Arthur Gordon Pym, &C
Date: 1838-07-02 04:57:00+00:00
Keywords: Classics; Fiction; Horror; Adventure; Gothic; 19th Century; Literature; Fantasy; American; Novels
Description: This work has been selected by scholars as being culturally important, and is part of the knowledge base of civilization as we know it. This work was reproduced from the original artifact, and remains as true to the original work as possible. Therefore, you will see the original copyright references, library stamps (as most of these works have been housed in our most important libraries around the world), and other notations in the work.This work is in the public domain in the United States of America, and possibly other nations. Within the United States, you may freely copy and distribute thi
Publisher: Palala Press

EDGAR ALLAN POE

ARTHUR GORDON PYMS EVENTYR

&

HEUREKA

PÅ DANSKVED HANS-JØRGEN BIRKMOSE

KLIM

© Forlaget Klim, 2009

Edgar Allan Poe:

Arthur Gordon Pyms eventyr & Heureka

På dansk ved Hans-Jørgen Birkmose

Omslagslayout: Joyce Grosswiler

ISBN: 978 87 7129 576 4

1. elektroniske udgave, Aarhus 2015

Klim
www.klim.dk

Tak til alle, som har hjulpet.

En ganske særlig tak til Thomas Harder, som gav en hånd, da det kneb allermest.

Oversætteren

Bogen er udgivet med støtte fra:

Kunstrådets Litteraturudvalg

Konsul George Jorck og Hustru Emma Jorck’s Fond

Overretssagfører L. Zeuthens Mindelegat

Alle rettigheder forbeholdes.

Fotografisk, mekanisk eller anden gengivelse af denne bog eller dele heraf er forbudt uden forlagets skriftlige tilladelse ifølge gældende dansk lov om ophavsret. Undtaget herfra er korte citater til brug i anmeldelser.

INDHOLD

ARTHUR GORDON PYMS EVENTYR

Indledende bemærkninger

Kapitel 1

Kapitel 2

Kapitel 3

Kapitel 4

Kapitel 5

Kapitel 6

Kapitel 7

Kapitel 8

Kapitel 9

Kapitel 10

Kapitel 11

Kapitel 12

Kapitel 13

Kapitel 14

Kapitel 15

Kapitel 16

Kapitel 17

Kapitel 18

Kapitel 19

Kapitel 20

Kapitel 21

Kapitel 22

Kapitel 23

Kapitel 24

Kapitel 25

HEUREKA

Foran

Forord

Heureka

ARTHUR GORDON PYMS EVENTYR

SOM MEDDELER ENKELTHEDERNE OM ET MYTTERI OG
GRUSOMT SLAGTERI OM BORD PÅ DEN AMERIKANSKE
BRIG DELFINEN PÅ VEJ TIL SYDHAVENE I JUNI MÅNED DET
HERRENSÅR 1827.

MED EN REDEGØRELSE FOR DE OVERLEVENDES
GENEROBRING AF SKIBET, DERES FORLIS OG
EFTERFØLGENDE FORFÆRDELIGE LIDELSER SOM FØLGE
AF SULT, DERES FRELSE VED DEN BRITISKE SKONNERT
JANE GUY, SIDSTNÆVNTE FARTØJS KORTE TOGT I DET
ANTARKTISKE OCEAN, DETS KAPRING OG MASSAKREN PÅ
DETS MANDSKAB PÅ EN ØGRUPPE PÅ DEN

FIREOGFIRSINDSTYVENDE BREDDE SYD

SAMT DERUDOVER DE UTROLIGE EVENTYR OG OPDAGELSER

ENDNU LÆNGERE MOD SYD

SOM OMTALTE SKRÆKKELIGE ULYKKE VAR ÅRSAG TIL.

Indledende bemærkninger

Da jeg vendte hjem til USA for nogle måneder siden efter i Sydhavet og andetsteds at have oplevet en stribe begivenhedsrige eventyr, som vil blive fortalt på de følgende sider, ville tilfældet, at jeg mødte en kreds af herrer i Richmond, Virginia, som nærede dyb interesse for alle forhold vedrørende de egne, jeg havde berejst, og som gentagne gange indskærpede mig, at det var min pligt at lade offentligheden få del i min beretning. Jeg havde imidlertid adskillige gode grunde til at afslå det; nogle af mine motiver var af rent privat natur og alle andre end mig selv uvedkommende, og andre var det i mindre grad. En betragtning, der afholdt mig fra forehavendet, var frygten for, at jeg ikke formåede — på baggrund af min hukommelse alene — at fremstille en så detaljeret og sammenhængende redegørelse, at den ville virke som den sandhed, den vitterligt ville være, når man ellers tager højde for de naturlige og uundgåelige overdrivelser, vi alle er tilbøjelige til at begå, når vi skildrer begivenheder, der har gjort voldsomt indtryk på vore sanser. En anden grund var, at de tildragelser, der skulle fortælles, var af en så overordentligt forunderlig natur, at jeg — eftersom mine påstande nødvendigvis måtte tages for pålydende (de kan kun bekræftes af et eneste menneske, og han er oven i købet halvblodsindianer) — at jeg altså kun nærede håb om at blive troet af min familie og de af mine venner, som gennem årene har haft lejlighed til at prøve min sanddruhed, for det mest sandsynlige var, at den brede offentlighed ville anse min historie for blot at være utilbørligt fantasifuld fiktion. Dog forblev en af de helt afgørende årsager til, at jeg afholdt mig fra at følge mine bekendtes opfordringer, mistillid til mine egne evner som skribent.

En af de herrer i Virginia, som udtrykte størst interesse for min udredning — og nærmere bestemt den del af den, som drejede sig om det antarktiske ocean — var Edgar Allan Poe, indtil for nylig redaktør på Southern Literary Magazine, et blad, der udgives i Richmond en gang om måneden af Thomas W. White. Blandt flere andre tilskyndede Poe mig i indtrængende vendinger til straks at udarbejde en fuldstændig redegørelse for alt, hvad jeg havde set og gennemstået, og til at sætte min lid til det læsende publikums intelligens og sunde fornuft, idet han ganske overbevisende hævdede, at uanset hvor uskolet bogen rent sprogligt ville fremstå, ville selve dens eventuelle ubehjælpsomhed forøge dens autenticitet så meget desto mere.

På trods af dette ræsonnement besluttede jeg mig til ikke at følge hans forslag. Da han senere indså, at jeg ikke lod mig bevæge i spørgsmålet, foreslog han, at jeg tillod ham med sine egne ord at nedfælde historien om den første del af mine oplevelser — jeg skulle forsyne ham med enkelthederne, og så skulle beretningen forklædt som fiktion offentliggøres i Southern Messenger. Jeg fandt intet at indvende mod ideen og gav mit tilsagn på den ene betingelse, at han skulle benytte mit rigtige navn. Følgelig udkom der i januar- og februarnumrene (1837) af Messenger to afsnit af den foregivne fiktion, og for at sikre os, at de ville blive betragtet som fri fantasi, blev Poe i bladenes indholdsfortegnelse angivet som forfatter.

Måden, hvorpå dette kneb blev modtaget, har omsider foranlediget mig til at påbegynde en egentlig bearbejdelse og udgivelse af de omtalte eventyr, for jeg fandt ud af, at offentligheden — til trods for det slør af opspind, som så omhyggeligt var blevet lagt ud over de dele af min fortælling, der (uden at en eneste kendsgerning blev ændret eller fordrejet) blev trykt i Messenger — var uvillig til at læse historien som opspind, og at adskillige breve, som udtrykkeligt gav denne uvilje luft, tilflød Poe. Jeg sluttede deraf, at min fortællings kendsgerninger ville vise sig at være af en sådan karakter, at de i sig selv rummede det fornødne bevis for deres sandfærdighed, og at jeg som følge deraf kun havde lidt at frygte i retning af offentlig skepsis.

Man vil uden videre ud fra dette exposé kunne se, hvor meget af det følgende jeg selv lægger hånd og navn til, og man vil ligeledes forstå, at ingen kendsgerning er forvansket på de første få sider, som Poe har skrevet. Selv for de læsere, der ikke har haft lejlighed til at læse Messenger, vil det være indlysende, hvor Poes tekst ender, og min egen begynder. Forskellen, hvad stilen angår, vil være let at få øje på.

Kapitel 1

Mit navn er Arthur Gordon Pym. Min far var en hæderlig næringsdrivende inden for skibsproviantering i Nantucket, hvor jeg blev født. Min bedstefar på mødrene side drev en respektabel sagførerpraksis. Han blev tilsmilet af lykken i enhver henseende og havde med held investeret i Edgarton New Bank, som den hed førhen. På disse og andre måder havde han formået at lægge en pæn sum penge til side. Han var mere knyttet til mig, tror jeg, end til noget andet menneske i hele verden, og jeg forventede at arve det meste af hans formue efter ham. Da jeg var seks år gammel, satte han mig i skole hos gamle Cornelius Rickett, en enarmet herre med excentriske vaner — han er velkendt af noget nær enhver, som har været i New Bedford. På hans skole blev jeg, indtil jeg var seksten, hvorefter jeg forlod ham til fordel for E. Ronalds gymnasium oppe på bakken. Her blev jeg gode venner med Ebenezer Barnards søn — Barnard, en skibskaptajn, som primært sejlede for Lloyd og Vredenburgh, og som også er en kendt skikkelse i New Bedford, ligesom han givetvis har mange slægtninge i Edgarton. Hans søn hed Augustus, og han var næsten to år ældre end jeg. Han havde været på hvalfangerfærd med sin far om bord på John Donaldson og fortalte mig ofte om sine eventyr i det sydlige Stillehav. Jeg plejede regelmæssigt at gå med ham hjem, hvor jeg blev hele dagen og sommetider natten med. Vi delte seng, og han ville med sikkerhed holde mig vågen til den lyse morgen med sine historier om de indfødte på Tinian og andre steder, han havde været på sin rejse. Jeg kunne ikke undgå i den sidste ende at blive grebet af det, han fortalte, og som tiden gik, fik jeg stærk lyst til at stå til søs. Jeg ejede en sejlbåd, der hed Ariel og var cirka femoghalvfjerds dollar værd. Den havde halvdæk eller en lille kahyt og var taklet som en slup — jeg husker ikke dens drægtighed, men den kunne rumme en halv snes mennesker, uden at trængslen blev alt for stor. I denne båd havde vi for vane at tage på de mest forvovne ture, man kan tænke sig, og når jeg ser tilbage på dem nu, er det mig en uudgrundelig gåde, at jeg stadig er i live i dag.

Jeg vil som en slags indledning til en længere og vigtigere fortælling berette om et af disse vovestykker. En aften holdt man selskab hos Barnard, og hen imod slutningen kunne hverken Augustus eller jeg sige os fri for at være temmelig påvirkede. Som sædvanlig ved sådanne lejligheder valgte jeg at dele hans seng frem for at gå hjem. Han lagde sig — troede jeg (for klokken var nær ved et, inden selskabet brød op) — straks til at sove uden at sige et ord om sit foretrukne emne. Der gik måske en halv time, og jeg var lige ved at døse hen, da han brat satte sig op og svor med en forfærdelig ed, at han ikke for nogen Arthur Pym i kristenheden ville lægge sig til at sove, når der blæste så vidunderlig en vind af sydvest. Aldrig er jeg blevet så forbløffet, for jeg forstod ikke, hvad han havde i sinde, og tænkte, at vinen og spiritussen, han havde drukket, havde gjort ham godt og grundigt kulret. Han talte imidlertid videre i et velovervejet tonefald og sagde, at han vidste,jeg måtte tro, han var beruset, men at han aldrig havde været mere ædru. Det kreperede ham simpelthen, fortsatte han, sådan en herlig nat at ligge i sin seng som en anden vante, og han var fast besluttet på at stå op, klæde sig på og sejle en tur. Jeg ved knap nok, hvad der gik af mig, men i samme øjeblik, ordene var udtalt, strømmede et brus aflyst og spænding igennem mig, og jeg syntes, at hans gale indfald var den mest fantastiske og selvfølgelige ting i verden. Det var hård kuling og meget koldt, for vi var sidst i oktober. Jeg sprang ikke desto mindre nærmest begejstret ud af sengen og lod ham vide, at jeg var mindst lige så modig som ham og mindst lige så træt som ham af at ligge i sengen som en vante og mindst lige så klar til skæg og ballade som nogen Augustus Barnard fra Nantucket.

Vi spildte ikke tiden, men kom i tøjet i en fart og skyndte os ned til båden. Den lå ved den gamle, forfaldne brygge ved Pankey & Co.’s tømmerplads og slog næsten siden mod de rå tømmerstokke. Augustus hoppede om bord og øsede båden læns, for den var nær halvfuld afvand. Herefter hejsede vi klyver og storsejl, holdt vinden og stak dristigt til havs.

Vinden blæste, som jeg nævnte tidligere, frisk af sydvest. Natten var meget klar og kold. Augustus havde taget roret, og jeg stillede mig ved masten på kahytsdækket. Vi fór af sted i høj fart; ingen af os havde sagt et ord, siden vi kastede los ved bryggen. Jeg spurgte nu min ven, hvilken kurs han havde tænkt sig at sætte, og hvornår han mente, at vi formentlig ville være hjemme igen. Han fløjtede et stykke tid og svarede så knarvornt: “ Jeg er på vej til søs. Du kan bare tage hjem, hvis du har lyst.” Jeg rettede blikket mod ham og så, at han trods sin tilsyneladende nonchalance var meget ophidset. Jeg så ham tydeligt i Månens skær — hans ansigt var blegere end nogen marmorsten, og han rystede så meget på hånden, at han dårligt kunne holde fast om rorpinden. Jeg fornemmede, at der var noget galt, og jeg blev meget betænkelig ved situationen. Dengang vidste jeg ikke meget om at sejle, og jeg var helt afhængig af min vens søkundskab. Derudover var vinden pludselig taget til, og vi var hastigt på vej bort fra kystens læ — men jeg var flov over at røbe min frygt og iagttog derfor standhaftig tavshed i næsten en halv time. Så holdt jeg det ikke ud længere, og jeg nævnte for Augustus det kloge i at vende hjemad. Som tidligere gik der op imod et minut, inden han svarede eller tog notits af mit forslag. “Før eller siden,” sagde han omsider, “Tid nok — hjemad før eller siden.” Jeg havde forventet et svar i den retning, men der var noget i ordenes tonefald, som fyldte mig med en ubeskrivelig følelse af frygt. Jeg betragtede ham på ny opmærksomt. Hans læber var fuldstændig ligblege, og hans knæ rystede så voldsomt, at han kun med nød og næppe magtede at holde sig oprejst. “For Guds skyld, Augustus,” skreg jeg, efterhånden hjertebange, “hvad plager dig? — hvad er der i vejen? — hvad er det, du har for?” “I vejen!” stammede han tilsyneladende højst forundret, slap rorpinden i samme øjeblik og faldt forover ned i bunden af båden, “I vejen — der er da ikke noget i — i vejen — på vej hjem — kan du ikke se det?” Tingenes rette sammenhæng gik op for mig. Jeg styrtede til og løftede ham op. Han var fuld — døddrukken — og kunne hverken stå, se eller tale. Hans øjne glinsede, og da jeg i min fortvivlelse gav slip på ham, faldt han sammen som en tovende i det bundvand, jeg havde løftet ham op af. Det var tydeligt, at han i aftenens løb havde drukket langt mere, end jeg anede, og at hans opførsel i sengen havde været resultatet af en vidt fremskreden tilstand af forgiftning — en tilstand, der ligesom galskab ofte tillader sit offer at give udvortes indtryk af at have sine sansers fulde brug. Natteluftens kølighed havde så gjort sin sædvanlige virkning — hans mentale overskud begyndte at bukke under for dens indflydelse — og den forvirrede forestilling, han på det tidspunkt uden tvivl havde om sin farefulde situation, bidrog dernæst til at fremskynde katastrofen. Han var nu aldeles sanseløs, og der var ingen grund til at tro, at det ville ændre sig de første mange timer.

Det er næppe muligt at forestille sig min levende rædsel. Den nyligt drukne vins tåger var fordampet, og jeg sad tilbage mere ængstelig og ubeslutsom end nogensinde. Jeg vidste, at jeg var helt ude afstand til at styre båden, og at det voldsomme vejr og stærk ebbe førte os rask mod udslettelsen. En storm var tydeligvis ved at rejse sig bag os; vi havde hverken kompas eller proviant, og det var klart, at hvis vi holdt vor nuværende kurs, ville vi tabe land af sigte inden daggry. Disse og en million andre tanker, som alle var lige så forfærdelige, jog gennem mit hoved med fortumlende fart, lammede mig og udelukkede en rum tid, at jeg kunne foretage mig noget praktisk. Båden skar gennem vandet med skrækindjagende fart — plat for vejret — uden hverken klyver eller storsejl rebet — og løb igen og igen boven fuldstændig under vand. Det er mig en uudgrundelig gåde, at den ikke blev kastet tværs i søen, eftersom Augustus, som jeg nævnte tidligere, havde sluppet rorpinden, og jeg selv var alt for oprevet til at tænke på at gribe den; men ved skæbnens gode lune holdt båden sig støt, og gradvist genvandt jeg et vist mål af åndsnærværelse. Vinden tiltog stadig forfærdende, og hver gang vi rejste os af et styrtdyk fremad, brød havet ind over gillingen bagfra og druknede os i en syndflod af vand. Jeg var så kold og stiv i samtlige led og lemmer, at jeg knap længere var mig nogen følelse bevidst. Til sidst samlede jeg al fortvivlelsens beslutsomhed, styrtede frem til storsejlet og lod det løbe ned. Som man kunne vente, fløj det over boven, og gennemblødt afvand trak det masten med over bord. Sidstnævnte uheld var det, som alene reddede mig fra øjeblikkelig undergang. Under klyveren alene fór jeg nu af sted for vinden, tog en tung sø fra tid til anden, men var lettet for den mest påtrængende dødsangst. Jeg tog roret og åndede med større frihed, for jeg følte, at vi stadig havde en mulighed for at redde os i den sidste ende. Augustus lå nu som før bevidstløs i bunden af båden, og da der var overhængende fare for, at han ville drukne (vandet stod tredive centimeter op der, hvor han var faldet), fik jeg ham halvvejs op at sidde; for at holde ham på plads i denne stilling bandt jeg et reb om maven på ham, som jeg derpå gjorde fast til en ringbolt på kahytsdækket. Da jeg således havde ordnet alt så godt, jeg kunne i min forfrosne og oprevne tilstand, gav jeg mig Gud i vold og svor at ville bære alt, hvad der videre måtte ske, med alt det mod,jeg kunne mønstre.

Næppe havde jeg fattet denne beslutning, førend der pludselig lød et højt og langtrukkent skrig eller hyl; det lød, som om det kom fra tusind djævles struber og syntes at fylde hele atmosfæren omkring og over båden. Aldrig i mit liv vil jeg glemme de rædslers tortur, jeg følte i det øjeblik.

Håret rejste sig på mit hoved — jeg kunne mærke blodet fryse til is i mine årer — mit hjerte hørte helt op med at banke, og uden at løfte blikket for at finde årsagen til min ængstelse tumlede jeg hovedværts og sanseløs omkuld oven på min faldne vens krop.

Da jeg vågnede, fandt jeg mig selv i kahytten på en stor hvalfanger ( Pingvinen ) med kurs mod Nantucket. Flere personer stod bøjet over mig, og Augustus var blegere end døden travlt optaget af at gnide varme i mine hænder. Da han så mig åbne øjnene, kaldte hans udbrud af taknemmelighed og latter skiftevis smil og tårer frem hos de råt udseende personager, der stod omkring os. Mysteriet om, hvordan vi havde overlevet, blev nu hurtigt opklaret. Vi var blevet sejlet ned af hvalfangeren, som klos til vinden kæmpede sig op mod Nantucket for alle de sejl, man turde sætte, og følgelig sejlede den i en næsten ret vinkel på vor egen kurs. Adskillige mænd holdt udkig forude, men de så os ikke, før det var umuligt at undgå kollisionen, og det var deres advarende råb, da de så os, som havde forskrækket mig så voldsomt. Man fortalte mig, at det enorme skib sejlede hen over os med samme lethed, som vor lille båd ville have gjort med en fjer, og uden på nogen måde at blive bremset i sin færd. Ikke et gny hørte man fra offerets dæk — der var en svag knagen, som blandede sig med stormens og havets brølen, da den spinkle bark på vej til bunds et øjeblik gnubbede sig mod ødelæggerens køl — men det var alt. Da kaptajnen (kaptajn E.T.V. Block fra New England) antog, at vor båd (der, som man vil huske, havde sat masten til) blot var et ubrugeligt skrog, hvis fortøjninger var blevet kappet, var han indstillet på at fortsætte uden at kere sig mere om sagen. Heldigvis var der to af udkigsmændene, som turde sværge dyrt på, at de havde set en eller anden ved vort ror, og de nævnte, at der måske stadig var mulighed for at frelse vedkommende. Der opstod diskussion, og Block blev vred og sagde efter nogen tid, at det ikke kunne være hans sag i al evighed at flakke om på verdenshavene efter drivtømmer, at skibet ikke skulle vende om for sådan noget pjat, og at hvis en mand var blevet sejlet ned, så havde han kun sig selv at takke for det — han kunne drukne, og djævelen tage ham — eller noget i den retning. Førstestyrmand Henderson blandede sig nu, han ligesom resten af mandskabet forståeligt harmfuld over en udladning, der rummede så megen hjerteløs grusomhed. Han talte lige ud af posen, da han mærkede, at han havde folkene bag sig, og lod kaptajnen vide, at han anså ham for at være et passende emne til galgen, og at han ikke ville parere ordre, om det så skulle koste ham halsen det øjeblik, han gik i land. Han masede sig forbi Block (som blev meget bleg og undlod at svare), gik agterud med lange skridt og gav, idet han greb roret, med fast stemme ordren “Hårdt i læ!” Mændene styrtede til deres poster, og skibet vendte dygtigt om. Der var gået omkring fem minutter med alt dette, og man anså det for temmelig usandsynligt, at nogen stod til at redde — forudsat der overhovedet havde været nogen om bord, men, som læseren ved, blev både Augustus og jeg frelst, og vor redning skyldtes tilsyneladende to af disse ufatteligt lykkelige tilfælde, som de kloge og troende tilskriver forsynets særlige mellemkomst.

Endnu mens hvalfangeren var under stagvending, satte styrmanden jollen i vandet og sprang om bord sammen med, tror jeg nok, netop de to mænd, der hævdede at have set mig ved roret. Jollen var lige kommet ud af fartøjets læ (Månen skinnede stadig klart), da skibet rullede hårdt og tungt til luvart, og Henderson fór i samme øjeblik på benene og brølede “skod med årerne!” til sine to mænd i jollen. Det var det eneste, han sagde — råbte utålmodigt den ene gang efter den anden “skod med årerne!", “skod med årerne!” Mændene skoddede så hurtigt, det var muligt, men nu var skibet kommet rundt og skød god fart fremad, selvom alle mand om bord anstrengte sig til det yderste for at tage sejl ind. På trods af faren greb styrmanden fat i storkæden, så snart den kom inden for hans rækkevidde, og klamrede sig til den. En ny, voldsom krængning trak nu skibets styrbordsside klar af vandet næsten lige til kølen, og så forstod alle årsagen til hans ophidselse. Fastgjort til skibets glatte og skinnende bund ( Pingvinen var kobberforhudet og kobberfast) hang kroppen af en mand på den mest ejendommelige måde og slog hårdt ind mod bunden med hvert af skibets bevægelser. Efter mange forgæves bestræbelser, som blev gjort, mens skibet krængede, og i overhængende fare for at bordfylde jollen lykkedes det omsider at få mig fri af min farefulde stilling og bragt om bord — for kroppen viste sig at være min. En af tømmerboltene var åbenbart brudt gennem kobberet, havde bremset min vej ned under skibet og fæstnet mig til Pingvinens bund på denne bemærkelsesværdige måde. Boltens hoved havde arbejdet sig gennem kraven på den grønne bajsjakke, jeg bar, var fortsat gennem det bagerste af min hals og ud mellem to sener lige under det højre øre. Jeg blev straks lagt i seng, skønt alt liv syntes udslukt. Der var ingen læge om bord, men kaptajnen behandlede mig med al mulig omhu — formentlig, går jeg ud fra, for over for sit mandskab at gøre afbigt for sin hjerteløse adfærd tidligere i denne historie.

I mellemtiden havde Henderson atter forladt skibet, til trods for at vinden nærmede sig orkanstyrke. Han havde ikke været af sted særlig længe, inden han fandt nogle vragdele af vor båd, og kort efter påstod en af mændene, at han kunne skelne råb om hjælp, når stormens brølen indimellem løjede af. Det ansporede de dristige søfolk til at fortsætte eftersøgningen i mere end en halv time, selvom kaptajn Block sendte dem adskillige signaler om at vende tilbage, og selvom hvert øjeblik på havet i så spinkel en båd var ensbetydende med overhængende og dødelig fare for dem. Faktisk er det nærmest ufatteligt, hvordan den lille jolle, de sad i, modstod undergangen så meget som et sekund. Den var imidlertid bygget til hvalfangst og — har jeg siden fået grund til at formode — udstyret med lufttætte kasser på samme måde som nogle af de redningsbåde, man bruger langs Wales’ kyster.

Efter forgæves at have afsøgt området i det angivne tidsrum bestemte man sig for at vende om. De havde kun akkurat fattet beslutningen, da et svagt råb hørtes fra en mørk genstand, som flød hastigt forbi. De satte efter den og indhentede den snart. Det viste sig at være hele dækket fra Ariels kahyt. Augustus kæmpede i vandet nær dækket og havde efter alt at dømme ikke flere kræfter. Da mændene fik fat på ham, opdagede de, at han var bundet med et reb til det flydende tømmer. Det reb havde jeg, som man vil huske, selv bundet om livet på ham og dernæst surret til en ringbolt for at holde ham oppe i siddende stilling, og det lod til, at denne handling var det, der i den sidste ende reddede hans liv. Ariel var spinkelt bygget, og da den gik ned, brast skroget naturligvis i stumper og stykker, men kahytsdækket blev, som man kunne vente, af de indstrømmende vandmasser revet af de bærende spanter i ét stykke og holdt sig (uden tvivl sammen med andre vragdele) flydende — Augustus blev på den måde båret oppe og undgik derved en grufuld død.

Der gik over en time, efter at han var bragt om bord på Pingvinen, inden han kunne fortælle, hvem han var, eller bringes til at forstå karakteren af den ulykke, der var overgået vor båd. Han kom dog lidt efter lidt fuldstændig til hægterne og talte meget om den tid, han havde tilbragt i vandet. Da han i første omgang var kommet nogenlunde til bevidsthed, befandt han sig under vand, hvor han hvirvlede rundt og rundt med ubegribelig fart og med et reb snoet en tre-fire gange stramt om halsen. Sekundet efter følte han, hvordan han steg hurtigt opad, og da han så slog hovedet voldsomt mod en hård genstand, mistede han på ny bevidstheden. Anden gang han kom til sig selv, havde han mere magt over sig selv, om end hans forstand stadig var overmåde tåget og forvirret. Han forstod nu, at der var sket en ulykke af en art, at han lå i vandet, men med munden oven vande, og han kunne trække vejret noget lettere. Dækket var muligvis på dette tidspunkt i hastig drift for vinden og trak ham flydende på ryggen med. Så længe han kunne fastholde denne stilling, var det naturligvis nærmest umuligt, at han kunne drukne. Snart efter kastede en bølge ham op midt på dækket, og her bestræbte han sig af al magt for at blive liggende, mens han med mellemrum råbte om hjælp. Lige inden han blev fundet af styrmand Henderson, havde udmattelsen tvunget ham til at slippe grebet, og han var gledet tilbage i vandet, hvorefter han havde anset sig selv for at være fortabt. I al den tid, han kæmpede med havet, havde han ikke den fjerneste erindring om Ariel eller om nogen omstændighed vedrørende årsagen til sin katastrofale situation. En ubestemmelig blanding af rædsel og fortvivlelse overmandede ham, og da han til sidst blev samlet op, havde han mistet alle åndsevner; som tidligere nævnt gik der næsten en time om bord på Pingvinen, inden han fuldt ud forstod, hvad der var hændt ham. Hvad mig selv angår, blev jeg genoplivet fra en tilstand grænsende meget nær til døden ved, at man — efter forgæves at have forsøgt sig med stort set alle andre midler i tre en halv time — gnubbede mig hårdt med flonelsklude badet i varm olie, en fremgangsmåde som Augustus foreslog. Såret i halsen viste sig, hvor grimt det end så ud, at være ganske ubetydeligt, og jeg kom mig snart over det.

Pingvinen nåede sikkert i havn omkring klokken ni om morgenen efter at have trodset en af de værste storme, man nogensinde har oplevet ud for Nantucket. Både Augustus og jeg selv nåede hjem til morgenmaden hos Ebenezer Barnard, for den blev til alt held serveret noget senere end sædvanligt på grund af selskabet aftenen før. Jeg vil tro, at de øvrige ved bordet selv var for trætte til at bemærke vort noget medtagne udseende, for det havde selvfølgelig ikke stået for nogen grundigere undersøgelse. Men skoledrenge kan skabe mirakler, når det drejer sig om at narre fjenden, og jeg tror vitterligt ikke, at der var én blandt vore venner og bekendte i Nantucket, der nærede den fjerneste mistanke om, at den skrækkelige historie, søfolk fortalte i byen om, hvordan de havde sejlet et skib ned på havet og druknet tredive-fyrre arme djævle derved, havde noget som helst med Ariel, min ven eller mig selv at skaffe. Han og jeg har sidenhen ofte talt om historien, men aldrig uden at gyse. Under en af vore samtaler tilstod Augustus ærligt over for mig, at han aldrig på noget tidspunkt i hele sit liv havde følt sig så ulideligt bange, som da det om bord på vor lille båd første gang gik op for ham, hvor beruset han i grunden var, og han mærkede, hvordan han langsomt bukkede under for spiritussens virkning.

Kapitel 2

Hvor det drejer sig om forudfattede meninger — positive eller negative — kan vi aldrig drage hundrede procent sikre slutninger, end ikke i de mest oplagte tilfælde. Man kunne forestille sig, at en ulykke som den netop beskrevne ville lægge en effektiv dæmper på min gryende kærlighed til havet, men tværtom har jeg vel aldrig følt en mere brændende længsel efter de vilde eventyr, som er en del af sømandslivet, end en uges tid efter vor mirakuløse frelse. Dette korte tidsrum var mere end rigeligt til at fremhæve den farefulde histories behageligt pirrende, kulørte og pittoreske enkeltheder og til at slette skyggerne af min erindring. Mine drøftelser med Augustus blev for hver dag, der gik, mere hyppige og mere intenst engagerede. Hans måde at fortælle sine historier om søen på (jeg er i dag ret sikker på, at over halvdelen af dem var rene røverhistorier) var som skabt til at påvirke et menneske med mit begejstrede temperament og min noget dystre, men levende fantasi. Det er også påfaldende, at sømandslivet aldrig forekom mig mere tillokkende, end når han skildrede de mest fortvivlede og kvalfulde stunder. Den muntre side af sagen havde jeg kun lidt til overs for. Jeg forestillede mig forlis og sult, død eller fangenskab blandt vilde indfødte eller en livstid tilbragt i kummer og sorg på en eller anden grå og gudsforladt klippeø i et fjernt og utilgængeligt farvand. Den slags forestillinger eller drømme — for drømme var de — er helt almindelige i melankolikernes talrige slægt, men på den tid, jeg her taler om, betragtede jeg dem blot som profetiske glimt af en skæbne, som jeg på sin vis følte mig forpligtet til at opfylde. Augustus gik uforbeholdent ind på min tankegang. Faktisk er det slet ikke utænkeligt, at vor nære forbindelse resulterede i et delvist karakterbytte.

Omkring atten måneder efter Ariels forlis var rederne Lloyd og Vredenburgh (et firma, mener jeg, med en eller anden forbindelse til d’herrer Enberby i Liverpool) i færd med at klargøre og udruste briggen Delfinen til en hvalfangerfærd. Delfinen var et stort, klodset skib og dårligt nok sødygtigt, da man havde gjort alt, hvad man kunne for det. Jeg ved ikke rigtig, hvorfor man valgte dette skib frem for andre og bedre fartøjer, som firmaet ejede, men det gjorde man. Ebenezer Barnard fik kommandoen, og Augustus skulle med. Mens briggen blev gjort klar, foreholdt han mig ofte den fremragende mulighed,jeg nu havde for at mætte min trang til at rejse. Han fandt i mig en på ingen måde uvillig lytter, men sagen var ikke så enkel som så. Min far gjorde ingen direkte indvendinger, men min mor blev aldeles hysterisk ved den blotte tanke, og, værst af alt, min morfar, efter hvem jeg havde en del at vente, svor, at han ville gøre mig arveløs, hvis jeg så meget som nævnte emnet for ham igen. Snarere end at kølne min begejstring bar denne modstand blot ved til bålet. Jeg satte mig for at tage af sted, ske hvad der ville, og da jeg havde meddelt Augustus mine hensigter, gik vi i gang med at overveje, hvordan det kunne ordnes. Imens afstod jeg fra at tale mere med min familie om rejsen, og da jeg tilsyneladende var flittigt optaget af mine studier, gik man ud fra, at jeg havde opgivet ideen. Jeg har sidenhen hyppigt tænkt over min opførsel i den periode med både misfornøjelse og forbavselse. Det omfattende hykleri, jeg lagde for dagen til fremme af mine ønsker — et hykleri, som gennemsyrede alt, hvad jeg sagde og gjorde i så lang tid — kan jeg kun have forsvaret over for mig selv med den vilde, brændende forventning, hvormed jeg så frem til at få mit længe nærede begær efter at rejse opfyldt.

For at mit bedrageriske forehavende skulle lykkes, var jeg i sagens natur nødsaget til at overlade mange detaljer i Augustus’ hænder, selvom han var beskæftiget det meste af dagen om bord på Delfinen med at hjælpe sin far med praktiske gøremål i lastrum eller kahytter. Om aftenen mødtes vi imidlertid helt sikkert, og så talte vi om vore drømme. Efter at der var gået en måned på den måde, uden at vi var kommet på en ide, som vi mente kunne gennemføres, betroede han mig endelig, at han i store træk havde en plan klar. Jeg havde familie i New Bedford — Samuel Ross — og plejede fra tid til anden at tilbringe en to-tre uger ad gangen i hans hjem. Briggen var sat til at sejle i midten af juni måned (juni 1827), og vi aftalte, at min far et par dage før afsejlingen skulle modtage et brev fra Samuel, hvori han — som det var kutyme — inviterede mig til at besøge sine sønner Robert og Emmet en fjorten dages tid. Augustus påtog sig selv at skrive brevet og sørge for, at det blev afleveret. Når jeg så, som man troede, var draget af sted til New Bedford, skulle jeg opsøge min ven, som ville sørge for et skjulested til mig på Delfinen. Dette skjulested, forsikrede han mig, ville være indrettet bekvemt nok til, at jeg kunne blive der i adskillige dage uden at vise mig. Når briggen var kommet så langt, at enhver tale om at vende om var udelukket, ville jeg, sagde han, blive formelt indviet i alle kahytslivets velsignelser, og hvad hans far angik, ville han blot le hjerteligt ad vore streger. Vi ville møde rigeligt med skibe, som kunne tage et brev med hjem, der forklarede eventyret for mine forældre.

Midten af juni kom langt om længe, og alt var parat. Brevet var skrevet og afleveret, og en skønne mandag morgen forlod jeg huset med kurs mod, som man troede, paketbåden til New Bedford. I virkeligheden gik jeg dog direkte hen til Augustus, der stod på et gadehjørne og ventede. Egentlig var det planen, at jeg skulle holde mig ude af syne, indtil mørket faldt på, men da en tyk tåge netop nu kom os meget tilpas, blev vi enige om ikke at spilde tiden, men at få mig stuvet af vejen med det samme. Augustus førte an ned til havnen, og jeg fulgte et stykke bagefter pakket ind i en sømandskappe, som Augustus havde haft med til mig for bedst muligt at sløre min identitet. Idet vi drejede om det andet hjørne og efter at være kommet forbi Edmunds’ brønd, hvem dukkede da op — stod ret foran mig — andre end min gamle bedstefar Phineas Peterson! “Jamen, bevar mig vel, Gordon!” sagde han efter en rum tids tavshed, “Jamen,jamen — hvor har du fået den beskidte kappe fra?” “Min herre!” svarede jeg og lagde, så godt jeg formåede i den kritiske situation, ansigtet i fortørnet overraskede folder, samtidig med at jeg gjorde min stemme så grov, som man kan forestille sig, “Min herre! De tager grueligen fejl. For det første er mit navn ikke hverken Gordon eller noget, som der bare ligner, og for det andet skulle De nok vide bedre end som at kalde min flunkendes nye kappe for beskidt. Mage til røghat!” Jeg kunne ved Gud knap nære mig for at le højt ad den pudsige måde, hvorpå den gamle mand modtog svadaen. Han tumlede først to-tre skridt baglæns, blev bleg og dernæst rød i kammen, tog brillerne på og styrede så, mens han atter tog dem af, direkte imod mig med paraplyen løftet til slag. Han standsede dog brat op midt i sit udfald, som om han pludselig kom i tanke om noget, og så vendte han sig bort og humpede dirrende af vrede sin vej, mens han mumlede mellem tænderne: “Går ikke mere — nye briller — mente bestemt, det var Gordon — fordømte sjover af en saltvandsstymper!”

Da vi med nød og næppe var sluppet ud af den knibe, fortsatte vi med større forsigtighed og nåede målet i sikkerhed. Der var kun en eller to mand om bord, og de var travlt optaget af et eller andet ved lugekarmene på bakken. Kaptajn Barnard, det vidste vi nøje, var til møde hos Lloyd & Vredenburgh og ville først komme derfra sent om aftenen, så der var ikke noget at frygte fra den kant. Augustus gik først op ad lejderen, og lidt senere fulgte jeg efter uden at blive opdaget af folkene forude. Vi gik straks ind i kahytten og fandt den tom. Den var udstyret med alle tænkelige bekvemmeligheder — noget ret usædvanligt for hvalfangerskibe. Der var fire særdeles fortrinlige kamre med brede og behagelige køjepladser. Der var også en stor ovn, bemærkede jeg, og et bemærkelsesværdigt tykt og kostbart tæppe på gulvet i både kahytten og kamrene. Der var fuldt ud to meter til loftet, og alt forekom mig, kort sagt, mere rummeligt og indbydende, end jeg havde forventet. Augustus gav mig dog ikke mange øjeblikke til at udforske stedet, for han insisterede på, at jeg måtte i skjul så hurtigt som muligt. Han førte mig ind i sit eget kammer, som befandt sig på styrbord side ved siden af skodderne. Da vi var kommet indenfor, lukkede og låste han døren. Jeg syntes ikke, jeg nogensinde havde set et hyggeligere lille rum end det, jeg nu stod i. Det var omtrent tre meter langt og rummede kun en køje, der, som jeg nævnte tidligere, var både bred og behagelig. Nærmest skodderne var der indrettet et hjørne med et bord, en stol og hylder på væggen fyldt med bøger, mestendels rejsebeskrivelser. Der var utallige andre små bekvemmeligheder, hvoraf jeg ikke må glemme en slags boks eller køleskab, der, som Augustus viste mig, indeholdt allehånde lækkerier, både af mad og drikke.

Han pressede nu hånden mod et bestemt punkt i tæppet i det føromtalte hjørne og lod mig forstå, at der på dette sted var lavet og siden skjult en cirka fyrre gange fyrre centimeter stor lem i gulvet. Da han trykkede på lemmen, sprang den akkurat så meget op, at han kunne få sine fingre ind under den og ad den vej åbne den helt (gulvtæppet var sømmet fast på lemmen og blev således siddende). Det viste sig, at lemmen førte ned i det agterste lastrum, og da Augustus havde tændt et lille tællelys med en tændstik og anbragt lyset i en blændet lanterne, kravlede han gennem hullet og bad mig følge efter. Det gjorde jeg, hvorefter han trak lemmen på plads igen ved hjælp af et søm på undersiden, således at tæppet på gulvet i soverummet naturligvis genindtog sin oprindelige plads, og alle spor efter lemmen skjultes.

Lyset skinnede så svagt, at jeg kun med største vanskelighed kunne famle mig hen over de uordentlige dynger tømmer, blandt hvilke jeg nu befandt mig. Langsomt vænnede mine øjne sig dog så meget til mørket, at jeg ved samtidig at holde godt fast i min vens jakke kom fremad med noget mindre besvær. Efter at vi var kravlet eller havde snoet os gennem utallige snævre passager, nåede vi endelig frem til en jernindfattet kasse af den slags, man sommetider bruger til at transportere fint porcelæn. Den var næsten en meter og tyve høj, fuldt ud en meter og firs lang, men uhyre smal. Oven på kassen lå to store, tomme oliefade, og oven på disse igen var en mængde stråmåtter hobet op lige til kahyttens gulv. Hvorhen man end vendte sig derudover, kunne man se et komplet kaos af snart sagt enhver tænkelig type skibsudstyr, som sammen med en skønsom blanding af pakkasser, tønder, kurve og baller fik det til at virke som intet mindre end et mirakel, at vi overhovedet havde fundet vej herind. Jeg fandt senere ud af, at Augustus med fuldt overlæg — og udelukkende med hjælp fra en mand, som ikke skulle med på turen — havde stuvet lasten således, at jeg med sikkerhed ikke ville blive opdaget i utide.

Min ven viste mig nu, at en af aflukkets ender kunne tages af. Han fjernede den og afslørede aflukkets indre, som simpelthen henrykkede mig. En madras fra en af kahytskøjerne dækkede hele bunden, og derudover rummede mit nye hjem alle de bekvemmeligheder, der kunne klemmes ind på så lille et område, når der samtidig skulle være plads til, at jeg også kunne være der, hvad enten jeg ønskede at sidde op eller ligge fuldt udstrakt. Blandt andet var der bøger, papir og skriveredskaber, tre tæpper, en stor kande vand, en dåse beskøjter, tre-fire kæmpestore pølser, en enorm skinke, en kold, stegt bedekølle og en halv snes flasker med forskellige styrkende drikke. Jeg tog straks min lille bolig i besiddelse og gjorde det uden tvivl med større fornøjelse, end en konge nogensinde har betrådt et nyt palads. Augustus demonstrerede nu for mig, hvordan jeg lukkede for kassen, og ved at holde lyset helt ned til dækket viste han mig dernæst et stykke mørk piskesnor, som han fortalte mig, løb fra mit skjulested ad alle de nødvendige omveje mellem tømmeret til et søm, som var slået i dækket lige under lemmen til hans soverum. Ved hjælp af denne snor ville jeg være i stand til uden videre og uden hans bistand at finde vej ud af mit skjul, såfremt en eller anden uforudset hændelse gjorde det nødvendigt. Herefter tog han afsked og lod lanternen blive tilbage sammen med en rigelig forsyning af tællelys og tændstikker — han lovede at besøge mig så ofte, som han kunne slippe af sted med det uden at blive fanget. Det var den syttende juni.

Jeg blev — efter mit bedste skøn — tre dage og tre nætter i mit aflukke uden at forlade det overhovedet, undtagen i to tilfælde hvor jeg for at strække mine lemmer stillede mig oprejst mellem to pakkasser lige udenfor. Gennem al den tid så jeg intet til Augustus, men det bekymrede mig ikke, for jeg vidste, at briggen kunne sejle, hvad øjeblik det skulle være, og med al den deraf følgende trængsel og uro var der ikke mange chancer for, at han kunne slippe uset bort. Til sidst hørte jeg lemmen gå op, og ikke længe efter spurgte han mig hviskende, om alt var i orden, og var der noget, jeg manglede? “Intet,” svarede jeg, “Jeg befinder mig fortræffeligt. Hvornår sejler vi?” “Om mindre end en halv time,” lød svaret, “Jeg kom for at fortælle dig det, og fordi jeg tænkte, at du måske blev urolig over mit fravær. Det kommer til at vare et stykke tid, inden jeg får en ny lejlighed, måske tre-fire dage. Ovenpå går alt efter planen. Når jeg er gået og har lukket lemmen, skal du kravle ud og følge piskesnoren hen til sømmet. Der vil du finde mit ur. Det kan du måske have glæde af, nu du ikke har noget dagslys. Du ved vel ikke engang, hvor længe du har været begravet hernede? Der er kun gået tre dage. Vi skriver den tyvende. Jeg ville godt komme helt herned med uret, men jeg er bange for, at man skal savne mig.” Dermed forlod han mig.

Omtrent en time efter mærkede jeg tydeligt, at briggen bevægede sig, og jeg lykønskede mig selv med omsider at være kommet ud at sejle. Fornøjet ved tanken afgjorde jeg med mig selv, at jeg ville tage tingene så roligt som muligt og afvente begivenhedernes gang, indtil det magede sig sådan, at jeg kunne skifte aflukket ud med kahyttens rummeligere, om end næppe mere bekvemme vilkår. Min første opgave var at få fat i uret. Jeg lod lyset stå og følte mig frem gennem mørket med hænderne, mens jeg fulgte snorens utroligt snirklede bane, der, som jeg opdagede, indimellem efter lang tids møje og besvær førte mig inden for en halv meters afstand af steder, jeg tidligere havde været. Med tiden nåede jeg dog frem til sømmet, hvor jeg sikrede mig målet for min udflugt, og jeg bragte det i god behold tilbage til min hule. Jeg undersøgte nu bøgerne, som Augustus så betænksomt havde stillet til min rådighed, og valgte Lewis og Clarks rejse til Columbiaflodens udspring. Den fordrev jeg en rum tid med, og da jeg blev søvnig, slukkede jeg omhyggeligt lyset og faldt i dyb søvn.

Da jeg vågnede, var mit sind underligt i urede, og der gik et stykke tid, inden jeg fuldt ud forstod alle omstændigheder omkring min situation. Gradvist genvandt jeg dog overblikket, og jeg tændte et lys for at se, hvad klokken var. Uret var gået i stå, og jeg kunne således ikke afgøre, hvor længe jeg havde sovet. Jeg værkede i hele kroppen og måtte stille mig mellem de to pakkasser udenfor for at strække lemmerne. Da jeg snart efter følte mig nærmest glubsk sulten, gjorde jeg mig til gode med et stykke kold bedekølle, som jeg var begyndt at spise, inden jeg faldt i søvn, og som havde smagt fortrinligt. Hvor forbløffet blev jeg da ikke ved at opdage, at bedekøllen var gået i forrådnelse! Det gjorde mig meget urolig, for når jeg forbandt det med min forvirring, da jeg vågnede, begyndte jeg at tro, at jeg havde sovet usædvanligt længe. Det kunne skyldes lastens beklumrede atmosfære, og det kunne i den sidste ende få de alvorligste følger. Jeg havde voldsom hovedpine, bildte mig ind, at jeg kun med besvær trak vejret, og var, kort sagt, tynget af en mængde dystre anelser. Alligevel kunne jeg ikke risikere at skabe uro ved for eksempel at åbne lemmen, og da jeg havde trukket uret op, forsøgte jeg at tage det så roligt som muligt.

Ikke et menneske kom mig til hjælp gennem det næste forfærdeligt lange døgn, og jeg kunne ikke lade være med at bebrejde Augustus hans samvittighedsløse ubetænksomhed. Hvad der foruroligede mig mest, var, at min vandbeholdning efterhånden var nede på en halv liter, og jeg tørstede meget, fordi jeg havde spist løs af pølserne, efter at bedekøllen var gået tabt. Frygten fik tag i mig, og jeg kunne ikke samle mig om mine bøger. Jeg var også overvældet af trang til at sove, men turde ikke give efter for fristelsen, fordi der muligvis kunne være et eller andet farligt ved lastens indelukkede luft. I mellemtiden fortalte skibets rullen mig, at vi var kommet ud i rum sø, og en dump brummen, der nåede mine øren, som om den kom ufattelig langt borte fra, røbede, at der blæste en ualmindelig kraftig vind. Jeg kunne ikke tænke mig nogen grund til, at Augustus ikke dukkede op. Vi måtte da efterhånden være kommet så langt, at jeg roligt kunne forlade mit skjul. Der kunne være hændt ham en ulykke, men jeg kunne ikke forestille mig, hvilken det skulle være, siden han ville lade mig sidde fanget her så længe, medmindre naturligvis at han pludselig var omkommet eller faldet over bord, og ved den sidste tanke magtede jeg ikke at opholde mig overhovedet. Det var ikke utænkeligt, at vi lå i stik modvind og stadig befandt os i nærheden af Nantucket, men jeg måtte hurtigt anse den mulighed for udelukket, for hvis det havde været tilfældet, ville vi være gået over stag med regelmæssige mellemrum, og på grund af skibets stadige hældning til bagbord var jeg fuldstændig sikker på, at vi hele tiden havde sejlet med en stabil vind til styrbord. Og i øvrigt, hvis vi vitterligt stadig lå i nærheden af øen, hvorfor havde Augustus så ikke opsøgt mig og fortalt mig det? Mens jeg på den måde rugede over min afsondrede og lidet muntre situation, besluttede jeg mig for at vente endnu fireogtyve timer, hvorefter jeg, hvis der ikke var sket andet, ville krybe hen til lemmen og prøve at komme i forbindelse med min ven eller i det mindste at få en smule frisk luft gennem åbningen og vand fra kahytten. Mens jeg dvælede ved de tanker, faldt jeg imidlertid på trods af alle anstrengelser i dyb søvn, eller rettere afmagt. Mine drømme var af den mest gruopvækkende art. Der var ikke den rædsel, ikke den katastrofe, som ikke hjemsøgte mig. Blandt mange andre ulykker blev jeg knust mellem to træklodser af hæslige, blodtørstige dæmoner. Kæmpeslanger holdt mig i et jerngreb og iagttog mig ildevarslende med deres forfærdeligt blanke øjne. Så bredte vidtstrakte, gudsforladte og frygtindgydende ørkener sig ud foran mig. Ufatteligt høje træer, grå og bladløse, tårnede sig op foran mig i geledder uden ende, så langt øjet rakte. Deres rødder var skjult i et øde af morads, hvis sumpede vand var dybsort, dødt og simpelthen skræmmende. Og de sære træer lod til at have menneskelige træk, og de famlede søgende omkring sig med deres knoglede arme, mens de med den yderste smertes og fortvivlelses skingre stemmer råbte til det tavse vand om barmhjertighed. Scenen skiftede, og jeg stod nøgen og alene på Saharas brændende sandsletter. For mine fødder lå en af tropernes glubske løver sammenkrøben. Pludselig åbnede den sine bestialske øjne, og dens blik faldt på mig. Spændt som en fjeder sprang den på benene og blottede sine gyselige tænder. Øjeblikket efter lød der fra dyrets røde svælg et brøl som himlens torden, og jeg faldt heftigt på knæ. Halvkvalt af knugende angst fandt jeg til sidst mig selv delvis vågen. Min drøm var altså ikke kun en drøm. Nu havde jeg i det mindste mine sansers brug. Et eller andet stort og virkeligt uhyres poter trykkede tungt mod mit bryst, jeg mærkede dets varme ånde mod mit ansigt, og dets hvide, gyselige tænder glimtede i mørket.

Om så tusind skæbner havde været afhængige af et ord eller en bevægelse fra min side, havde jeg ikke kunnet hverken tale eller røre mig. Bæstet, hvad det end var, blev siddende uden umiddelbart at gå til angreb, mens jeg lå fuldstændig hjælpeløs og, som jeg troede, på det yderste. Jeg følte, hvordan såvel fysiske som åndelige kræfter rask svandt ind — hvordan, kort sagt, jeg var ved at dø, og dø af bar skræk. Min hjerne sejlede,jeg fik stærk kvalme, mit syn svigtede, ja, selv de glødende øjne over mig lyste svagere. Med en sidste ubændig viljesanspændelse hviskede jeg nogle matte ord til Gud og beredte mig på at dø. Lyden af min stemme vækkede øjensynlig dyrets indestængte vrede; det rejste sig i sin fulde højde over min krop, men hvor stor var ikke min forbløffelse, da det med en langtrukken og lav piben ivrigt begyndte at slikke mit ansigt og mine hænder og overøste mig med alskens ødsle udtryk for venskab og glæde. Jeg forstod ingenting, var fuldstændig målløs, men jeg kunne ikke tage fejl af min newfoundlænder Tigers let genkendelige piben og karakteristiske form for kærtegn. Det var den. Jeg følte blodet bruse til mine tindinger — fik en svimlende og overvældende følelse af frelse og nyt liv. Jeg kom hurtigt op at sidde på madrassen, hvor jeg havde ligget, kastede mig om halsen på min trofaste ven og væbner og udgød mit hjertes mange trængsler i en strøm af tårer.

I nogen tid efter, at jeg havde rejst mig fra madrassen, var mine åndsevner — ligesom tidligere — betydeligt svækkede og forvirrede. I lang tid fandt jeg det nærmest umuligt at knytte to tanker sammen, men langsomt, skridt for skridt, vendte forståelsen tilbage, og jeg genkaldte mig på ny enkelthederne ved min situation. Tigers tilstedeværelse kunne jeg ikke på nogen måde forklare, og da jeg forgæves havde brugt megen tid på tusind forskellige hypoteser desangående, måtte jeg nøjes med at glæde mig over, at hunden var der til at dele min triste ensomhed og trøste mig med sine kærtegn. De fleste mennesker elsker deres hund, men for Tiger følte jeg en hengivenhed mere brændende end normalt, og aldrig har noget dyr gjort sig mere fortjent dertil. Tiger og jeg havde været uadskillelige venner i syv år, og i talløse tilfælde havde den vist sig at besidde alle de ædle egenskaber, vi værdsætter i hunden. Da den var hvalp, havde jeg reddet den ud af kløerne på en ondskabsfuld lille sjover i Nantucket, som med en snor om halsen på den ville trække den ned til floden, og tre år senere gengældte den nu voksne hund mig tjenesten ved at redde mig under et røverisk overfald.

Jeg tog nu uret frem, og ved at holde det op til øret kunne jeg konstatere, at det var gået i stå igen. Det overraskede mig nu ikke, for min ejendommelige sindstilstand overbeviste mig om, at jeg ligesom før havde sovet i meget lang tid — hvor længe var det naturligvis umuligt at afgøre. Jeg havde høj feber og var uudholdeligt tørstig. Jeg famlede omkring mig i aflukket efter mine sidste, sparsomme vandforsyninger, for kerten var brændt ud i bunden af lanternen, og tændstikkerne kunne jeg ikke straks finde, så jeg havde intet lys. Da jeg fandt kanden, var den tom — Tiger havde selvfølgelig følt sig fristet til at tømme den, ligesom den havde nedsvælget resterne af bedekøllen, hvis rentgnavede ben lå henne ved aflukkets indgang. Det fordærvede kød kunne jeg sagtens undvære, men modet sank i livet på mig, da jeg tænkte på vandet. Jeg var yderst svag og rystede over hele kroppen som i koldfeber, blot jeg bevægede mig eller anstrengte mig den mindste smule. Som for at føje spot til skade huggede og rullede briggen voldsomt, og oliefadene over mit skjulested truede en overgang med at falde ned og således blokere aflukkets eneste ind- og udgang. Samtidig plagedes jeg frygteligt af søsyge. På baggrund af alt dette gjorde jeg op med mig selv, at jeg ville lade hånt om enhver risiko og forsøge at nå frem til lemmen efter hjælp, mens jeg stadigvæk var i stand til det. Da jeg havde fattet beslutningen, gav jeg mig på ny til at søge efter lys og tændstikker. Sidstnævnte fandt jeg med noget besvær, men eftersom lysene ikke kom til veje så hurtigt, som jeg forventede (for jeg huskede temmelig præcist, hvor jeg havde lagt dem), opgav jeg dem indtil videre, bad Tiger blive, hvor den var, og begav mig af sted mod lemmen.

Den opgave gjorde min svækkelse mere åbenbar end nogensinde. Det var kun med den allerstørste vanskelighed, at jeg orkede at kravle overhovedet, og mine lemmer gav regelmæssigt efter under mig; når jeg på den måde var faldet næsegrus til jorden, henlå jeg i flere minutter i en tilstand, der grænsede til afmagt. Men jeg stred mig ikke desto mindre videre med frygten hængende over hovedet, at jeg skulle besvime i tømmerets snævre og snirklede gange, for det ville være den visse død. På et tidspunkt, hvor jeg prøvede at vinde frem af al den magt, jeg kunne mønstre, stødte jeg hovedet hårdt mod en jernbeslået kasses skarpe kant. Slaget lammede mig kun kortvarigt, men jeg opdagede til min usigelige græmmelse, at skibets pludselige og hårde krængninger havde fået kassen til at spærre mig vejen ved at stille sig nøjagtig på tværs af piskesnoren. Jeg kunne ikke med opbydelsen af mine sidste kræfter rokke den en tomme, for den havde sat sig grundigt fast mellem de øvrige kasser. Jeg måtte derfor, udmattet som jeg var, enten opgive piskesnorens ledetråd eller kravle over forhindringen og fortsætte langs snoren på den anden side. Den første mulighed frembød for mange vanskeligheder og farer til, at jeg kunne overveje den uden at gyse ved tanken. Så udkørt jeg var på både krop og sjæl, ville jeg uundgåeligt fare vild og lide en kummerlig død i lastens mørke og modbydelige labyrinter. Jeg samlede derfor uden tøven al min resterende kraft og vilje om på den ene eller anden måde at forcere kassen.

Da jeg rejste mig op for at gøre det, måtte jeg indse, at udfordringen var større, end jeg selv i min vildeste fantasi havde forestillet mig. På hver side af den trange passage rejste sig en mur af svært tømmer, somjeg med den mindste fejl kunne bringe til at styrte sammen over mit hoved — eller, hvis tømmeret ikke ligefrem ramte mig, til at blokere min flugtvej med tungt faldende træ lige så effektivt, som kassen foran mig forhindrede mig i at komme frem. Kassen selv var en høj og uhåndterlig tingest og gav ikke nogen form for fodfæste. Jeg forsøgte forgæves med alle til rådighed stående midler at få greb om det øverste af den i håb om, at jeg så ville være i stand til at trække mig op på den. Hvis det var lykkedes, ville mine kræfter givetvis have vist sig helt utilstrækkelige til at gennemføre forehavendet, og det var i enhver henseende bedre, at det ikke blev til noget. Mens jeg til sidst gjorde et desperat forsøg på at tvinge kassen bort, mærkede jeg siden, jeg lænede mig imod, give sig umiskendeligt. Ivrigt gav jeg mig til at undersøge brædderne langs kanten og opdagede, at en ret stor pind sad løs. Ved hjælp af lommekniven, somjeg til alt held havde på mig, lykkedes det mig med megen møje og besvær at brække pinden helt af, og da jeg havde mavet mig gennem åbningen, viste det sig til min henrykkelse, at der ikke var brædder på kassens anden side — at jeg med andre ord var kravlet gennem bunden på en kasse, der ikke havde noget låg. Herefter havde jeg ikke nævneværdige problemer med at følge snoren resten af vejen, og endelig nåede jeg frem til sømmet. Med hamrende hjerte rejste jeg mig op og gav lemmen et let tryk; den åbnede sig ikke så villigt, somjeg forventede, og jeg prøvede endnu en gang med noget større beslutsomhed, men stadig bange for, at der skulle være andre end Augustus i hans kammer. Men lemmen gav sig til min overraskelse stadigvæk ikke, og jeg blev så småt urolig, for jeg vidste, at det ikke tidligere havde været forbundet med nogen vanskelighed overhovedet at håndtere den. Jeg gav den et hårdt stød — men den modstod mig; jeg lagde al min vægt i arbejdet — den gav sig stadigvæk ikke — jeg angreb lemmen rasende, frustreret, fortvivlet — men den trodsede alle bestræbelser, og af modstandens ueftergivende natur fremgik det tydeligt, at lemmen enten var blevet opdaget og sømmet godt til, eller at en eller anden tung genstand var blevet anbragt oven på den, som det var utænkeligt, at jeg skulle kunne flytte.

Min sjæl led den yderste grus og håbløsheds kvaler. Jeg prøvede uden held at finde en rimelig forklaring på, at jeg sad her begravet. Jeg kunne ikke knytte en sammenhængende kæde af tanker, satte mig til sidst på gulvet og gav uden at gøre modstand efter for de mest trøstesløse forestillinger, hvori sultedød, dehydrering, kvælning og levende begravelse trængte sig på som nogle af de mere nærliggende ulykker, der kunne overgå mig. Som tiden gik, vendte en del af åndsnærværelsen tilbage. Jeg kom på benene og følte mig frem med fingrene for at finde lemmens omrids eller revner. Da jeg fandt dem, gik jeg dem grundigt efter for at se, om der slap lys igennem fra kahytten, men der var intet at se. Jeg førte så bladet på min lommekniv rundt i revnen, indtil kniven stødte mod en forhindring. Ved at skrabe lidt med kniven fandt jeg ud af, at genstanden var af massivt jern, og på grund af dens løjerligt buede form, som jeg kunne mærke med kniven, afgjorde jeg, at det måtte være ankerkæde. Der var nu ikke andet for mig at gøre end at følge mit eget spor tilbage til aflukket, hvor jeg enten kunne bøje mig under min tunge skæbne eller berolige mig selv så meget, at jeg kunne udvirke en redningsplan. Jeg begav mig straks af sted, og efter utallige strabadser var jeg atter tilbage i aflukket. Da jeg aldeles udmattet sank om på madrassen, lagde Tiger sig i sin fulde længde ved siden af og virkede opsat på med sine kærtegn at trøste mig i sorgen og få mig til at bære den med oprejst pande.

Dens besynderlige opførsel tiltrak sig til sidst min opmærksomhed. Når den havde slikket mine hænder og mit ansigt nogen tid, holdt den pludselig op og peb ganske stille. Når jeg så strakte hånden ud, fandt jeg den uvægerligt liggende på ryggen med poterne i vejret. Denne adfærd, som gentog sig hyppigt, undrede mig, og jeg begreb ikke, hvad der kunne ligge bag. Eftersom hunden virkede ulykkelig, gættede jeg på, at den var kommet til skade, og jeg undersøgte dens poter, men der var ingen sår at se. Jeg tænkte dernæst, at den muligvis var sulten, og jeg gav den et stort stykke skinke, som den hurtigt satte til livs — for blot bagefter at genoptage sin mærkværdige optræden. Så blev jeg enig med mig selv om, at den måske ligesomjeg var forpint af tørst, og jeg skulle netop til at godtage denne forklaring, da det slog mig, at jeg kun havde undersøgt dens poter, og at den udmærket kunne have et sår på kroppen eller i hovedet. Jeg mærkede den grundigt efter i hovedet, men fandt intet. Da jeg lod hånden løbe hen over dens ryg, mærkede jeg imidlertid, at håret strittede hele vejen tværs over. Jeg undersøgte stedet med mine fingre og fandt et stykke snor, som, da jeg fulgte den, viste sig at nå hele vejen rundt om hundens mave. Da jeg granskede snoren nøjere, fandt jeg en seddel, der føltes som brevpapir — sedlen var trukket på snoren og anbragt, så den sad lige under dyrets venstre skulder.

Kapitel 3

Min første tanke var, at sedlen var et brev fra Augustus, og at han, da en eller anden uforudset begivenhed altså magede det sådan, at han ikke kunne udfri mig af mit fængsel, var kommet på denne udvej for at forklare mig tingenes rette sammenhæng. Rystende af iver iværksatte jeg nu en eftersøgning for at finde lysene og tændstikkerne. Jeg havde en vag forestilling om, at jeg havde lagt dem omhyggeligt til side, lige inden jeg lagde mig til at sove, og faktisk kunne jeg, kort før jeg tog den seneste tur til lemmen, huske nøjagtigt, hvor de var. Men nu nægtede hukommelsen kategorisk at bistå mig, og jeg brugte en stiv klokketime på en frugtesløs og enerverende jagt på de savnede artikler— aldrig havde jeg oplevet mere sindsoprivende ængstelige og nervepirrende minutter! Mens jeg famlede omkring med hovedet tæt ved ballasten, opfangede jeg pludselig i nærheden af, men uden for aflukket et svagt lysglimt i retning af stirridset. Højst forundret ville jeg kravle nærmere for at undersøge fænomenet, for det forekom at være lige i nærheden, men knap havde jeg sat mig i bevægelse, førend jeg tabte lysglimtet fuldstændig af syne, og så var jeg nødsaget til at famle mig tilbage langs mit aflukke og indtage nøjagtig samme stilling som tidligere, inden jeg atter kunne se det. Ved at bevæge hovedet varsomt fra side til side opdagede jeg, at jeg, når jeg bevægede mig i den modsatte retning af den, jeg først havde taget, var i stand til at nærme mig lyset uden at tabe det af syne. Jeg befandt mig snart lige foran det (efter at have maset mig gennem utallige trange vindelgange) og kunne konstatere, at lysglimtet stammede fra resterne af mine tændstikker, som lå i en tom, væltet tønde. Det undrede mig, hvordan de var endt her, og så traf min hånd på to-tre stumper tællelys, som Tiger åbenbart havde haft tænderne i. Jeg sluttede heraf, at hunden havde nedsvælget hele mit lager af lys, og jeg opgav ethvert håb om nogensinde at få læst Augustus’ brev. De små lysstumper var blandet så grundigt sammen med andet skarn i tønden, at det var udelukket at få nogen nytte af dem, og jeg lod dem ligge, hvor de lå. Tændstikkerne, som der kun var nogle få flis tilbage af, samlede jeg sammen så godt jeg kunne, og efter mange vanskeligheder bragte jeg dem sikkert tilbage i aflukket, hvor Tiger alt imens havde været hele tiden.

Hvad jeg nu skulle gøre, vidste jeg ikke. Aflukket var så dybmørkt, at jeg ikke kunne se min hånd, uanset hvor tæt jeg holdt den op for ansigtet. Det hvide stykke papir kunne med nød og næppe anes, men ikke hvis jeg så direkte på det — kun ved at rette det yderste af retina imod det (det vil sige ved at skæve til det) blev det bare nogenlunde synligt. Man kan således forestille sig mit fængsels mørke, og brevet fra min ven, hvis det overhovedet var et brev fra ham, ville sandsynligvis bare øge mine ulykkers byrde ved uden noget formål at ophidse mit svækkede og hvileløse sind yderligere. Jeg vendte og drejede forgæves en mængde absurde udveje for at skaffe lys — netop sådanne udveje, som en mand i opiumsøvnens urolige favn sagtens kan udtænke i en lignende situation — og som hver og en forekommer drømmeren på skift snusfornuftige og galimatias i takt med, at de ræsonnerende og fabulerende egenskaber vekselvis flyver højest. Til sidst fik jeg en ide, som virkede rationel, og som det — med rette — undrede mig, at jeg ikke var kommet på tidligere. Jeg anbragte papiret på en bog og samlede alle tændstikstumperne, jeg havde fundet i tønden, sammen oven på papiret. Så gned jeg hurtigt, men jævnt hen over svovlet med min flade hånd. Et klart lys spredtes øjeblikkeligt over hele arket, og hvis noget havde været skrevet derpå, ville jeg bestemt også uden problemer have været i stand til at læse det. Men der stod ikke en stavelse — papiret var trøstesløst og uforsonligt blankt. Lysskæret døde hen på få sekunder, og det tog mit hjerte med sig.

Jeg har tidligere nævnt mere end en gang, at min forstand allerede et stykke tid havde befundet sig i en tilstand, der grænsede til åndssløvhed. Jeg havde ganske vist klare øjeblikke og indimellem endda perioder med vilje og overskud, men de var få. Man må huske, at jeg — helt sikkert i adskillige dage — havde indåndet den nærmest forpestede atmosfære i en hvalfangers lastrum, og at jeg i en meget stor del af den tid kun havde haft et yderst begrænset forråd afvand. I de sidste fjorten-femten timer havde jeg ikke haft vand overhovedet — og sovet i samme tidsrum havde jeg heller ikke. Saltet proviant af den mest ophidsende slags havde udgjort hovedparten af mit madforråd, og, efter at jeg mistede bedekøllen, hele mit madforråd, når man så bort fra beskøjterne, som jeg ingen glæde havde af, fordi de var for hårde og for tørre til, at jeg kunne få dem gennem min hævede og indtørrede hals. Jeg havde høj feber og var i enhver henseende meget dårlig. Det forklarer, hvorfor der hengik mange trange timer i håbløs fortvivlelse efter mit eksperiment med tændstikkerne, inden det faldt mig ind, at jeg kun havde undersøgt den ene side af papiret. Jeg skal ikke forsøge at beskrive mit raseri (for jeg tror, jeg var vred mere end noget andet) i det øjeblik, denne topmålte tankeløshed pludselig åbenbarede sig for mig. Dumheden i sig selv ville have været uden betydning, hvis ikke det havde været for min egen tåbelighed og ubesindighed, men af bar skuffelse over ikke at finde noget nedskrevet på papiret havde jeg som et andet barn revet det i stykker og kastet det bort, guderne måtte vide hvorhen.

De værste følger af denne knibe undgik jeg på grund af Tigers kløgt. Da jeg efter lang tids søgen fandt et lille stykke af sedlen, holdt jeg det hen til hundens snude og prøvede at gøre dyret begribeligt, at det skulle finde resten for mig. Jeg havde ikke lært Tiger nogen af de kunster, dens slægt ellers er berømt for, så stor var min forbløffelse, da den tilsyneladende straks fattede min hensigt, rumsterede om nogle øjeblikke og derpå fandt et pænt stort stykke. Da den var kommet hen til mig med det, blev den stående og gned sin snude mod min hånd; den ventede åbenbart på mit bifald, så jeg klappede den på hovedet, hvorefter den omgående genoptog arbejdet. Det varede nogle minutter, inden den vendte tilbage denne gang, men til gengæld havde den et stort stykke med sig, som viste sig at være resten af arket, der åbenbart kun var blevet revet i tre stykker. Jeg havde heldigvis ingen problemer med at finde den smule svovl, jeg havde tilbage, idet jeg kunne gå efter de matte glimt, et par af kornene stadig udsendte. Mine genvordigheder havde lært mig at være forsigtig, så denne gang tænkte jeg grundigt over, hvad det var, jeg stod i begreb med at gøre. Det var højst sandsynligt, tænkte jeg, at der var skrevet på den side af papiret, som ikke var blevet undersøgt — men hvilken side var det? I den henseende hjalp det ikke at sætte stumperne sammen, om end det gav mig sikkerhed for, at ordene (hvis der var nogen) alle ville befinde sig på samme side og anbragt i samme rækkefølge, som de var skrevet. Der var så meget desto mere grund til at løse spørgsmålet, idet der under ingen omstændigheder var svovl nok til at gøre et tredje forsøg, hvis jeg begik endnu en fejl. Jeg placerede papiret på en bog ligesom før og grublede i flere minutter over, hvordan jeg skulle gribe sagen an. Til sidst blev jeg enig med mig selv om, at der var en svag mulighed for, at den beskrevne side ville have en eller anden ujævnhed, som følsomme fingerspidser muligvis ville opfange. Jeg besluttede mig for at prøve og førte en finger yderst forsigtigt hen over den side, som tilfældigvis vendte opad. Der var intet at spore, så jeg vendte papiret og stykkede det sammen igen oven på bogen. Atter lod jeg pegefingeren glide omhyggeligt ned over papiret, men så bed jeg mærke i en uhyre svag, men dog synlig glød, som fremkom, efterhånden som pegefingeren bevægede sig. Jeg var klar over, at det kun kunne skyldes bittesmå svovlkorn, som sad der endnu efter mit første forsøg. Det var altså på den anden side — eller undersiden — at der var skrevet, hvis det da var tilfældet, at der var skrevet noget i det hele taget. Jeg vendte brevet endnu en gang og gik til værks på samme måde som tidligere. Da jeg havde gnubbet lidt på svovlet, lagde der sig som før en glans over siden, men denne gang afslørede lyset adskillige linjer tekst skrevet med store bogstaver og rødt blæk, tilsyneladende. Lyset var tilstrækkeligt til at læse ved, men det var kun kortvarigt. Havde jeg ikke været helt så ophidset, ville det dog have givet mig god tid til at læse alle tre sætninger i ro og mag — for jeg så, at der var tre — men i min iver efter at læse det hele på en gang lykkedes det mig blot at læse de sidste ord, der lød som følger: “blod — hold dig skjult, hvis du har dit liv kært".

Havde jeg været i stand til at læse hele brevets indhold — til fuldt ud at forstå den trussel, som min ven havde forsøgt at gøre mig opmærksom på — så kunne den trussel med garanti ikke, om den så rummede beskeden om den mest uhyrlige katastrofes forestående indtræffen, have forårsaget en tiendedel af den nagende og dog navnløse rædsel, hvormed denne fragmentariske advarsel overvældede mit sind. Og “blod” ligeså, det ord af alle ord — så evigt gådefuldt og mættet med anelser om gru og pine — hvor tredobbelt skæbnesvangert forekom det ikke her — hvor isnende og tungt (revet ud af sammenhængen, isoleret fra de forudgående formildende eller opklarende ord) faldt dets ildevarslende bogstaver ikke her, i mit fængsels dybe mørke, i min sjæls allerinderste egne!

Augustus havde givetvis haft sine grunde, når han bad mig om at holde mig skjult, og jeg gisnede i et væk om, hvad der kunne ligge bag, men jeg formåede ikke at finde et tilfredsstillende svar på gåden. Lige efter at jeg var kommet tilbage efter min seneste færd til lemmen, og umiddelbart inden mine tanker var blevet ledt i en anden retning af Tigers ejendommelige opførsel, havde jeg fattet den beslutning, at jeg ville tiltrække mig opmærksomhed fra mandskabet på dækket ved at gøre støj, eller, hvis det ikke lod sig gøre, forsøge at skære mig vej gennem tviskendækket. Halvvejs sikker på, at jeg i den yderste nød ville være i stand til at udvirke den ene eller den anden af disse løsninger, havde jeg således fundet mod (som jeg ellers ikke havde haft) til at udholde mine kvaler. De få ord, jeg havde læst, havde imidlertid afskåret mig fra at bruge disse sidste udveje, og jeg følte nu for første gang min stillings fulde håbløshed. Lammet af fortvivlelse kastede jeg mig på ny på madrassen; der lå jeg omtrent en hel dag og en hel nat hen i en slags afmagt kun momentvist afbrudt af åndsnærvær og bevidsthed.

Jeg rejste mig endelig endnu en gang og brugte tiden til at ruge over de rædsler, som omgav mig. Det var næppe muligt, at jeg skulle overleve et døgn endnu uden vand, og i nogen periode længere end det var det fuldstændig udelukket. I begyndelsen af min indespærring havde jeg frit forsynet mig med de hjertestyrkende drikke, Augustus havde stillet frem til mig, men de gjorde ikke andet end at ophidse mig og slukkede på ingen måde tørsten. Jeg havde efterhånden kun en kvart liter tilbage, og det var en slags stærk ferskenlikør, som jeg døjede med at holde nede. Pølserne var spist, og af skinken var der kun et lille stykke af skindet tilbage, mens Tiger på nær nogle få krummer havde gjort kål på beskøjterne. Oven i alt dette fornemmede jeg, at min hovedpine forværredes minut for minut og sammen med den også den deliriumagtige tilstand, som havde ængstet mig mere eller mindre, siden jeg faldt i søvn første gang. Gennem snart mange timer havde jeg kun trukket vejret med største besvær, og nu blev hvert åndedrag ledsaget af knugende krampetrækninger i brystet. Men der var endnu en kilde til bekymring, om end af en anden art, og det var faktisk den, der i al sin ildevarslende gru rev mig ud af min viljeløshed og kraftesløshed. Det var hundens udseende.

Første gang, jeg bemærkede noget anderledes i dens opførsel, var, da jeg gjorde mit sidste forsøg på at gnubbe svovlet mod papiret. Mens jeg gned, satte den snuden mod min hånd og knurrede svagt, men jeg var alt for optaget til at ofre den nogen opmærksomhed. Kort efter kastede jeg mig, som man vil huske, handlingslammet på madrassen. Jeg bed dog snart mærke i en løjerlig, hvæsende lyd lige ved mine ører og fandt ud af, at den kom fra Tiger, som gispede og stønnede, øjensynligt højst ophidset, mens øjnene skød lyn gennem mørket. Jeg sagde et par ord til den, og den reagerede med en dyb knurren og faldt til ro. Jeg sank snart tilbage i min viljeløse tilstand, ogjeg blev på ny vækket af den ved en tilsvarende episode. Dette gentog sig tre eller fire gange, og så vækkede dyrets adfærd en sådan uro i mig, at jeg blev helt nærværende. Hunden lå nu tæt ved aflukkets indgang og peb forfærdeligt, om end undertrykt, mens den skar tænder som i voldsom krampe. Jeg var ikke et øjeblik i tvivl om, at enten mangelen på vand eller lastens beklumrede atmosfære havde gjort den afsindig, ogjeg anede ikke, hvad jeg skulle stille op. Tanken om at aflive Tiger kunne jeg slet ikke holde ud, og dog virkede netop den løsning som helt uundgåelig for min egen sikkerheds skyld. Jeg kunne tydeligt se, hvordan den dødeligt hadefuld betragtede mig fast, ogjeg ventede hvert øjeblik, at den ville angribe mig. Til sidst blev situationen ubærlig, ogjeg satte mig for at trodse faren, at forsøge at komme ud af aflukket, og at dræbe dyret, hvis det ville forhindre mig i det. For at komme ud måtte jeg kravle lige hen over hunden; den lod til allerede at have gættet mine tanker, for den satte sig op (det kunne jeg regne ud ved at følge dens øjnes position) og blottede alle sine hvide og særdeles tydelige tænder. Jeg greb likøren og det sidste skind af skinken, hvilket jeg sammen med en stor forskærerkniv, som Augustus havde efterladt, skjulte på min krop. Herefter trak jeg kappen så tæt som muligt sammen om mig og gjorde en bevægelse hen mod aflukkets munding. Ikke så snart havde jeg gjort det, førend hunden med et brøl sprang på mig. Den ramte min højre skulder med hele sin vægt, ogjeg faldt omkuld på venstre side, mens dyret fortsatte forbi mig. Jeg lå på knæ med hovedet begravet i tæpperne, og de beskyttede mig mod et nyt, rasende overfald, men jeg kunne mærke de skarpe tænder bide kraftigt sammen om uldklædet, som dækkede min hals, uden at de dog — heldigvis — var i stand til at trænge igennem alle folderne. Jeg befandt mig nu under hunden, og det var kun et spørgsmål om tid, inden den helt havde fået magten over mig. Min desperation gav mig ekstra kræfter, og jeg rejste mig energisk og rystede dyret af mig med vold og magt, alt imens jeg rev tæpperne af madrassen. Dem kastede jeg nu hen over hunden, og før den kunne vikle sig ud af dem, nåede jeg sikkert udenfor og fik indgangen bag mig spærret forsvarligt af. Midt i hastværket havde jeg været nødsaget til at kaste det lille stykke skinke fra mig, ogjeg måtte følgelig se hele mit forråd reduceret til en kvart liter likør, alt iberegnet. Da det gik op for mig, mærkede jeg en forvendelse vælde op i mig meget lig den, et forkælet barn måske ville føle under lignende omstændigheder, og den forledte mig til at sætte flasken til læberne og tømme den til sidste dråbe, hvorpå jeg aldeles rasende kylede den i gulvet.

Jeg havde knap nok hørt bragets ekko dø hen, før jeg hørte mit navn blive udtalt af en ivrig, men lav stemme, som lød i retning fra stirridset. Så uventet var denne begivenhed, og så stærk var den ophidselse, den vækkede i mig, at jeg ikke magtede at svare. Jeg var aldeles berøvet talens brug, og rædselsslagen ved tanken om, at min ven skulle tro, at jeg var død, og derfor vende om uden at forsøge at nå frem til mig, stod jeg mellem kasserne nær mit aflukke rystende som et espeløv, gispende og kæmpende for at frembringe blot en lyd. Om så tusind ord havde været afhængige af en enkelt stavelse, havde jeg ikke kunnet ytre den. Der hørtes nu nogle vage bevægelser mellem tømmeret et eller andet sted foran mig. Lyden blev hurtigt svagere, endnu svagere, og så endnu svagere. Vil jeg nogensinde glemme mine følelser i det øjeblik? Han var på vej bort — min ven, min kammerat, af hvem jeg havde ret til at forvente så meget — han var på vej bort — han ville lade mig tilbage — han var borte! Han ville overlade mig til min triste skæbne, til døden i det frygteligste og mest modbydelige af alle fangehuller — et ord, en enkelt stavelse, kunne frelse mig, og dog! den ene stavelse magtede jeg ikke at ytre! Jeg er sikker på, at jeg i det øjeblik led ti tusind gange dødens kvaler. Min hjerne snurrede, og jeg styrtede i dødelig afmagt mod aflukkets ene ende.

Idet jeg segnede om, faldt forskærerkniven ud af livremmen i mine knæbukser og ramte dørken med en høj lyd. Aldrig har en tonerække i selv den smukkeste melodi lydt så velsignet i mine øren! Jeg lyttede i den yderste ængstelse for at afgøre, hvilken virkning støjen gjorde på Augustus — for jeg vidste, at den person, som havde kaldt på mig, ikke kunne være andre end ham. Alt var stille en rum tid. Så hørte jeg på ny ordet “ Arthur! ” blive gentaget hviskende og tøvende. Det gryende håb gengav mig mælet, og jeg råbte nu af mine lungers fulde kraft “ Augustus! Augustus! ” “For Guds skyld, vær stille!” svarede han, og hans stemme dirrede af ophidselse, “Jeg skal straks være der — så snart jeg finder vejen.” Længe kunne jeg høre ham rumstere omkring blandt tømmeret, og hvert sekund var så langt som et årti. Endelig mærkede jeg hans hånd på min skulder, og samtidig satte han en flaske vand til mine læber. Kun den som er blevet reddet brat ud af gravens gab, eller den som selv har prøvet tørstens ulidelige kvaler under omstændigheder lige så forfærdelige som dem, jeg oplevede i mit hæslige fængsel, kan gøre sig nogen ide om den ubeskrivelige henrykkelse, jeg følte ved det ene, lange drag af den kosteligste af alle fysiske rigdomme.

Da jeg så nogenlunde havde slukket min tørst, fandt Augustus tre-fire kogte kartoner i sin lomme, og jeg slugte dem begærligt. Han havde et lys med i en blændet lanterne, og synet af de herlige stråler frydede mig næsten lige så meget som vandet og kartonerne. Men jeg var utålmodig efter at kende årsagen til hans lange fravær, og han begyndte at fortælle, hvad der var sket om bord på skibet under min indespærring.

Kapitel 4

Som jeg havde fornemmet det, stod briggen til søs omtrent en time efter, at Augustus havde lagt uret til mig. Det var den tyvende juni. Man vil huske, at jeg på det tidspunkt havde opholdt mig i lasten i tre dage, og i al den tid var der konstant en sådan travlhed om bord og en sådan løben frem og tilbage, at Augustus ikke havde nogen chance for at besøge mig uden at risikere, at den hemmelige lem blev afsløret. Da han omsider fik mulighed for at komme, forsikrede jeg ham, at jeg efter omstændighederne havde det fortrinligt, og derfor havde han det næste par dage følt sig meget tryg på mine vegne, selvom han til stadighed holdt et vågent øje med, om der bød sig en lejlighed til at stikke under dæk. Det var først på den fjerde dag, at han så sit snit til at slippe bort. Han havde flere gange i det tidsrum bestemt sig for at gå til bekendelse over for sin far, så jeg kunne komme op med det samme, men vi befandt os fortfarende inden for sejlbar afstand af Nantucket, og ud fra visse bemærkninger, kaptajn Barnard havde ladet falde, var det meget tænkeligt, at han ville vende om på stedet, hvis han opdagede, at jeg var om bord. I øvrigt, fortalte Augustus mig, kunne han ikke, når han tænkte nærmere efter, forestille sig, at jeg led nogen umiddelbar nød, eller at jeg i givet fald ville tøve med at søge hen til lemmen efter hjælp. Alt således taget i betragtning gjorde han op med sig selv, at han ville lade mig sidde, indtil omstændighederne ordnede det, så han kunne opsøge mig uset. En sådan situation indtraf som nævnt først fire dage efter, at han havde givet mig uret, og syv dage efter, at jeg havde skjult mig i lasten. Han kom da nedenunder uden at medbringe hverken vand eller mad, idet det var hans oprindelige hensigt at kalde på mig og få mig til at komme hen til lemmen, hvorefter han ville gå op i kahytten og række friske forsyninger ned til mig. Da han kom ned i lasten med det formål, opdagede han, at jeg sov, for det lader til, at jeg snorkede temmelig højt. Så vidt jeg kan regne ud, må det dreje sig om den søvn, jeg faldt i umiddelbart efter, at jeg havde hentet uret ved lemmen, og som følgelig må have varet ikke mindre end tre dage og tre nætter. Senere hen har jeg både af egen erfaring og gennem andres beretninger haft lejlighed til at stifte bekendtskab med den bedøvende effekt, stanken af gammel fiskeolie under meget indelukkede forhold har, og når jeg tænker på betingelserne i lasten under min indespærring samt den lange periode, skibet havde været brugt til hvalfangst, undrer det mig faktisk mere, at jeg overhovedet vågnede op igen, end at jeg skulle have sovet uafbrudt i det tidligere specificerede tidsrum.

Augustus kaldte først hviskende på mig uden at lukke lemmen, men jeg svarede ikke. Han lukkede da lemmen efter sig og forsøgte med højere og til sidst meget høj stemme at komme i kontakt med mig, men jeg snorkede videre. Nu anede han ikke sine levende råd. Det ville tage ham en del tid at forcere tømmeret og komme hen til mit aflukke, og i mellemtiden ville hans fravær blive bemærket af kaptajn Barnard, som havde brug for ham hvert andet øjeblik til at ordne og kopiere papirer i forbindelse med togtet. Ved nærmere eftertanke besluttede han sig derfor til at gå op igen og afvente en ny mulighed for at aflægge mig et besøg. Beslutningen var så meget nemmere at tage, da min søvn lod til at være af den tryggeste slags, og han havde ingen grund til at tro, at jeg havde lidt overlast under min indespærring. Han havde netop gjort sin stilling op, da hans opmærksomhed blev fanget af en usædvanlig larm, som tilsyneladende kom fra kahytten. Han sprang op ad trapperne, så hurtigt han kunne, og slog døren til sit kammer op. Næppe var han trådt over tærsklen, før en pistol lynede i ansigtet på ham, og han i samme moment blev slået ned med en håndspir.

En stærk arm holdt ham nede på kahytsdørken med et fast greb om hans hals, men han kunne se, hvad der foregik omkring ham. Hans far var bundet på hænder og fødder og lå med hovedet nedad på kahytstrappen; han havde et dybt sår i panden, som blodet silede fra. Han talte ikke og var tilsyneladende ved at dø. Førstestyrmanden stod bøjet over ham og betragtede ham med infam foragt, mens han med køligt overlæg undersøgte hans lommer, hvorfra han fremdrog en stor pung og et ur. Syv af folkene (blandt dem kokken, en neger) gennemrodede bagbord kamre på jagt efter våben og var snart forsynede med musketter og ammunition. Ud over Augustus og kaptajn Barnard var der i alt ni mand i kahytten, og de hørte alle til mandskabets værste bærme. Slynglerne gik nu op på dækket, og de tog min ven med sig efter at have bundet hans hænder på ryggen. De styrede direkte hen til bakken, som var spærret af — to af mytteristerne holdt vagt derhenne bevæbnet med økser, to andre ved storlugen. Styrmanden råbte med høj stemme: “Kan I høre mig dernede? Kom op derfra, en ad gangen — hører I! — og ingen mukken!” Det varede flere minutter, inden der viste sig nogen, men omsider dukkede en englænder op, som havde taget hyre som altmuligmand; han græd ynkeligt og bønfaldt i ydmyge vendinger styrmanden om at lade ham leve. Det eneste svar, han fik, var et øksehug for panden. Den arme mand styrtede om på dækket uden en lyd, og den sorte kok tog ham i sine arme, som om han var et barn, og smed ham med koldt overlæg over rælingen. Da mændene under dæk havde hørt slaget og lyden af liget, som ramte vandet, kunne hverken løfter eller trusler få dem til at komme frem, førend det blev foreslået, at man røg dem ud. Det medførte almindelig storm på lugen nedefra, og en overgang så det faktisk ud til, at briggen kunne blive generobret, men med noget besvær lykkedes det mytteristerne at spærre bakken af igen, inden mere end seks af deres fjender nåede op. Disse seks, som var ubevæbnede og snart indså, at de var håbløst i undertal, overgav sig efter en kort kamp. Styrmanden snakkede forsonligt med dem, givetvis i den hensigt at få resten af folkene under dæk til at bøje sig, for de kunne uden vanskelighed høre alt, hvad der blev sagt på dækket. Følgerne bekræftede ikke blot hans kløgt, men også hans djævelske grusomhed. Alle mand i folkelukafet overgav sig inden længe, og efterhånden som de én efter én kom op, blev de bagbundet og smidt på ryggen ved siden af de første seks — alt i alt talte mandskabet, som ikke havde deltaget i mytteriet, syvogtyve mænd.

Der fulgte nu et hårrejsende slagteri. De bundne søfolk blev slæbt hen til kobryggen. Her stod kokken med en økse og gav offeret et slag i hovedet, samtidig med at de øvrige mytterister tvang ham over bord. På den måde døde toogtyve mænd, og Augustus regnede sig selv for at være fortabt og ventede hvert øjeblik, at det skulle blive hans tur. Men det lod til, at slynglerne var blevet enten trætte eller måske frastødt af deres blodige arbejde, for de sidste fire fanger samt min ven, der var blevet smidt på dækket sammen med de øvrige, fik lov at vente, mens styrmanden forlangte rom bragt frem fra lasten, hvorefter hele det morderiske slæng holdt et drikkegilde, der varede lige til solnedgang. De begyndte nu at mundhugges om de sidste overlevendes videre skæbne; disse lå ikke to meter borte og kunne høre hvert eneste ord, der blev sagt. Spiritussen havde tilsyneladende haft en formildende virkning på nogle af mytteristerne, for der hørtes adskillige røster, som talte for at slippe fangerne fri, hvis de ellers ville slutte sig til mytteriet og være med til at dele rovet. Men den sorte kok (som var en ren djævel i enhver henseende og lod til at have lige så megen indflydelse som styrmanden, hvis ikke mere) ville ikke høre tale om den slags, og han rejste sig gentagne gange for at genoptage sin dont på kobryggen. Han var heldigvis efterhånden blevet så beruset, at hans mindre blodtørstige kammerater uden problemer kunne holde ham i ave; blandt disse var en rebsmand, som hed Dirk Peters, der var søn af en indiansk kvinde fra Crowstammen, som lever i utilgængelige områder i Black Hills nær Missouriflodens udspring. Hans far var pelshandler, tror jeg, han havde i hvert fald en form for forbindelse med de indianske handelspladser ved Lewisfloden. Peters selv var af udseende en af de vildeste mænd, jeg nogensinde har mødt. Han var lavstammet, under halvanden meter høj, men hans lemmer var af herkuliske dimensioner. Hans hænder især var så ufatteligt brede og tykke, at de knap nok havde menneskelig form. Både hans arme og hans ben buede iøjnefaldende og syntes ikke på nogen måde at kunne bøjes. Hans hoved var tilsvarende deformt; det var enormt, han var fuldstændig skaldet, og øjnene lå dybt under hans isse (ligesom hos de fleste negre). For at skjule sin skaldethed, som ikke skyldtes alderdom, bar han som regel en paryk lavet af et hvilket som helst hårlignende materiale, han havde ved hånden — det kunne være skindet af en hund eller en gråbjørn. Lige nu bar han en stump af et bjørneskind, og det dæmpede bestemt ikke den naturlige vildskab i hans indiansk prægede ansigt. Munden var bred og strakte sig næsten fra øre til øre, læberne var tynde og syntes ligesom andre træk ved hans person at være aldeles ueftergivende. Således forblev det herskende ansigtsudtryk upåvirket af alle følelser, og det herskende ansigtsudtryk i sig selv kan man måske forestille sig, når jeg fortæller, at han havde uhyre lange, udstående tænder, som aldrig på noget tidspunkt var blot delvist skjult af læberne. Ved et første overfladisk blik kunne man måske tro, at han lo af fuld hals, men så man efter igen, ville man gysende erkende, at hvis det ansigt virkelig udtrykte lystighed, så måtte det i sandhed være djævelens lystighed. Der gik mange historier om dette ejendommelige individ blandt søfolk i Nantucket; de gik alle sammen på hans utrolige kræfter, når han blev hidsig, og nogle af dem havde fået folk til at tvivle på hans tilregnelighed. Men om bord på Delfinen blev han åbenbart i perioden omkring mytteriet betragtet med foragt mere end noget andet. Min beskrivelse af Dirk Peters er blevet så detaljeret, fordi han, vild som han så ud, skulle vise sig at blive afgørende for Augustusș redning, og fordi der fremover hyppigt vil være grund til at omtale ham i denne fortælling — en fortælling, hvori der senere hen, lad mig sige det straks, vil forekomme hændelser af en art så langt uden for al menneskelig erfarings grænser, at jeg må fortsætte uden noget håb om, at man vil tro på alt, hvad jeg fortæller. Jeg vil dog sætte min lid til, at tiden og videnskabelige fremskridt en dag vil bekræfte de vigtigste og mest utrolige elementer i mit vidnesbyrd.

Mange diskussioner frem og tilbage og to-tre voldsomme skænderier endte med, at man besluttede, at alle fangerne (undtagen Augustus, som Peters for sjovs skyld insisterede på at beholde som sin sekretær) skulle sættes i havet i en af de mindste hvalfangerjoller. Styrmanden gik ned i kahytten for at se, om kaptajn Barnard stadig levede — for man vil huske, at han var blevet ladt tilbage, da mytteristerne gik op. De to mænd dukkede snart op sammen, kaptajnen dødeligt bleg, men nogenlunde ved hægterne igen. Han talte til mændene i knap nok sammenhængende sætninger, bad dem om ikke at sætte ham i jollen, men i stedet vende tilbage til deres pligter, hvorpå han lovede, at han ville sætte dem i land, hvor de måtte ønske det, og afstå fra retsforfølgelse. Han kunne lige så godt have talt til den blå himmel selv. To af banditterne greb ham ved armene og kylede ham over rælingen ned i jollen, som var blevet sat i vandet, mens styrmanden var borte. De fire mænd, som lå på dækket, blev derefter løst af deres bånd og beordret til at følge efter kaptajnen, hvilket de gjorde uden at forsøge modstand — Augustus fik lov at ligge i sin smertefulde stilling, selvom han kæmpede og tryglede for at opnå den fattige glæde, det var at få lov at tage afsked med sin far. En håndfuld beskøjter og en kande vand blev nu hejst ned i jollen, men de fik hverken mast, sejl, årer eller kompas. Man havde jollen på slæb nogle minutter, mens mytteristerne holdt endnu et krigsråd, og så lod man jollen drive. Natten var faldet på, der var hverken stjerner eller måne at se på himlen, og der var en krap og ondskabsfuld søgang, selvom der ikke var megen vind. Jollen forsvandt ud af syne på ingen tid, og det var svært at få øje på noget håb for staklerne, der sad deri. Scenen udspillede sig imidlertid på 35° 30’ nordlig bredde, 61° 20’ vestlig længde og dermed ikke særlig langt fra Bermudaøerne. Augustus forsøgte derfor at trøste sig med tanken om, at de enten ville have held til at nå land eller komme kysten så nær, at de ville løbe på et skib.

Alle sejl blev nu sat, og briggen fortsatte sin oprindelige kurs mod sydvest — mytteristerne havde et sørøverisk forehavende i sinde, der, så vidt Augustus kunne forstå, indebar, at et skib skulle opbringes på sin vej fra Kap Verde til Puerto Rico. Ingen kerede sig om Augustus, som blev løst af rebene og fik lov at gå frit omkring mellem stævn og kahytstrappe. Dirk Peters behandlede ham ret venligt og reddede ham i et tilfælde fra kokkens råhed. Hans situation var dog stadig meget kritisk, for mændene var konstant berusede, og han kunne ikke regne med, at deres gode vilje eller efterladenhed, hvad ham angik, ville vare ved. Han fortalte mig ikke desto mindre, at hans bekymring for min situation for ham havde været det værste af det hele, og jeg har aldrig haft grund til at tvivle på hans oprigtighed. Mere end en gang havde han sat sig for at gøre mytteristerne opmærksom på min hemmelige tilstedeværelse, men han afstod herfra, dels på grund af mindet om de grusomheder, han allerede havde været vidne til, og dels fordi han håbede selv snart at kunne komme mig til undsætning. Sidstnævnte havde han sig uafladeligt for øje, men til trods for at han uafbrudt vogtede på chancen, gik der tre dage, efter at jollen var sat i havet, inden den opstod.Til sidst — på tredjedagens nat — rejste der sig en stærk storm af øst, og alle mand blev kaldt på dæk for at rebe sejlene. I ly af den opståede travlhed slap han uset ned i kammeret, men hvor stor var ikke hans sorg og forfærdelse, da han så, at det var blevet lagerrum for alt muligt skibsmateriel og forråd, og at adskillige favne gammel ankerkæde, som førhen havde været anbragt ved kahytstrappen, nu var blevet flyttet for at give plads til en skibskiste og i stedet lå lige oven på lemmen! Det var umuligt at flytte kæden uden at blive opdaget, og han vendte tilbage til dækket, så hurtigt han kunne. Her blev han grebet ved nakken af førstestyrmanden, som forlangte at få at vide, hvad han havde lavet i kahytten; han var på nippet til at smide Augustus over bagbord ræling, da Dirk Peters blandede sig og frelste hans liv endnu en gang. Augustus blev herefter lagt i håndjern (der var adskillige par af disse om bord), og hans fødder blev surret stramt sammen. Han blev så ført ned i stirridset og smidt ind i en underkøje ved siden af skodderne i folkelukafet med en forsikring om, at han ikke ville komme op igen, før briggen ikke længere var en brig. Det var kokken, som smed ham ind i køjen, der brugte denne vending — det er ikke nemt at sige nøjagtig, hvad han mente dermed. Men hele historien viste sig, som vi snart skal se, i den sidste ende at blive min redning.

Kapitel 5

I nogle minutter efter, at kokken havde forladt bakken, hengav Augustus sig til fortvivlelsen, sikker på, at han ikke ville komme fra dette med livet i behold. Han tog den beslutning, at han ville fortælle den første af søfolkene, som kom ned til ham, om min situation, fordi han fandt det bedre, at jeg prøvede mit held hos mytteristerne, end at jeg døde af tørst i lasten — for nu havde jeg siddet indespærret i ti dage, og mit forråd afvand havde ikke været tilstrækkeligt til fire. Mens han tænkte over sagen, faldt det ham ind, at han kunne kommunikere med mig via storlasten. Under alle andre omstændigheder havde foretagendets vanskeligheder og farer holdt ham tilbage, men nu var der alligevel ikke udsigt til at overleve og følgelig heller ikke meget at tabe; han satte derfor hele sin opfindsomhed ind på opgaven.

Håndjernene var det første problem. I begyndelsen kunne han ikke se, hvordan han skulle få dem af, og han blev bange for, at han skulle blive bremset, allerede inden han fik begyndt, men en nøjere undersøgelse viste, at han med kun lidt eller intet besvær kunne tage lænkerne af og på, som det passede ham, blot ved at klemme sine hænder igennem dem — al den stund at håndjern af denne type simpelthen var ubrugelige til unge mennesker, hvis spinkle lemmer gav mere smidigt efter under pres. Han løsnede nu sine fødder, og efter at have efterladt rebet således, at det var nemt at tage på igen, hvis nogen skulle komme nedenunder, gav han sig til at undersøge skottet, der stødte op til køjen. Skillevæggen her var af cirka to centimeter tykt fyrretræ, og han så, at han uden besvær ville kunne skære sig vej igennem det. Der hørtes nu en stemme på folkelukafets trappe, og han havde akkurat tid til at få højre hånd på plads i håndjernet (den venstre havde han ikke trukket fri) og at samle rebet i et slippestik om benene, inden Dirk Peters kom ned ledsaget af Tiger, som straks hoppede op i køjen og lagde sig. Det var Augustus, der — vel vidende, hvor knyttet jeg var til hunden — havde bragt den om bord, fordi han tænkte, at jeg ville være glad for at have den med mig på rejsen. Han havde hentet den hjemme hos mig umiddelbart efter, at jeg var kommet på plads i lasten, men havde ikke tænkt på at fortælle mig det, da han gav mig uret. Da hunden kom ned sammen med Dirk Peters, var det første gang, Augustus så den siden mytteriet, og han havde regnet med, at den var død, kastet over bord af en af de ondskabsfulde sjovere i styrmandens slæng. Det viste sig siden, at hunden var kravlet ind i et hul under en hvalfangerjolle, hvorfra den ikke kunne komme ud igen, da der ikke var plads til at vende sig. Peters havde hjulpet den fri og bragte den nu med en venlighed, som Augustus nok forstod at være taknemmelig over, ned i folkelukafet, hvor den kunne være min ven til selskab; derudover havde Peters saltkød, nogle kartofler og en kande vand med, og da han gik, lovede han at komme tilbage næste dag med mere mad.

Da han var borte, trak Augustus hænderne fri af håndjernene og løsnede rebet om sine fødder. Han løftede så den ene ende af sin madras op og begyndte ihærdigt med sin lommekniv (slynglerne havde ikke fundet det umagen værd at kropsvisitere ham) at snitte i en af skillevæggens planker så tæt ved køjens bund som muligt. Han valgte dette sted, fordi han, hvis han blev overrasket i arbejdet, hurtigt kunne skjule sit forehavende ved at lade madrassens hovedende falde på plads. Der var imidlertid ikke nogen, som forstyrrede ham resten af dagen, og da aftenen kom, havde han skåret planken helt igennem. Det skal her tilføjes, at ingen blandt mandskabet sov i folkelukafet, men alle som én siden mytteriet foretrak kahytten, hvor de gjorde sig til gode med kaptajn Barnards vin og proviant uden at kere sig mere om briggens førelse end absolut nødvendigt. Disse forhold viste sig at være Augustus og mit held, for havde sagerne stået på nogen anden måde, havde han aldrig kunnet nå frem til mig. Som det var, fortsatte han fortrøstningsfuldt sit værk. Det var dog næsten daggry, inden han havde skåret planken igennem anden gang (noget mindre end en halv meter over det første snit), hvilket skabte et hul, som mageligt var stort nok til, at han med lethed kunne skaffe sig adgang til tviskendækket. Da han var kommet så langt, trængte han uden større besvær frem til storlugen, skønt han undervejs måtte kravle hen over rækker af oliefade, som var stablet næsten til dæksplankerne og kun akkurat tillod ham at klemme sig igennem. Fremme ved lugen opdagede han, at Tiger var fulgt efter ham nedenunder ved at mase sig frem mellem to rækker fade. Det var dog nu blevet for sent til at forsøge at nå frem til mig inden daggry, da den største vanskelighed lå i at forcere det nedre lastrums tætte stuvning. Han besluttede sig følgelig til at vende om og afvente næste nats komme. Først løsnede han dog lugen, så der ville være så få forsinkelser som muligt, når han kom tilbage. Næppe havde han gjort det, førend Tiger ivrigt sprang hen til den lille åbning, der var opstået, snusede et øjeblik og dernæst udstødte en langtrukken piben, alt imens den begyndte at skrabe på lugen, som om den med vold og magt ville fjerne forhindringen med sine poter. Ud fra dens adfærd at dømme var der ingen tvivl om, at den var klar over, at jeg befandt mig i lastrummet, og Augustus mente ikke, det var utænkeligt, at hunden kunne finde frem til mig, hvis han slap den ind. Det slog ham nu, at han kunne sende mig en besked, for under de nuværende omstændigheder var det alt andet end hensigtsmæssigt, at jeg selv begyndte at trænge ud, og samtidig var der ingen garanti for, at han ville kunne komme ind til mig næste nat. Senere begivenheder viste, hvor heldigt det var, at han fik dette indfald, for havde det ikke været for den besked, jeg modtog, ville jeg utvivlsomt selv have udtænkt en eller anden fortvivlet plan om at påkalde mig mandskabets opmærksomhed, og følgen af det ville efter al sandsynlighed have været, at vi begge to havde mistet livet.

Da beslutningen om at skrive var taget, var problemet at tilvejebringe de nødvendige redskaber. En gammel tandstik blev hurtigt lavet om til en pen og det alene pr. fornemmelse, for mellemdækket var mørkt som tjære. Bagsiden af et gammelt brev — en kopi af det falske brev fra Samuel Ross — udgjorde det fornødne papir. Det var det oprindelige udkast af brevet, men da håndskriften ikke var tilstrækkelig godt imiteret, havde Augustus skrevet et andet og — lykkeligvis — stukket det første i sin lomme, hvor det nu højst belejligt blev opdaget. Blæk var således det eneste, der manglede, og en erstatning for det blev fundet på stedet ved at lave et lille snit på bagsiden af en finger lige over neglen, hvorfra blodet — som sædvanligt i lige netop det område — flød i rigelige mængder. Beskeden blev nu skrevet, så godt som det var muligt i mørket og under omstændighederne. Den forklarede i al korthed, at der havde været et mytteri, at kaptajn Barnard var sat i en båd, og at jeg kunne forvente snarlig hjælp, for så vidt angik forsyninger, men at jeg måtte vogte mig for at skabe støj. Beskeden sluttede med disse ord: “Jeg har skrevet disse ord med blod — dit liv står og falder med, at du forholder dig i ro.”

Hunden blev nu — efter at have fået beskeden bundet omkring maven — løftet ned gennem lugen, og Augustus begav sig hurtigst muligt tilbage til folkelukafet, hvor han ikke fandt tegn på, at nogen fra mandskabet havde været i hans fravær. For at skjule hullet i skillevæggen, drev han sin kniv ind i træet lige over det og hængte en pjækkert derpå, som han fandt i køjen. Herefter iførte han sig atter håndjernene og slog rebene om sine ankler.

Knap var disse foranstaltninger tilendebragt, førend Dirk Peters, meget beruset, men i strålende humør kom nedenunder med min vens tilmålte dagsration. Den bestod af et dusin store, stegte kartofler og en kande vand. Han sad en stund på en skibskiste ved køjen og talte frimodigt om styrmanden og om almindelige gøremål på briggen. Hans minespil var umådelig lunefuldt, ligefrem grotesk. På et tidspunkt gjorde hans aparte opførsel Augustus alvorligt bange, men til sidst forlod manden ham igen, idet han mumlede et løfte om at bringe fangen et godt måltid næste dag. To af folkene (harpunerer) kom i løbet af dagen nedenunder i selskab med kokken, alle tre nærmest sanseløse af druk. Ligesom Peters nærede de ingen skrupler ved at tale åbent om deres planer. Det kom frem, at de indbyrdes var dybt uenige om de langsigtede mål og kun enstemmigt kunne tilslutte sig overfaldet på det skib fra Kap Verde, som de ventede at møde, hvad time det skulle være. Så vidt det kunne skønnes, skyldtes mytteriet ikke kun udsigten til bytte; førstestyrmanden havde et horn i siden på kaptajn Barnard personligt, og det havde været hovedårsagen. Folkene lod til nu at være delt i to overordnede lejre, den ene anført af styrmanden, den anden af kokken. Styrmandens gik ind for at kapre det første anvendelige fartøj, som kom forbi, rigge det til på en af de Vestindiske Øer og tage på sørøveri, mens kokkens lejr, som var den stærkeste og talte Dirk Peters blandt sine støtter, var fast besluttet på at fortsætte ad briggens oprindelige kurs mod det sydlige Stillehav, hvor de enten ville fange hvaler eller i øvrigt tage tingene, som de kom. Dirk Peters, der havde besejlet disse egne regelmæssigt, havde åbenbart meget at skulle have sagt blandt mytteristerne, som vaklede mellem halvbagte forestillinger om profit og fornøjelser. Han dvælede ved den ukendte og morsomme verden, man kunne finde på Stillehavets utallige øer, ved den fuldkomne tryghed og fraværet af alle hæmmende bånd, men ganske særligt dvælede han ved det vidunderlige klima, den materielle overflod og kvindernes frodige skønhed. Indtil videre havde man ikke taget nogen endelig beslutning, men den raceblandede rebsmands forjættende billeder havde fået et stærkt greb om kammeraternes levende fantasi, og der var al mulig grund til at tro, at hans forslag i den sidste ende ville blive ført ud i livet.

De tre mænd gik efter en times tid, og resten af dagen viste der sig ikke nogen i folkelukafet. Augustus forholdt sig rolig, indtil natten næsten var faldet på. Så gjorde han sig fri af håndjern og reb og beredte sig på at gøre forsøget. Han fandt i en af køjerne en flaske, som han fyldte med vand fra kanden, Peters havde efterladt, og proppede sine lommer med kolde kartofler. Til sin store glæde faldt han også over en lanterne med en lysestump i. Den kunne han tænde, når det passede ham, eftersom han havde en æske tændstikker i sin besiddelse. Da det var blevet helt mørkt, arrangerede han som en sikkerhedsforanstaltning sengetøjet i køjen således, at det så ud, som om der lå et menneske og sov, og så smøg han sig gennem hullet i skottet. Da han var kommet igennem, hængte han pjækkerten tilbage på kniven for atter at skjule hullet, hvilket var ganske enkelt, da han først satte den løse planke på plads igen bagefter. Han var nu inde på tviskendækket og tog som tidligere turen hen til storlugen ved at kravle hen over oliefadene lige under dækket. Da han kom frem til lugen, tændte han lanternen og klatrede ned i lasten, hvor han med uhyre besvær famlede sig frem i den tætte stuvning. Han blev snart urolig over den ubærlige stank og beklumrede luft. Han kunne ikke tro, at jeg havde overlevet min indespærring i så dårlig en atmosfære. Gentagne gange kaldte han på mig, men jeg svarede ikke, og hans værste anelser syntes således at blive bekræftet. Briggen rullede voldsomt, og der var følgelig så megen støj, at det var meningsløst at lytte efter svage livstegn såsom åndedrag eller snorken. Hver gang en lejlighed bød sig, åbnede han lanternen og løftede den så højt op som muligt, for at jeg, hvis jeg stadig levede, ved at se lyset skulle blive klar over, at hjælpen var på vej. Der kom stadig ikke en lyd fra mig, og formodningen om, at jeg var død, nærmede sig efterhånden vished. Han satte sig ikke desto mindre for, hvis det var muligt, at bane sig vej hen til kassen for at udelukke al tvivl. Han stred sig af sted i den ynkeligste angst, indtil han fandt vejen uigenkaldeligt spærret, og det dermed ikke på nogen måde lod sig gøre at vinde yderligere terræn på den kurs, han havde lagt. Overvældet af sine følelser kastede han sig nu fortvivlet mellem tømmeret og græd som et barn. Det var på dette tidspunkt, at han hørte braget af den flaske, jeg havde kastet. Den hændelse var et sandt lykketræf, for så triviel den end kan synes, var det dog den alene,jeg kunne takke for, at min skæbnetråd ikke bristede. Der skulle imidlertid gå mange år, før jeg fandt ud af det. Naturlig skam og anfægtelser over sin svaghed og ubeslutsomhed afholdt Augustus fra straks at betro mig, hvad en stærkere og mere uforbeholden samhørighedsfølelse senere ledte ham til at afsløre. Da han fandt al videre vej frem i lasten standset af forhindringer, han ikke kunne overvinde, fattede han den beslutning at opgive alle forsøg på at redde mig og vende tilbage til folkelukafet hurtigst muligt. Inden man dømmer ham alt for hårdt for dette, bør man tage hans daværende, desperate situation i betragtning. Natten gik hastigt på hæld, og hans fravær kunne snart blive opdaget, ja, ville uundgåeligt blive det, hvis han ikke var tilbage i sin køje ved daggry. Lyset var ved at dø hen i sin holder, og det ville blive umådelig vanskeligt at finde vej tilbage til lugen i mørke. Man må også betænke, at han havde al mulig grund til at tro, at jeg var død, og var det tilfældet, ville jeg ikke have den fjerneste gavn af, at han nåede frem til kassen, mens det til gengæld ville være ensbetydende med uanede farer for ham selv. Han havde kaldt vedholdende på mig, og jeg havde ikke svaret. Jeg havde på dette tidspunkt tilbragt elleve dage og nætter uden andet vand end den kande, han havde efterladt hos mig — forsyninger som det slet ikke var utænkeligt, at jeg uden videre havde brugt løs af i begyndelsen, da jeg havde gode grunde til at tro, at jeg snart ville komme ud. Ligeledes må atmosfæren i lastrummet have forekommet ham, som kom fra folkelukafets relativt friske luft, dødeligt giftig og langt mere uudholdelig, end jeg selv havde fundet den, da jeg i sin tid tog ophold i kassen, fordi lastlugen dengang havde stået åben uafbrudt i månedsvis. Læg dertil indtrykkene fra de blodsudgydelser og rædselsscener, han for ganske nylig havde overværet, hans indespærring, afsavn og hans sidste øjebliks frelse fra døden, og se dem i lyset af den skrøbelige og uvisse stilling, han stadig befandt sig i — alt sammen forhold der er som skabt til at knække al sjælsstyrke — så vil læseren snart, som jeg selv er blevet det, være bragt til at betragte hans tilsyneladende svigt af både venskab og troskab med mere bedrøvelse end vrede.

Lyden af flasken, som knustes, var tydelig, og dog var Augustus ikke sikker på, at den kom fra lasten. Tvivlen var imidlertid tilskyndelse nok til at klø på. Han klatrede næsten helt op til tviskendækket ved hjælp af stuvningen, og så snart der opstod en stilstand i skibets bevægelser, kaldte han dernæst på mig, så højt han formåede, denne gang ligeglad med, om mandskabet eventuelt hørte ham. Man vil huske, at hans stemme ved denne lejlighed nåede mig, men at jeg var så aldeles i min ophidselses vold, at jeg ikke kunne svare. Da han nu var helt sikker på, at hans værste anelser var blevet til virkelighed, kravlede han ned igen for at komme tilbage til folkelukafet uden at spilde mere tid. I hastværket kom han til at vælte nogle mindre kasser, og det var den støj, jeg, som man vil huske, hørte. Han var kommet et godt stykke vej, da lyden af kniven mod gulvet atter fik ham til at tøve. Han vendte øjeblikkeligt om og kravlede op på stuvningen igen, hvor han i et øjebliks stilhed på ny råbte mit navn lige så højt som før. Denne gang fandt jeg stemme nok til at svare. Jublende glad over at opdage, at jeg stadig var i live, bestemte han sig nu for at trodse alle farer og forhindringer for at nå frem til mig. Han arbejdede sig ud af den blindgyde af tømmer, som han var blevet fanget i, fandt omsider en mere lovende vej og stod til sidst efter en række prøvelser aldeles udmattet ved min kasse.

Kapitel 6

Det var kun hovedpunkterne i denne historie, Augustus fortalte mig, mens vi stod ved kassen. Det var først senere, at han gik i detaljer med det hele. Han var bange for, at man skulle savne ham, og jeg var gal af utålmodighed efter at forlade mit afskyelige fængsel. Vi bestemte os for straks at søge hen til hullet i skottet, hvor jeg skulle forblive i nærheden indtil videre, mens han kravlede ud for at sondere terrænet. At efterlade Tiger i lastrummet kunne ingen af os bære at tænke på, men spørgsmålet var, hvad andet vi kunne gøre. Hunden lod til at være faldet fuldstændig til ro, og vi kunne ikke engang høre dens åndedrag, selv når vi lagde øret til kassen. Jeg var overbevist om, at den var død, og åbnede kassen. Vi fandt dyret liggende så langt, det var, tilsyneladende dybt bevidstløst, men i live. Der var ingen tid at spilde, men jeg kunne ikke få mig selv til at opgive en kær ven, som nu to gange havde frelst mit liv, uden dog at forsøge at gøre noget. Vi slæbte derfor, skønt udmattede og kun med største vanskelighed, hunden med os så godt, vi kunne: Augustus måtte således en del af tiden forcere stuvningen med den store hund i sine arme — en bedrift, min svækkede tilstand helt udelukkede, at jeg skulle gøre ham efter. Langt om længe nåede vi hullet, som Augustus kravlede igennem, hvorefter vi løftede Tiger samme vej. Alt var i sin skønneste orden, og vi huskede nok at sige Gud tak for, at vi var blevet frelst fra den overhængende fare, vi var stedt i. Vi aftalte, at jeg indtil videre skulle blive i nærheden af hullet, hvor min kammerat uden problemer kunne dele sin daglige ration med mig, og hvor jeg kunne nyde godt af fordelene ved at indånde forholdsvis frisk luft.

For at forklare visse dele af denne historie, hvor jeg har omtalt briggens stuvning i vendinger, som kan virke underlige på de af mine læsere, der har set en korrekt eller almindelig stuvning, må jeg på dette sted indskyde, at måden, hvorpå denne yderst vigtige opgave var blevet løst om bord på Delfinen, var et stykke skamløst sjuskeri fra kaptajn Barnards side, en mand, der på ingen måde var så omhyggelig eller erfaren en sømand, som farerne ved det embede, han var sat til at bestride, ellers skulle synes med nødvendighed at kræve. En korrekt stuvning kræver den grundigste opmærksomhed, og mange katastrofale ulykker, også nogle jeg personligt har oplevet, har skyldtes skødesløshed eller uvidenhed i denne henseende. Kystbåde er mest udsatte, fordi man i den almindelige travlhed og forvirring, når der lastes og losses, ofte forsømmer at udvise den fornødne omhu ved stuvningen. Det helt afgørende er at sikre, at hverken last eller ballast forrykker sig, selv når skibet ruller allermest i søgangen. Til den ende må man iagttage ikke blot lasten, man tager om bord, men også dennes karakter, og hvorvidt der er tale om en fuld eller en delvis last. Ved de fleste fragtforretninger holdes stuvningen på plads med en skrue. Gælder det for eksempel tobak eller mel, er lasten skruet så hårdt ned i lastrummet, at tønderne eller fadene, når man tager dem op igen, er trykket helt flade og først efter et stykke tid genvinder deres oprindelige form. Man bruger imidlertid først og fremmest skruen for at få mere plads i lastrummet, for med en fuld last af varer som de ovennævnte vil der aldrig være nogen reel fare for, at de forrykker sig, i hvert fald ikke i en grad, så det bliver til ulempe. Der har dog været tilfælde, hvor skruemetoden har haft de mest uheldige følger af grunde, som ikke havde det fjerneste med faren for en forrykket last at gøre. Det er for eksempel hændt, at en last bomuld, der i en bestemt tilstand er blevet skruet tæt sammen, er begyndt at udvide sig under sejladsen og simpelthen har presset skibet fra hinanden. Der er ingen tvivl om, at noget tilsvarende ville ske i tilfældet med tobak, når den fermenterer, hvis det ikke var for det tomrum, der er i fadene på grund af deres runde form.

Det er først og fremmest, når man modtager en dellast, at faren for forrykkelse er størst, og man må tage sine forholdsregler for at imødegå en sådan eventualitet. Kun den, der har oplevet en stærk storm, eller rettere, har oplevet et fartøjs voldsomme rullen i det bratte vindstille umiddelbart efter en storm, kan gøre sig nogen forestilling om den enorme kraft, med hvilken skibet dykker ned i bølgerne, og følgelig den skrækindjagende vægt, alle løse genstande om bord dermed får. Det er i sådan en stund, at vigtigheden af en omhyggeligt stuvet dellast viser sig. Når et skib, som ikke er ordentlig bygget om boven, ligger underdrejet (i særdeleshed med et lille forsejl), vil det med regelmæssige mellemrum krænge over; det sker i gennemsnit hver femten til tyve minutter, og dog vil det ikke have nævneværdige konsekvenser, såfremt stuvningen er korrekt. Er det ikke tilfældet, vil lasten i den første, den bedste krængning vælte over i den side af skibet, som er i vandet, og da skibet dermed ikke kan genvinde balancen, som det ellers uundgåeligt ville gøre, vil det med sikkerhed fyldes med vand i løbet af ganske få øjeblikke og gå under. Det er ikke for meget sagt, at mindst halvdelen af de tilfælde, hvor et skib er forlist i en storm på havet, skyldes, at last eller ballast har forrykket sig.

Når en delvis last af enhver art tages om bord, bør den, efter at være stuvet så tæt som muligt, tildækkes med et lag kraftige slingreskodder, der strækker sig hele vejen tværs over skibet. Oven på disse skodder bør der rejses midlertidige støtter mellem skodderne og tømmeret ovenover, hvorved sikres, at alt bliver på sin plads. Hvis lasten består af korn eller lignende, er det nødvendigt med yderligere forholdsregler. En last, der ved afsejlingen er fuld af korn, vil ikke være mere end tre fjerdedele fuld, når skibet når sit bestemmelsessted — og det til trods for, at lasten, når modtageren vejer den skæppe for skæppe, i betydelig grad (på grund af kornets svulmen) vil overstige den afsendte mængde. Dette fænomen skyldes, at kornet bundfælder sig under rejsen, og jo værre vejret er, desto mere mærkbar er processen. Derfor vil løst korn lastet på et skib, om det så er nok så forsvarligt sikret med slingreskodder og støtter, være i stand til over en længere rejse at forrykke sig så meget, at det kan medføre de forfærdeligste trængsler. For at undgå dette må man bestræbe sig på med alle midler at få lasten til at bundfælde sig mest muligt inden afsejling, og hertil findes der en række udveje, hvoriblandt kan nævnes, at man kan drive kiler ned i kornet. Og selv når alt dette er gjort, og al tænkelig og utænkelig umage er lagt i at sikre slingreskodderne, vil ingen sømand, som kender sit fag, føle sig tryg i en storm på havet med en last korn, og da slet ikke, hvis der er tale om en dellast. Ikke desto mindre sejler hundredvis af vore kystbåde og sandsynligvis mange flere fra de europæiske havne hver eneste dag med dellaster endog af den mest risikable art uden nogen form for sikkerhedsforanstaltninger. Det forunderlige er, at der ikke sker flere ulykker, end tilfældet faktisk er. Et sørgeligt eksempel på denne efterladenhed, som jeg kender til, var sagen med kaptajn Joel Rice på skonnerten Ildfluen, som i 1825 sejlede fra Richmond,Virginia, til Madeira med en last korn. Kaptajnen havde foretaget mange togter uden synderlige uheld, selvom han aldrig kerede sig om stuvningen overhovedet ud over det helt grundlæggende. Han havde aldrig før sejlet med korn og lastede det løst, skønt det ikke fyldte mere end det halve af lastrummet. På den første del af turen mødte han ikke andet end lette briser, men en dagsrejse fra Madeira rejste der sig en storm af nord nordøst, som tvang ham til at lægge bi. Han lagde skonnerten til vinden under et enkelt, dobbeltrebet forsejl, og skibet red så godt på bølgerne, som noget fartøj kunne forventes at gøre, uden at tage så meget som en dråbe vand over. Henad aften løjede stormen noget af, og skonnerten rullede mere ujævnt end før, men klarede sig dog fint, indtil en voldsom overhaling krængede den stærkt til styrbord. Da hørte man faktisk kornet forrykke sig med en kraft, der slog storlugen op. Skibet sank som en sten. Dette skete på prajehold af en lille slup fra Madeira, som samlede en af søfolkene op (den eneste, der blev reddet), og som red stormen af i fred og uden fare, hvilket selv en jolle i kyndige hænder såmænd kunne have gjort.

Stuvningen på Delfinen var håbløst udført, hvis man overhovedet kan kalde letsindig og tilfældig ophobning af oliefade [1] og skibsinventar for stuvning. Jeg har allerede omtalt forholdene i lastrummet. På tviskendækket var der (som jeg har nævnt) plads til min krop mellem oliefadene og øverste dæk, man havde ladet et område omkring storlugen ligge tomt hen, og der var adskillige andre huller i stuvningen. Nær det sted, hvor Augustus var brudt igennem skottet, var der plads nok til et helt fad, og her fandt jeg mig udmærket til rette indtil videre.

Da min ven var kommet sikkert tilbage i køjen og atter havde lagt sig i håndjern og reb, var det blevet højlys dag. Vi var virkelig kommet på plads i sidste øjeblik, for knap var han færdig med sine forberedelser, inden styrmanden kom ned sammen med Dirk Peters og kokken. De talte sammen en rum tid om skibet fra Kap Verde og lod til at være yderst spændt på dets tilsynekomst. Til sidst kom kokken hen til køjen, hvor Augustus lå, og satte sig nær hovedenden. Fra mit skjul kunne jeg se og høre alt, hvad der foregik, for det stykke træ, som var skåret ud af skottet, havde vi ikke sat tilbage, og jeg ventede hvert øjeblik, at negeren ville læne sig op ad pjækkerten, som dækkede hullet, og falde igennem, hvorefter alt ville være røbet, og vi — uden tvivl — ville blive dræbt på stedet. Men skæbnen var stadig på vor side, og skønt han jævnligt berørte pjækkerten, når skibet vuggede, stødte han aldrig så hårdt imod den, at hullet blev opdaget. Forneden var pjækkerten solidt fæstnet til skottet, så den ikke skulle svinge frem og tilbage og hullet på den måde blive synligt. I al denne tid lå Tiger i fodenden af køjen og lod til at være kommet nogenlunde til hægterne igen, for jeg kunne se den fra tid til anden åbne øjnene og tage et dybt åndedrag.

Efter nogle minutter gik styrmanden og kokken ovenpå og lod Dirk Peters tilbage, der, så snart de var gået, kom hen og satte sig på netop det sted, hvor kokken havde siddet. Han gav sig i venskabelig snak med Augustus, og vi så nu, at hans tilsyneladende fuldskab, mens de to andre var til stede, mestendels havde været skuespil. Han besvarede alle min vens spørgsmål med største åbenhjertighed, fortalte ham, at han ikke var i tvivl om, at hans far var blevet samlet op, idet der ved solnedgang den dag, han var blevet sat i søen, havde været ikke mindre end fem skibe inden for synsvidde, og han udtrykte sig også i andre henseender i beroligende vendinger, som overraskede mig lige så meget, som de glædede mig. Jeg begyndte faktisk at fatte håb om, at vi ved Peters’ mellemkomst i den sidste ende kunne genvinde kontrollen over briggen, og den tanke luftede jeg over for Augustus ved førstgivne lejlighed. Han mente ikke, det var helt utænkeligt, men understregede nødvendigheden af at iagttage den størst mulige forsigtighed i forsøget, da raceblandingens adfærd lod til at være styret af fuldstændig vilkårlige luner, og spørgsmålet var faktisk, om han på noget tidspunkt var ved sin fornufts fulde brug. Peters gik op på dækket efter en times tid og vendte først tilbage omkring middagstid, hvor han medbragte et rigeligt forråd af saltet kød og pølse, som han overlod til Augustus. Da vi var blevet alene, deltog jeg af hjertens lyst i måltidet uden bagefter igen at kravle gennem hullet. Der kom ikke flere ned i folkelukafet hele dagen, og om natten krøb jeg ned i Augustus’ køje, hvor jeg sov sødt og godt indtil hen imod daggry; da vækkede Augustus mig, fordi han havde hørt nogen bevæge sig på dækket, og jeg skyndte mig hurtigst muligt tilbage til mit skjulested. Da det blev helt lyst, opdagede vi, at Tiger var kommet sig næsten fuldstændig og ikke udviste nogen tegn på hydrofobi, idet den, tilsyneladende med største fornøjelse, drak den smule vand, der blev stillet for den. I dagens løb genvandt den al sin gamle livlighed og appetit. Dens besynderlige opførsel var uden tvivl forårsaget af den usunde luft i lastrummet og havde intet med hundegalskab at gøre. Min glæde over, at jeg havde insisteret på at få den med mig bort fra kassen, kendte ingen grænser. Det var den tredivte juni, den trettende dag efter at Delfinen var stævnet ud fra Nantucket.

Den anden juli kom førstestyrmanden ned, fuld som sædvanlig og i overmåde godt lune. Han kom hen til Augustus’ køje og spurgte ham med et tjat i ryggen, om han troede, han kunne holde sig i skindet, hvis han fik lov at komme fri, og om han ville love ikke at gå ind i kahytten igen. Hertil svarede min ven naturligvis bekræftende, hvorpå tølperen, efter at have tvunget Augustus til at tage en tår af en flaske rom, han drog frem af jakkelommen, slap ham fri. De gik begge op på dækket, og jeg så ikke Augustus i tre timer. Da kom han nedenunder, havde han de gode nyheder, at han måtte bevæge sig frit på briggen fra stormasten og forud, og at han havde fået besked på som hidtil at sove i folkelukafet. Derudover havde han et godt måltid med til mig og rigelige mængder vand. Briggen var stadig på udkig efter fartøjet fra Kap Verde, og man havde nu et sejl i sigte, som man mente kunne være det. Eftersom begivenhederne de følgende otte dage var ret ubetydelige og ikke spillede nogen rolle for denne fortællings overordnede handling, vil jeg her nedfælde dem i dagbogsform, idet jeg ikke ønsker helt at udelade dem.

Tredje juli — Augustus udstyrede mig med tre tæpper, og ved hjælp af dem lykkedes det mig at tilvejebringe et ganske mageligt sengeleje i mit skjulested. Ingen kom nedenunder i dagens løb, undtagen min ven. Tiger slog sig ned lige ved hullet og sov tungt, som om den endnu ikke helt var kommet sig efter sin sygdom. Ved nattetide ramte en kraftig vind briggen, førend sejlene kunne mindskes, og var meget nær ved at kæntre den. Vinden døde hen igen med det samme og forvoldte ikke anden skade end et skøret foremærsesejl. Dagen igennem behandlede Dirk Peters Augustus med stor venlighed og begav sig ud i en lang snak med ham om Stillehavet og de øer, han havde besøgt i de egne. Han forhørte sig, om ikke Augustus kunne tænke sig at drage med mytteristerne på et slags opdagelses- og fornøjelsestogt derovre og tilføjede, at mændene efterhånden mere og mere tog styrmandens parti. Til dette fandt Augustus det klogest at svare, at han med glæde tog med på sådan et eventyr, når det ikke kunne være anderledes, og at alt var at foretrække frem for sørøveri.

Fjerde juli — Fartøjet, man havde fået i sigte, viste sig at være en lille brig fra Liverpool, og den fik lov at passere uantastet. Augustus tilbragte det meste af dagen på dæk optaget af at opsnappe alle de oplysninger, han kunne, om mytteristernes hensigter. De skændtes jævnligt og voldsomt indbyrdes, og under en af skærmydslerne blev en harpunér, Jim Bonner, smidt over bord. Styrmandens parti vandt stadig flere tilhængere. Jim Bonner var medlem af kokkens bande, som også Peters hørte til.

Femte juli — Ved daggry rejste der sig en stiv kuling af vest, som ved middagstid var tiltaget til stormende kuling, så briggen ikke kunne føre mere end gaffelsejl og fok. Da man bjærgede foremærsesejlet, faldt Simms, en gast, som tilhørte kokkens fløj, over bord; han var særdeles beruset og druknede, da ingen gjorde noget for at redde ham. Alt i alt var der herefter tretten mennesker om bord, nemlig: Dirk Peters, Seymour (den sorte kok), — Jones, — Greely, Hartman Rogers og William Allen, alle på kokkens side, styrmanden, hvis navn jeg aldrig fandt ud af, Absalom Hicks, — Wilson, John Hunt og Richard Parker, alle på styrmandens parti — samt Augustus og mig.

Sjette juli — Kulingen fortsatte hele denne dag, kom i drabelige kast og var ledsaget afregn. Briggen tog en hel del vand ind gennem nådderne, og Augustus var nødt til at tage sin tørn ved pumperne, hvoraf en var i gang uafbrudt. Lige i skumringen passerede et stort skib tæt forbi os, uden at nogen havde opdaget det, inden det var kommet på prajehold. Mytteristerne mente, det var det skib, de havde været på udkig efter. Styrmanden prajede det, men svaret druknede i kulingens drøn. Ved ellevetiden ramtes skibet midtskibs af en styrtsø; den rev en betydelig del af bagbord ræling med sig og forvoldte også andre, mindre skader. Hen ad morgen klarede vejret op, og ved solopgang var vinden løjet helt af.

Syvende juli — Der var en kraftig dønning hele dagen; briggen, som lå højt på vandet, rullede voldsomt, og jeg hørte tydeligt i mit skjul adskillige genstande rive sig løs i lastrummet. Jeg døjede alvorligt med søsyge. Peters havde denne dag en lang snak med Augustus og fortalte ham, at to fra hans bande, Greely og Allen, var gået over på styrmandens side, fast besluttede på at blive sørøvere. Han stillede Augustus mange spørgsmål, som denne ikke helt forstod på det tidspunkt. Skibets læk forværredes en overgang i aftenens løb, og der var kun lidt at gøre ved det, da det skyldtes briggens belastning og vandet, som skibet tog ind gennem nådderne. Et sejl blev spækket og lagt under boven, hvilket hjalp en smule, så vi kunne holde trit med lækken.

Ottende juli — En let brise rejste sig af øst ved solopgang, så styrmanden lagde kursen mod sydvest med tanke på at nå en af de Vestindiske Øer og føre sine sørøveriske planer ud i livet. Hverken Peters eller kokken gjorde indvendinger — i hvert fald ikke mens Augustus hørte på det. Man havde opgivet enhver tanke om at kapre skibet fra Kap Verde. Lækken kunne nu med lethed holdes nede med en pumpe kørende hvert tredje kvarter. Sejlet blev trukket op fra boven. Prajede to små skonnerter i dagens løb.

Niende juli — Fint vejr. Alle mand beskæftiget med at reparere rælingen. Peters havde igen en lang snak med Augustus og talte mere ligefremt end hidtil. Han sagde, at intet skulle formå ham til at dele styrmandens holdning og antydede endog, at han havde til hensigt at overtage skibet fra ham. Han spurgte min ven, om han kunne regne med hans bistand i sådan et forehavende, hvilket Augustus uden tøven svarede ja til. Peters sagde så, at han ville lodde stemningen hos sine meningsfæller, og gik sin vej. Augustus havde ikke lejlighed til at tale med ham på tomandshånd resten af dagen.

1 Hvalfangere er normalt udstyret med olietanke af jern. Hvorfor det ikke var tilfældet med Delfinen, har jeg aldrig kunnet få opklaret.

Kapitel 7

Tiende juli — Vi prajede en brig fra Rio med kurs mod Norfolk. Vejret var diset med en let skiftende, østlig vind. I dag døde Hartman Rogers; han var faldet i kramper den ottende efter at have drukket et glas grog. Denne mand tilhørte kokkens fløj og var en af dem, Peters satte mest lid til. Peters fortalte Augustus, at han troede, styrmanden havde forgiftet manden, og at han forventede, at han, hvis han ikke tog sig godt i agt, snart selv ville stå for tur. Der var nu kun ham selv, Jones og kokken på denne side — på den anden var man fem. Han havde snakket med Jones om at tage kommandoen fra styrmanden, men da forslaget var blevet køligt modtaget, havde han afholdt sig fra at fremture og fra at sige noget til kokken. Hans forsigtighed havde, som det viste sig, været på sin plads, for samme eftermiddag erklærede kokken, at han havde besluttet sig for at gå over til styrmanden, hvorefter han formelt gjorde det, mens Jones fandt en undskyldning for at komme i skænderi med Peters og antydede, at han i sin ophidselse ville røbe Peters’ planer for styrmanden. Der var nu helt oplagt ingen tid at spilde, og Peters erklærede, at han havde sat sig for at forsøge et kup, koste hvad det ville, hvis ellers Augustus ville hjælpe ham dermed. Min ven forsikrede ham på stedet, at han var villig til at støtte ethvert initiativ i den retning, og da han mente, at tidspunktet var gunstigt, benyttede han lejligheden til at afsløre min tilstedeværelse om bord. Dette glædede raceblandingen mindst lige så meget, som det overraskede ham, for han havde ingen tillid overhovedet til Jones, som han allerede anså for at stå på styrmandens side. De gik straks nedenunder, hvor Augustus kaldte på mig ved navns nævnelse, og Peters og jeg snart efter blev præsenteret for hinanden. Det blev bestemt, at vi skulle forsøge at generobre skibet ved førstgivne gode lejlighed uden overhovedet at inddrage Jones i affæren. Hvis forehavendet lykkedes, ville vi søge mod nærmeste havn og overgive skibet. Hans kammeraters frafald havde sat en stopper for Peters— plan om at sejle til Stillehavet, et eventyr, som ikke kunne gennemføres uden mandskab, og han håbede på, at han enten ville blive frikendt ved en retssag på grund af sindssyge (hvilket han højtideligt bedyrede var det, der havde lokket ham til at deltage i mytteriet), eller at han, hvis han blev dømt, ville blive benådet ved min og Augustus’ mellemkomst. Vor rådslagning blev afbrudt for indeværende, da der blev råbt “Alle mand op! Sejl mindskes!”, og Augustus og Peters løb op.

Som sædvanlig var næsten alle mand fulde, og før sejlene var ordentligt mindsket, krængede en voldsom kastevind briggen over. Ved at falde lykkedes det imidlertid at rette skibet op, men vi havde taget en hel del vand over. Næppe var alting sikret, før endnu en kastevind ramte skibet og umiddelbart efter en tredje — uden at forvolde skade. Alt pegede på, at en kuling var i anmarch, og den var da også over os kort efter med stor kraft af nord og vest. Alt blev surret og sikret bedst muligt, og vi drejede under som sædvanlig for klodsrebet fok. Som natten gik, tog vinden til i styrke med meget kraftig søgang. Peters kom nu ned i folkelukafet sammen med Augustus, og vi genoptog rådslagningen.

Vi enedes om, at ingen lejlighed kunne være bedre end den foreliggende til at bringe vore planer til udførelse, for ingen ville nogensinde forvente noget sådant under disse omstændigheder. Eftersom briggen lå trygt underdrejet, ville det ikke være nødvendigt at manøvrere skibet, inden vejret klarede op, og vi kunne måske, hvis planen lykkedes, til den tid befri en eller to af mændene, som kunne hjælpe os med at få skibet i havn. Den største vanskelighed lå i de andres store talmæssige overlegenhed. Vi var kun tre, og i kahytten var de ni. Derudover var samtlige våben om bord i deres besiddelse, bortset fra et par små pistoler, som Peters bar skjult på sin krop, og den store sømandskniv, han altid bar i linningen på sine knæbukser. På baggrund af visse iagttagelser — såsom at for eksempel hverken økser eller håndspir var at finde på deres rette plads — nærede vi også en vis frygt for, at styrmanden havde sine anelser, i det mindste hvad Peters angik, og at han ikke ville forsømme nogen chance for at slippe af med ham. Det fremgik således med al ønskelig tydelighed, at hvad vi end besluttede os for at gøre, kunne det ikke gøres hurtigt nok. Sagen stod dog så dårligt for os, at vi ikke kunne tillade os at handle uden med den største forsigtighed.

Peters foreslog, at han skulle gå op på dækket og give sig i snak med udkiggen (Allen), hvorefter det ved at udnytte en gunstig lejlighed ville være muligt for ham at kaste ham i havet uden problemer og uden støj, at Augustus og jeg efterfølgende skulle komme op og udruste os med en eller anden form for våben fra dækket, og at vi derefter skulle storme frem samlet og med et slag sikre os kahytstrappen, inden nogen havde mulighed for at yde modstand. Jeg gjorde indvendinger, for jeg kunne ikke tro, at styrmanden (som var en kløgtig fyr i alle forhold, der ikke angik hans overtroiske forestillinger) ville lade sig trænge op i et hjørne så let. Alene det, at der overhovedet var en udkig på dækket, var tilstrækkeligt bevis for, at styrmanden var på vagt — for det er ikke normalt, undtagen på skibe, hvor disciplinen bliver strengt opretholdt, at man anbringer en udkig på dækket, når fartøjet ligger underdrejet for kuling. Eftersom jeg henvender mig hovedsageligt, om ikke udelukkende, til mennesker, der aldrig har faret på havene, er det måske hensigtsmæssigt at forklare skibets nøjagtige forhold under sådanne omstændigheder. At dreje under, eller, som søfolk også kalder det, at lægge bi, er et middel, man griber til af forskellige årsager og på forskellige måder. I magsvejr gør man det ofte simpelthen for at få skibet til at ligge stille, mens man venter på et andet skib eller lignende. Hvis skibet, som drejer under, sejler for fulde sejl, udfører man typisk manøvren ved at kaste en del af sejlene over, således at man får baksejl, hvorved skibet bringes til standsning. Men her taler vi om at ligge bi for kuling. Det gør man, når vinden er klods for og for kraftig til, at man kan føre sejl uden at risikere en kæntring, og sommetider endda også, hvis vejret er godt, men søen for svær til, at skibet kan løbe fordevind. Hvis et skib udsættes for at lense for vinden i meget høj sø, vil det normalt tage slemt skade, når det får søerne ind over agterspejlet, og sommetider på grund af de voldsomme styrt, det gør nedad og fremefter. Man griber derfor sjældent til det middel i slige tilfælde undtagen afnød. Hvis skibet er læk, lader man det ofte løbe for vinden selv i svær søgang, for hvis man drejede under, ville nådderne på grund af skibets voldsomme belastning med sikkerhed udvide sig betydeligt, og det er ikke tilfældet i samme grad, når man lenser. Det kan også tit være nødvendigt at lade skibet lense, hvis vindstødene er så overmåde voldsomme, at de flænger de sejl, som skulle bruges til at bringe skibet op mod vinden, eller hvis man, fordi skroget er forkert udformet eller af andre årsager, slet ikke kan bringe skibet op mod vinden.

Fartøjer lægges bi i kuling på forskellig vis, alt afhængig af deres særlige konstruktion. Nogle lægges bedst bi for fok, og jeg vil tro, at det er det almindeligt brugte sejl. Store skibe med råsejl har særlige sejl til formålet, kaldet stormstagsejl. Men klyveren bruges fra tid til anden alene — sommetider bruges klyver og fok, eller en dobbeltrebet fok, og ikke så sjældent agtersejlene. Hyppigt viser foremærsesejlet sig at tjene formålet bedre end noget andet. Delfinen lagde normalvis bi under klosrebet fok.

Når et skib skal lægges bi, bringes det til at ligge med næsen akkurat så nær i vinden, at sejlene, det fører, fyldes, når de er skoddet hårdt for — det vil sige, når de er bragt diagonalt på skibet. Er man kommet så vidt, peger boven nogle få grader fra den retning, vinden kommer, og tager selvfølgelig bølgegangen på luv side. Således ordnet vil et godt fartøj stå igennem en stærk kuling uden at tage en dråbe vand over, og uden at mandskabet behøver at kere sig yderligere derom. Rattet er som regel surret, men det er ganske unødvendigt (hvis man ser bort fra den støj, det laver, når det får lov at løbe), for roret har ingen effekt, så længe skibet ligger underdrejet. Faktisk er det bedre, at rattet er frit end hårdt surret, for roret kan nemt brække af i høj søgang, hvis rattet ikke har et vist spillerum. Så længe sejlene holder, vil et velbygget skib fastholde sin position og følge bølgernes bevægelser, som om det havde liv og tankens kraft. Hvis vindens voldsomhed imidlertid skulle rive sejlene itu (en bedrift, der under normale omstændigheder kræver vind af orkanstyrke), er faren overhængende. Skibet falder af fra vinden, og når det kommer tværs på søgangen, er det aldeles prisgivet bølgerne; det eneste, man kan gøre i den situation, er forsigtigt at bringe skibet til at lense for vinden, indtil andre sejl kan sættes. Der findes skibe, som kan ligge underdrejet uden sejl overhovedet, men dem kan man ikke fæste lid til på havet.

Men det var et sidespring. Styrmanden havde aldrig haft for vane at sætte vagt på dækket, når skibet lå bi for kuling, og den kendsgerning, at han havde gjort det nu, sammenholdt med fraværet af økser og håndspir, overbeviste os om, at mandskabet var for forsigtige til at lade sig overrumple på den måde, Peters havde forestillet sig. Noget måtte der imidlertid gøres og det snarest muligt, for der kunne ikke være tvivl om, at hvis der opstod den mindste mistanke til Peters, ville han blive ofret ved førstgivne lejlighed, og en anledning ville med sikkerhed blive fundet eller opfundet, når kulingen lagde sig.

Augustus foreslog nu, at hvis Peters under et eller andet påskud kunne få held til at fjerne ankerkættingen, som lå over lugen i hans gamle kammer, så kunne vi muligvis komme bag på dem gennem lasten. Eftertanken overbeviste os dog snart om, at skibet rullede og huggede for voldsomt til noget initiativ i den retning.

Ved et lykketræf faldt den ide mig til sidst ind, at vi kunne prikke til styrmandens overtroiske skræk og dårlige samvittighed. Man vil huske, at en af folkene, Hartman Rogers, var død om morgenen, efter at han to dage før havde drukket noget spiritus og vand og var faldet i kramper. Peters havde over for os ladet forstå, at han mente, styrmanden havde forgiftet manden, og han sagde, at han havde uigendrivelige grunde til at tro således, grunde som han dog ikke kunne formås til at dele med os — en lunefuld uvilje, der kun var i god overensstemmelse med andre træk i hans ejendommelige karakter. Men uanset om han nu havde eller ikke havde bedre grunde til at mistænke styrmanden end vi andre, så lod vi os let rive med af hans mistanke og besluttede at handle derefter.

Rogers var død i et voldsomt krampeanfald omkring klokken elleve om formiddagen, og i minutterne efter dødens indtræden udgjorde liget et af de forfærdeligste og mest afskyelige syn, jeg mindes nogensinde at have set. Maven var voldsomt opsvulmet som hos en mand, der er druknet og har ligget under vand i ugevis. Det samme gjorde sig gældende med hænderne, mens ansigtet var skrumpet, indfaldent og huden kalkhvid, undtagen hvor to-tre ildrøde pletter som dem, der skyldes rosen, trådte frem; en af disse pletter strakte sig skråt over ansigtet og dækkede fuldstændig det ene øje som et rødt fløjlsbånd. I denne modbydelige forfatning blev liget ved middagstid bragt op fra kahytten for at blive kastet over bord, da styrmanden fik et glimt af det; det var første gang, han så det, og om han nu blev grebet af anger over sin forbrydelse eller rædsel over så gyseligt et syn, så befalede han mændene, at den døde mand skulle sys ind i sin hængekøje og begraves efter alle ritualer til søs. Da han havde givet disse ordrer, gik han nedenunder, som om han ville undgå at se yderligere til sit offer. Mens forberedelserne til begravelsen stod på, ramte kulingen med al sin rasen, og arbejdet blev lagt til side indtil videre. Det efterladte lig kurede ind i bagbord spygatter, hvor det lå ved den tid,jeg her taler om, og kastedes hid og did under briggens voldsomme bevægelser.

Da vi havde lagt en plan, gik vi i gang med at udføre den hurtigst muligt. Peters gik op på dækket, og som han havde ventet, blev han straks anråbt af Allen, som øjensynligt mere end noget andet havde til opgave at vogte over folkelukafet. Slynglens skæbne blev imidlertid hurtigt og lydløst afgjort, for Peters, som frejdigt gik ham i møde som for at give sig i snak, greb ham om halsen og kastede ham, inden han nåede at gøre anskrig, over rælingen. Han kaldte derefter på os, og vi kom op. Vor første handling var at se os om efter noget, vi kunne bruge som våben; vi måtte gå frem med den yderste forsigtighed, for det var umuligt at stå fast på dækket bare et øjeblik uden at gribe om noget, og voldsomme søer skyllede ind over skibet med hvert dyk fremad. Det var altafgørende også, at vi gik hurtigt til værks, for eftersom det var tydeligt, at skibet tog meget vand ind, ventede vi hvert øjeblik styrmanden komme op for at sætte pumperne i gang. Efter nogen tids søgen var det eneste anvendelige, vi havde fundet, et par pumpesvingler, hvoraf Augustus tog den ene og jeg den anden. Da vi havde sikret os disse, trak vi skjorten af den døde og smed liget over bord. Peters og jeg gik derefter under dæk; Augustus efterlod vi deroppe, hvor han med ryggen til kahytstrappen indtog sin plads netop, hvor Allen havde været placeret, således at man, hvis nogen fra styrmandens bande skulle dukke op, ville tro, at han var vagten.

Straks jeg kom nedenunder, begyndte jeg at forklæde mig som Rogers’ lig. Skjorten, vi havde taget fra hans lig, var meget vigtig for os, for den var temmelig karakteristisk — en slags busseronne, som den afdøde havde båret over sine øvrige klæder. Det var en blå, tætsiddende strikketrøje med brede, hvide tværstriber. Da jeg havde fået den på, udstyrede jeg mig selv med en falsk mave til efterligning af det opsvulmede ligs forfærdelige deformitet. Det var snart gjort ved hjælp af noget sengelinned. Jeg gav så mine hænder samme behandling ved at tage et par uldne, hvide vanter på og fylde dem med forhåndenværende klude og lapper. Peters maskerede dernæst mit ansigt, gnubbede det først grundigt med hvidt kalk og plettede det efterfølgende med blod, som han skaffede sig fra et snit i fingeren. Bræmmen tværs over øjet blev ikke glemt og var et gruopvækkende syn.

Kapitel 8

Da jeg ved det svage lys af en art kamplygte så mig selv i et stykke af et spejl, som hang i lukafet, indgød mit udseende og tanken om den forfærdelige virkelighed, jeg dermed skulle forestille, mig en sådan ærefrygt, at jeg rystede voldsomt over hele kroppen og knap kunne samle modet til at spille rollen til ende. Det var dog nødvendigt at handle resolut, og Peters og jeg gik op på dækket.

Her fandt vi alt roligt, og i samlet flok krøb vi alle tre, mens vi holdt os tæt op ad rælingen, hen mod kahytstrappen. Den var kun delvist lukket; man havde sikret sig mod, at den pludseligt kunne lukkes udefra, ved at anbringe mindre brændestykker, som ville forhindre det, på øverste trin. Gennem de revner, hængslerne skabte, kunne vi uden besvær danne os et fuldstændigt overblik over kahyttens indre. Det viste sig nu, at det var meget heldigt, at vi ikke havde forsøgt at overrumple dem, for de var tydeligt nok på vagt. Kun en af dem sov, og han lå lige for foden af trappen med en musket ved siden afsig. Resten sad på stabler af madrasser, som de havde taget fra køjerne og anbragt på gulvet. De var helt opslugt af alvorlig samtale, og selvom de, som det fremgik af et par tomme kander og væltede blikkrus rundt omkring, havde drukket, så var de ikke så berusede som ellers. De bar alle sammen kniv, en eller to af dem havde pistoler, og der lå adskillige musketter på en køje i deres umiddelbare nærhed.

Vi lyttede til deres samtale en rum tid, inden vi kunne gøre op med os selv, hvordan vi videre skulle gribe sagen an, for vi havde ikke på forhånd lagt os fast på noget bestemt, ud over at vi, når vi satte angrebet ind, skulle prøve at lamme deres handlekraft ved hjælp af Rogers’ spøgelse. De diskuterede deres sørøveriske planer, hvoraf alt, hvad vi kunne høre tydeligt, var, at de ville slå sig sammen med mandskabet på skonnerten Hvepsen og, om muligt, tage skonnerten selv i besiddelse som forberedelse til iværksættelsen af en større operation, hvis indhold ingen af os dog kunne blive klog på.

En af mændene nævnte Peters, og styrmanden svarede ham for lavmælt til, at vi kunne høre det, hvorefter han tilføjede med højere stemme, at han ikke forstod, hvorfor han tilbragte så megen tid sammen med “kaptajnens hvalp” forude, og at jo hurtigere de to røg over bord, des bedre. Ingen svarede på dette, men vi mærkede nemt nok, at budskabet blev vel modtaget af alle og især Jones. Jeg var efterhånden rasende ophidset, og så meget desto mere, fordi jeg kunne se, at både Peters og Augustus blev ved med at nøle. Jeg besluttede dog at sælge mit liv så dyrt som muligt og ikke at lade mig løbe over ende af nogen form for frygt.

Den vældige larm af vindens brølen i rigningen og søerne, som skyllede hen over dækket, forhindrede os i at høre, hvad der blev sagt, undtagen når vinden flovede et øjeblik. I et af disse øjeblikke hørte vi alle tydeligt styrmanden sige til en af mændene om at “gå forud og hente de forb...... bolværksmatroser hen i kahytten,” hvor han kunne holde øje med dem, for han ville ikke tåle den slags hemmelighedskræmmeri om bord på briggen. Det var vort held, at skibets rullen akkurat da var for voldsom til, at ordren kunne efterkommes straks. Kokken rejste sig af madrassen for at hente os, netop da en vældig krængning, som jeg troede ville rive masterne med sig, skabte en hel del forvirring og kastede kokken hovedkulds mod døren til et af kamrene, så den sprang op. Heldigvis var ingen af os tre blevet kuldkastet, og vi havde tid til skyndsomst at fortrække til bakken, hvor vi strikkede en hastig plan sammen, inden der kom bud efter os — eller rettere sagt, inden kokken stak hovedet op af lugen, for han kom ikke på dæk. Han kunne ikke opdage Allens fravær derfra, hvor han stod, og gentog følgelig bare højt brølende styrmandens ordrer over for ham, som han troede var der. Peters råbte “javel” med forvrænget stemme, og kokken gik atter under dæk uden at have fået mistanke om, at noget var galt.

Mine to kammerater begav sig nu modigt agterud og ned i kahytten, hvor Peters lukkede lugen til efter sig, sådan som han havde fundet den. Styrmanden modtog dem med påtaget hjertelighed og sagde til Augustus, at siden han havde opført sig så upåklageligt på det seneste, kunne han indtage sin plads i kahytten og for fremtiden være en af dem. Han skænkede ham så et halvt glas rom og nødede ham til at drikke det. Alt dette så og hørte jeg, for jeg var fulgt efter mine venner, så snart lugen var lukket til, og havde indtaget min gamle udkigspost. Jeg havde medbragt de to pumpesvingler, hvoraf jeg anbragte den ene tæt ved kahytstrappen, så den var klar til brug, når tiden var inde.

Jeg placerede mig nu så godt som muligt, så jeg kunne have det bedste overblik over alt, hvad der foregik indenfor, og jeg prøvede at samle det nødvendige mod til at bevæge mig ned mellem mytteristerne, når Peters gav mig et forud aftalt signal. Han havde snart held til at dreje snakken hen på mytteriets blodige detaljer og lokkede gradvist mændene til at tale om de tusindvis af overtroiske forestillinger, som er så almindelige blandt søfolk alle vegne. Jeg kunne ikke opfatte alt, hvad der blev sagt, men jeg kunne tydeligt læse den virkning, samtalen gjorde, i alle tilstedeværendes ansigter. Styrmanden blev tydeligvis meget urolig, og da der kort efter var en, der nævnte den døde Rogers’ forfærdelige udseende, troede jeg, han ville besvime. Peters spurgte ham nu, om han ikke mente, det ville være bedre at få liget smidt over bord straks, da det var aldeles skrækkeligt at se, hvordan liget sejlede rundt ved spygatterne. Det fik slynglen til rent ud at gispe efter vejret, og hans hoved vendte sig fra den ene til den næste af hans kammerater som en stum bøn om, at en af dem ville gå op og gøre arbejdet. Der var imidlertid ingen, som rørte sig, og det var helt tydeligt, at de alle mand var drevet til den yderste grad af angst og forskrækkelse. I det øjeblik gav Peters mig signalet. Jeg slog på stedet lugen til kahytstrappen op, steg ned uden at ytre et ord og stod ret op og ned i selskabets midte.

Den stærke virkning, denne skikkelses pludselige opdukken gjorde, var alt andet end mærkelig, når man tager de forskellige omstændigheder i betragtning. Normalt forbliver der i lignende situationer i betragterens sind en rest af tvivl, hvad angår åbenbaringens realitet, en gnist af håb, den være nok så svag, at han er offer for et ondt bedrag, og at synet, der har vist sig for hans øjne, ikke i virkeligheden er en rejsende fra mørkets urgamle rige. Det er ikke for meget at sige, at de omtalte rester af tvivl har været at finde på bunden af næsten enhver sådan hjemsøgelse, og at den sanseløse frygt, som hjemsøgelser sommetider medfører, selv i de værste tilfælde, hvor frygten er allerstørst, snarere må tilskrives en art foregribende frygt for det tilfældes skyld, at skikkelsen måske alligevel var virkelig, end en urokkelig overbevisning om dens virkelighed. Men som vi straks skal se, var der i det aktuelle tilfælde ikke engang skyggen af et grundlag, hvorpå der kunne hvile en rest af tvivl om, at den skikkelse, der stod foran dem, vitterligt var Rogers’ genoplivede, modbydelige lig, eller i det mindste dets åndelige udtryk. Briggens afsondrede stilling, dens komplette utilnærmelighed på grund af stormen, stillede så smalle og strenge grænser for de tilsyneladende muligheder for et bedrag, at mændene må have troet sig i stand til at overskue dem alle på en gang. De havde nu været til søs i fireogtyve dage uden at have været på andet end prajehold med andre skibe. Derudover var hele mandskabet — i hvert fald alle, som de havde den fjerneste grund til at mene var om bord — med undtagelse af Allen samlet i kahytten, og Allens iøjnefaldende statur (han var over en meter og halvfems) kendte de for godt til, at nogen kunne finde på blot et øjeblik at tro, at han skulle være skikkelsen foran dem. Føj til disse overvejelser stormens frygtindgydende natur og de fornemmelser, der var blevet vækket af samtalen, som Peters havde fået i stand, det dybe indtryk, som det virkelige ligs afskyelighed om morgenen havde gjort på mændenes fantasi, min persons glimrende maskering samt det blafrende, usikre lysskær, hvori de betragtede mig, og som kahytslampen, voldsomt svingende frem og tilbage, ildevarslende og dramatisk kastede over mig, så vil der ikke være nogen grund til at undres over, at bedragets samlede virkning overgik endog alt, hvad vi havde ventet. Styrmanden sprang op fra madrassen, hvor han havde ligget, og uden at mæle et ord faldt han stendød om på kahytsdørken, hvor en kraftig krængning af skibet kastede ham til luvart som et stykke løst tømmer. Af de resterende syv var der kun tre, som i første omgang viste tegn på åndsnærværelse. De fire andre sad nogen tid som rodfæstet til dørken — de mest medynkværdige ofre for rædsel og fortvivlelse, jeg nogensinde har set. Den eneste modstand, vi mødte overhovedet, kom fra kokken, John Hunt og Richard Parker, men de forsvarede sig halvhjertet og ubeslutsomt. De to førstnævnte blev skudt af Peters på stedet, og jeg fældede Parker med et slag i hovedet af den pumpesvingel, jeg havde medbragt. I mellemtiden greb Augustus en af musketterne på gulvet og skød en anden af mytteristerne (— Wilson) i brystet. Der var nu kun tre tilbage, men de var efterhånden blevet vækket af deres apati og indså måske så småt, at de var blevet narret, for de sloges med stor beslutsomhed og raseri, og havde det ikke været for Peters’ uhyre muskelstyrke, kunne de måske i den sidste ende have trukket det længste strå. De tre mænd var — Jones, — Greely og Absalom Hicks. Jones havde fået Augustus ned at ligge, havde stukket ham adskillige steder i højre arm og ville uden tvivl snart have gjort det af med ham (eftersom hverken Peters eller jeg umiddelbart kunne komme fri af vore modstandere), hvis ikke hjælpen tidsnok var kommet fra en ven, hvis hjælp vi bestemt aldrig havde regnet med. Den ven var ingen anden end Tiger. Med et dybt brøl sprang den ned i kahytten, netop da det så værst ud for Augustus, kastede sig over Jones og nedlagde ham på et øjeblik. Min ven var dog nu alt for medtaget til at være nogen hjælp, ogjeg var så besværet af mit kostume, at jeg ikke kunne gøre alverden. Hunden slap ikke sit greb om Jones’ hals, men Peters var ikke desto mindre de to sidste mænd mere end mægtig, og han ville med garanti have gjort det af med dem hurtigere, havde det ikke været for skibets vældige krængninger og de trange betingelser, omgivelserne bød ham. Snart havde han held til at få fingre i en tung stol, af hvilke der lå en del rundt omkring. Med den slog han hjernen ud på Greely, netop som denne stod i begreb med at affyre en musket rettet mod mig, og umiddelbart efter kastede en af briggens rulninger ham i nærkontakt med Hicks, som han greb om halsen og strangulerede med sine bare hænders kræfter. Således fandt vi os på meget kortere tid, end det har taget at fortælle det, herrer over skibet.

Den eneste af vore fjender, der stadig var i live, var Richard Parker. Man vil huske, at jeg havde slået ham ned med pumpesvinglen, da vi satte angrebet ind. Han lå nu ubevægelig på dørken i den søndersplittede kahyt, men da Peters prikkede til ham med foden, talte han og bad om nåde. Han havde kun nogle overfladiske skrammer i hovedet og var ellers uskadt, idet pumpesvinglen bare havde slået ham bevidstløs. Han kom nu på benene, og vi bagbandt ham indtil videre. Hunden stod stadig bøjet knurrende over Jones, men en undersøgelse viste, at han var død; blodet sivede i en strøm fra et dybt sår i halsen, uden tvivl påført ham af dyrets skarpe tænder.

Klokken var nu omkring et om natten, og vinden var fortfarende voldsom. Briggen gik tydeligvis tungere end normalt, og det var bydende nødvendigt, at noget blev gjort for i nogen grad at lette skibets trængsler. Næsten hver gang vi rullede til læ, tog skibet en sø over, og adskillige af disse var skyllet delvist ned i kahytten under håndgemænget, fordi jeg havde ladet lugen stå åben bag mig, da jeg kom ned. Kabyssen og hele bagbord ræling var revet bort sammen med jollen fra gillingen. Stormastens knagen og bragen tydede på, at den også var omtrent knækket. For at få bedre plads i agterlasten var rodenden af masten sat i sporet mellemdæks (en helt forkastelig praksis, som uvidende skibsbyggere af og til griber til), hvilket betød, at der var overhængende fare for, at den ville arbejde sig ud af sit spor. Men som kronen på al vor nød fandt vi, da vi loddede brønden, ikke mindre end to meter vand.

Vi lod ligene af mandskabet i kahytten være og gik øjeblikkeligt i gang med pumperne — Parker blev naturligvis sat fri, så han kunne hjælpe os. Augustus’ arm havde vi bundet op, så godt vi kunne, og han gjorde, hvad han formåede, men det var ikke meget. Vi fandt imidlertid ud af, at vi akkurat kunne forhindre lækken i at forværres ved konstant at have en pumpe i gang. Da vi kun var fire mand, var det hårdt arbejde, men det lykkedes os at holde humøret oppe, og vi så ivrigt frem til morgenens komme, da vi så håbede at kunne lette briggen ved at fælde stormasten.

Således fordrev vi en nat fuld af forfærdelig ængstelse og træthed, og da dagen gryede, var vinden ikke løjet bare en smule af, og der var heller ingen tegn på, at den ville gøre det. Vi slæbte nu ligene på dæk og smed dem over bord. Næste punkt var at skaffe os af med stormasten. Da de nødvendige forberedelser var gjort, begyndte Peters at hugge løs på masten (han havde fundet økser i kahytten), mens resten af os stod ved stag og taljereb. Da briggen tog en gevaldig krængning til læ, blev der givet kommando om at skære luv taljereb over, og med dette gjort styrtede hele denne masse af træ og rigning i havet, klar af briggen og uden at gøre væsentlig skade. Vi noterede, at skibet ikke længere gik helt så tungt, men stillingen var stadig yderst penibel, og på trods af alle anstrengelser kunne vi ikke vinde ind på lækken uden at bruge begge pumper. Den smule hjælp, Augustus kunne yde, gjorde reelt ingen forskel. Som for at føje spot til skade kastede en tung sø, der ramte skibet til luvart, os flere streger fra vinden, og før skibet kom på ret kurs igen, fik vi en overhaling, som fik skibet til at krænge fuldstændig over. Ballasten forskubbede sig nu en bloc til læ (stuvningen var gennem nogen tid væltet hid og did), og en kort overgang anså vi det for givet, at nu kunne intet redde os fra at kæntre. Skibet rettede sig dog snart delvist op, men ballasten blev liggende til læ, og skibet krængede derfor så meget, at det ikke længere gav mening at stå ved pumperne, hvilket vi da heller ikke kunne have gjort meget længere alligevel, for vore hænder var helt rå efter den tørn, vi allerede havde taget, og blødte ganske forfærdeligt.

Imod Parkers råd gik vi nu videre med at fælde fokkemasten, og det lykkedes med meget besvær, som skyldtes den stilling, vi lå i. Da masten gik over bord, rev den bovsprydet med sig og lod os tilbage som et rent skrog.

Indtil videre havde vi haft grund til at glæde os over, at langbåden havde undgået sin skæbne og ikke havde lidt nogen overlast af alle de søer, vi tog over. Fornøjelsen var imidlertid kort, for da fokkemasten var væk og med den selvfølgelig fokken, som havde stabiliseret briggen, kom vi nu fuldstændig under hver eneste styrtsø, og inden der var gået fem minutter, var dækket fejet fra stævn til stævn, langbåden og styrbord ræling revet af og selv ankerspillet slidt fra hinanden. Vore omstændigheder kunne i sandhed ikke blive ret meget mere elendige.

Ved middagstid var der tilsyneladende tegn på, at kulingen var svagt aftagende, men vore håb i den retning blev skuffet, for vinden løjede kun af nogle minutter for så at vende tilbage med fordoblet styrke. Omkring klokken fire om eftermiddagen var det komplet umuligt at stå oprejst mod stormens styrke, og da nattemørket lukkede sig om os, nærede jeg ikke skyggen af håb om, at fartøjet ville holde sammen til daggry.

Ved midnat lå vi meget dybt i vandet, som nu nåede til tviskendækket. Vi mistede roret snart efter; søen, der flåede det af, løftede briggens agterdel klar af havoverfladen, som den efterfølgende ramte igen med en rystelse som ved en grundstødning. Vi havde alle regnet med, at roret ville holde til det sidste, for det var usædvanligt stærkt og rigget, som jeg aldrig hverken før eller siden har set et ror rigget. Langs dets hovedspante sad der en række solide jernkroge og tilsvarende ned langs agterstævnen; gennem disse kroge løb en meget kraftig smedejernsstang, som holdt roret til agterstævnen og tillod det at dreje frit på stammen. Man kan gøre sig en forestilling om den ødelæggende styrtsøs enorme kraft af den kendsgerning, at krogene i agterstævnen, som løb hele vejen gennem den og var fæstnet på indersiden, hver og en blev trukket ud af det massive træ.

Vi havde knap nok tid til at få vejret efter dette hårde slag, da en af de vældigste søer, jeg på det tidspunkt nogensinde havde set, væltede ind over os, skyllede kahytstrappen bort, fossede gennem lugerne og fyldte hver en tomme af skibet med vand.

Kapitel 9

Heldigvis havde vi alle fire, lige inden natten faldt på, surret os fast til resterne af ankerspillet og lå på den måde så fladt mod dækket som muligt. Det var alene denne sikkerhedsforanstaltning, der reddede os fra udslettelsen. I stedet blev vi så mere eller mindre lammet af vægten fra de enorme vandmasser, som væltede ned over os, og som ikke skyllede bort igen, før vi var omtrent tappet for kræfter. Så snart jeg atter kunne få vejret, kaldte jeg højt på mine kammerater. Augustus var den eneste, som svarede: “Det er ude med os, og Gud være vore arme sjæle nådig!” Lidt efter lidt genvandt de to andre talens brug, og de formanede os om at være tapre, da der endnu var håb, for på grund af vor last var det umuligt, at briggen kunne synke, og der var god grund til at tro, at stormen ville lægge sig, når dagen kom. De ord gød nyt liv i mig, for hvor mærkeligt det end kan lyde, så havde jeg, selvom det siger sig selv, at et skib fyldt med tomme oliefade aldrig vil synke, hidtil været så omtumlet, at jeg aldeles havde overset dette forhold, og jeg havde gennem længere tid betragtet et forlis som den mest overhængende fare. Efterhånden som håbet i mig fik ny magt, benyttede jeg enhver lejlighed til at forstærke surringerne, som holdt mig fast til resterne af ankerspillet, og jeg så snart, at mine kammerater var optaget af lignende arbejde. Natten var så mørk, som den på nogen måde kunne blive, og den forfærdelige, hylende larm og forvirring, som omgav os, er det omsonst at prøve at beskrive. Dækket lå i niveau med søen, eller rettere, vi var omringet af tårnhøje bølgekamme, hvoraf en del uophørligt fejede hen over os. Det er ikke for meget sagt, at vi ikke havde hovedet klar af vandet i mere end et af hver tre sekunder. Skønt vi lå tæt sammen, kunne ingen af os se de andre eller for den sags skyld nogen del af skibet, hvorpå vi blev så voldsomt kastet omkring. Med mellemrum råbte vi til hinanden og forsøgte således at holde liv i håbet og give trøst og opmuntring til de af os, der måtte have mest behov for det. Augustus’ svækkede tilstand gjorde ham til genstand for alles omsorg, og da det på grund af hans højre arms sønderrevne tilstand måtte have været umuligt for ham at stramme sine surringer bare nogenlunde hårdt, forventede vi at finde ham gået over bord, hvad øjeblik det skulle være — men at komme ham til hjælp var aldeles udelukket. Til alt held lå han på den mest beskyttede plads af os alle, for den øvre del af hans krop befandt sig lige under en del af det ødelagte ankerspil, som brød søerne, når de skyllede ind over ham, hvilket mindskede deres kraft betydeligt. I en hvilken som helst anden situation end denne (som han rent tilfældigt var blevet anbragt i efter selv at have surret sig fast i en yderst udsat position) ville han have været død inden dagbrækning. Takket være skibets hældning var vi alle i mindre fare for at blive skyllet over bord, end det ellers ville have været tilfældet. Masteroden lå, som jeg nævnte tidligere, til bagbord, således at omtrent halvdelen af dækket konstant stod under vand. Søerne, der ramte os på styrbord side, blev derfor i væsentlig grad brudt af skibssiden og ramte os kun i sprøjt, som vi lå der på maven, mens dem, der kom fra bagbord, altså det, man kalder skodvandet, ikke fik meget tag i os på grund af vor stilling og derfor ikke havde den fornødne kraft til at vriste os løs af vore reb.

I denne frygtelige situation befandt vi os, indtil dagen lysnede for bedre at kunne vise os de rædsler, der omgav os. Briggen var ikke andet end en planke, som blev kastet omkring på bølgernes nåde og barmhjertighed; stormen var, om noget, tiltagende og havde faktisk orkanstyrke, og der forekom os ikke at være nogen jordisk udsigt til frelse. Vi holdt ud i adskillige timer i tavshed, hvor vi hvert øjeblik forventede, at vore surringer ville sprænge, at resterne af spillet ville gå over bord, eller at nogle af de enorme søer, som brølede omkring og over os til alle sider, ville drive skroget så langt under overfladen, at vi ville være druknet, inden det kom op igen. Men ved Guds nåde blev vi reddet fra disse overhængende farer, og omkring middag blev vi hilst af den velsignede sols lys. Kort efter kunne vi fornemme, hvordan vinden aftog mærkbart, og nu, for første gang siden de sene aftentimer, talte Augustus og spurgte Peters, som lå tættest ved ham, om han troede, vi måske kunne blive frelst. Da der ikke umiddelbart faldt noget svar, sluttede vi, at raceblandingen var druknet, hvor han lå; men til vor store glæde talte han snart efter, om end uhyre svagt, og sagde, at han led store smerter, for de stramme surringer over hans mave havde gnavet så meget, at han enten måtte finde udvej for at løsne dem eller bukke under, da det var umuligt for ham at udholde pinen ret meget længere. Det gjorde os meget fortvivlede, for det var aldeles utænkeligt, at nogen af os kunne komme ham til undsætning, mens søerne skyllede ind over os, som de gjorde. Vi formanede ham om at være tapper og lovede at gribe den førstgivne lejlighed til at lindre hans lidelser. Han svarede, at det snart ville være for sent, at det ville være ude med ham, før vi kunne gøre noget for ham, og derpå lå han, efter at have jamret nogle minutter, helt stille, hvorfor vi sluttede, at han var udåndet.

Da det nærmede sig aften, havde havet lagt sig så meget, at der i løbet af fem minutter næppe var mere end en enkelt luv brådsø over skroget, og vinden var løjet betydeligt af, om end det stadig blæste en stiv kuling. Jeg havde ikke hørt nogle af de andre sige noget i timevis og råbte nu til Augustus. Han svarede, men meget svagt, så jeg kunne ikke høre, hvad han sagde. Jeg talte dernæst til Peters og til Parker, men ingen af dem svarede mig.

Kort derefter sank jeg hen i en tilstand af delvis bevidstløshed, og herunder flød min fantasi med de herligste billeder, såsom grønne træer, bølgende, modne kornmarker, kavalleritropper og optog med dansende piger og andre indbildninger. Det faldt mig nu ind, at i alt, hvad der viste sig for mit indre blik, var bevægelse det fremherskende træk. Jeg forestillede mig således ikke på noget tidspunkt en stationær genstand som for eksempel et hus, et bjerg eller den slags, hvorimod vindmøller, skibe, store fugle, balloner, ryttere, vogne i rasende fart og lignende afløste hinanden i en endeløs række. Da jeg kom mig af denne tilstand, var solen, så vidt jeg kunne bedømme, en time gammel. Jeg havde mere end vanskeligt ved at erindre mig de forskellige omstændigheder vedrørende min situation, og en rum tid var jeg fast overbevist om, at jeg stadig befandt mig i briggens last, og at Parkers krop var Tiger.

Da jeg omsider kom helt til mig selv, opdagede jeg, at det ikke blæste mere end en moderat brise, og at havet var forholdsvis roligt — så meget, at det kun skyllede over briggen midtskibs. Min venstre arm var kommet fri af sine surringer; den var slemt brændt af rebene omkring albuen — min højre arm var fuldstændig følelsesløs, og hånden og håndleddet var voldsomt hævet på grund af rebets tryk, som havde arbejdet fra skulderen og nedefter. Et andet reb, der var slået om livet på mig og strammet utåleligt hårdt, kostede mig ligeledes mange smerter. Jeg kastede et blik rundt på mine kammerater og så, at Peters levede endnu, skønt et tykt tov var blevet trukket om lænden på ham med sådan en magt, at det virkede, som om han næsten var skåret over; da jeg rørte på mig, gjorde han svagt tegn til mig med hånden og pegede på tovet. Augustus viste ingen livstegn overhovedet og var omtrent bukket sammen over en stump af ankerspillet. Parker talte til mig, da han så mig bevæge mig, og han spurgte, om ikke jeg havde så mange kræfter tilbage, at jeg kunne befri ham fra hans stilling, idet han mente, at hvis jeg ville sætte den beslutsomhed, jeg måtte have tilbage, ind på at få ham løs, så kunne vi endnu nå at frelse os, men at vi ellers alle måtte dø. Med en bemærkning til ham om at holde modet oppe sagde jeg, at jeg ville forsøge at få ham fri.Jeg søgte i min bukselomme og fik fat i min lommekniv, og efter adskillige forgæves forsøg havde jeg held til at åbne den. Derefter lykkedes det mig med venstre hånd at skære den højre fri af surringerne, hvorpå jeg snittede mig fri af resten af mine reb. Da jeg imidlertid forsøgte at bevæge mig ud af den stilling,jeg lå i, opdagede jeg, at mine ben aldeles nægtede at lystre mig, og at jeg ikke kunne komme op at stå. Ligeledes kunne jeg ikke bevæge min højre arm i nogen retning. Da jeg fortalte Parker det, gav han mig det råd at blive liggende stille et par minutter og holde mig fast til ankerspillet med venstre hånd, mens blodcirkulationen kom i gang. Det varede på den måde ikke længe, inden følelsesløsheden begyndte at fortage sig, så jeg kunne bevæge først det ene ben og så også det andet, og ganske kort tid derefter havde jeg delvist genvundet brugen af min højre arm. Jeg kravlede nu yderst forsigtigt — og uden at rejse mig på benene — over mod Parker, og skar hurtigt alle hans reb over, hvorpå også han efter et kort tidsrum fik delvis magt over sine lemmer igen. Vi ilede nu med at løsne Peters’ reb. De havde skåret en dyb flænge gennem livremmen på hans vadmelsbukser, gennem hans skjorte og undertrøje og ned i lysken, hvorfra blodet strømmede voldsomt, da vi fjernede tovværket. Ikke desto mindre havde vi ikke mere end lige fjernet rebene, førend han talte og øjensynlig også følte sig øjeblikkeligt lindret, for han bevægede sig med langt større lethed end både Parker og jeg selv — hvilket givetvis skyldtes det blod, der var rendt af ham.

Vi nærede kun et spinkelt håb om, at Augustus ville komme sig, da han ikke viste livstegn, men da vi nåede frem til ham, opdagede vi, at han blot var besvimet på grund af blodtab, for vandet havde revet den bandage af, som vi havde lagt om hans sårede arm; ingen af rebene, som havde holdt ham bundet til spillet, var strammet nok til at medføre døden. Da vi havde løsnet surringerne og fået ham fri af ankerspillets ødelagte træ, anbragte vi ham et tørt og sikkert sted til luvart, hvor vi lagde ham med hovedet en smule lavere end kroppen og alle tre gav os i kast med ihærdigt at gnubbe hans lemmer. En halv times tid efter kom han til sig selv, men det var først næste morgen, at han lod til at genkende nogen af os eller havde kræfter nok til at tale. Da vi således var kommet fri af vore surringer, var mørket faldet helt på, og skyerne begyndte at trække sammen, hvilket gjorde os rent fortvivlede af frygt for, at det skulle blæse op igen, for var det sket, havde intet kunnet redde os fra udslettelsen, udmattede som vi var. Skæbnen ville dog heldigvis, at vinden forblev moderat natten igennem, og havet lagde sig mere og mere, hvilket fik os til at nære stærke håb om at komme levende fra det. Der blæste stadig en svag vind af nordvest, men vejret var på ingen måde koldt. Augustus blev forsigtigt surret fast til luvart for at forhindre, at han kunne gå over bord med skibets rullen, for han var stadig for svag til selv at holde fast. Hvad vi andre angik, var sådanne foranstaltninger ikke nødvendige. Vi sad tæt sammen og støttede os mod hinanden med hjælp fra ankerspillets ødelagte tov, mens vi udtænkte planer for at slippe ud af denne forfærdelige situation. Vi havde megen glæde af at tage tøjet af og vride det for vand. Da vi bagefter atter tog det på, føltes det bemærkelsesværdigt varmt og behageligt og bidrog derfor betydeligt til at live os op. Vi hjalp Augustus af tøjet og vred det for ham, hvorefter han oplevede det samme behag.

Vore værste plager nu var sult og tørst, og da vi overvejede mulighederne for at afhjælpe vor nød i den retning, sank modet i livet på os, og vi var tilbøjelige til at beklage, at vi var undsluppet havets mindre forfærdelige farer. Vi forsøgte imidlertid at trøste os med håbet om snart at blive samlet op af et andet skib og opmuntrede hinanden til tappert at bære de onder, der måtte komme.

Morgenen den fjortende gryede omsider, og vejret var stadig klart og behageligt med en stabil, men ganske svag vind af nordvest. Havet var nu helt roligt, og da briggen af en eller anden årsag, som vi ikke kunne gennemskue, ikke krængede så meget som tidligere, var dækket forholdsvist tørt, og vi kunne bevæge os frit omkring. Vi havde nu gået mere end tre hele dage og nætter uden hverken mad eller drikke, og det blev uomgængelig nødvendigt, at vi forsøgte at få et eller andet op fra skibets indre. Eftersom det var helt fuld afvand, gik vi til arbejdet uden noget videre håb og med begrænset tro på, at vi ville være i stand til at få fat i noget. Vi fremstillede en slags dræg ved at slå to søm, som vi trak ud af resterne af kahytslugen, ind i to stykker træ. Efter at have bundet træstykkerne sammen over kors og dernæst fæstet dem til enden af et reb kastede vi dræget ned i kahytten og trak det frem og tilbage i et forfængeligt håb om således at fange en eller anden genstand, der enten var spiselig, eller som i det mindste kunne hjælpe os med at fremskaffe noget spiseligt. Vi tilbragte uden udbytte det meste af formiddagen med dette arbejde og fiskede kun nogle stykker sengetøj op, som uden problemer satte sig fast på sømmene. Vort hjemmelavede redskab var faktisk så ubehjælpsomt, at man næppe kunne forvente sig bedre resultater.

Vi prøvede nu folkelukafet, men med lige så ringe held, og vi var på nippet til at give op, da Peters foreslog, at vi bandt et reb om livet på ham og lod ham forsøge at hente noget i kahytten. Ideen blev modtaget med al den begejstring, nyt håb kan fostre. Han tog straks alt tøjet undtagen bukserne af, hvorefter et stærkt reb blev lagt om livet på ham og bundet over hans skuldre, så det var helt udelukket, at det kunne falde af. Det var et farligt og uhyre vanskeligt foretagende, for da vi ikke kunne påregne at finde ret meget proviant i kahytten — om nogen overhovedet — så var det nødvendigt, at dykkeren efter at være gået ned måtte dreje til højre og fortsætte tre-fire meter under vandet ned gennem en snæver gang til proviantkammeret og derefter tilbage igen uden at trække vejret.

Da alt var parat, steg Peters ned i kahytten; han brugte kahytstrappen, indtil vandet nåede hans hage. Så sprang han i med hovedet først og drejede til højre i samme bevægelse i et forsøg på at nå frem til proviantkammeret. Første forsøg var dog en ren fiasko. Mindre end et halvt minut efter, at han var forsvundet, mærkede vi nogle voldsomme ryk i rebet (det var det aftalte signal, hvis han ville trækkes op). Vi trak ham følgelig op med det samme, men så uforsigtigt, at han slog sig alvorligt mod trappen. Han kom tilbage med tomme hænder og havde ikke været i stand til at komme særlig langt ned i gangen takket være de anstrengelser, han uafladeligt måtte gøre for ikke at flyde opad mod dækket. Da han kom op, var han fuldstændig udmattet, og han måtte hvile et helt kvarter, inden han kunne tænke på at foretage et nyt dyk.

Det andet forsøg gik endnu værre, for han blev så længe under vandet uden at give signalet, at vi, fordi vi frygtede for hans sikkerhed, trak ham op uden at være blevet bedt derom, og vi fandt ham på det yderste, fordi han, som han sagde, havde rykket gentagne gange i rebet, uden at vi havde kunnet mærke det. Det skyldtes sandsynligvis, at rebet havde sat sig fast ved gelænderet neden for trappen. Det gelænder var faktisk så meget i vejen, at vi besluttede os for om muligt at fjerne det, inden vi fortsatte med vore planer. Da vi ikke havde andet end rå magt at fjerne det med, kravlede vi alle så langt ned i vandet, som vi kunne komme på stigen, og rykkede til med vore forenede kræfter, hvorved vi fik det brækket af.

Det tredje forsøg var lige så frugtesløst som de to første, og det blev nu klart for os, at der ikke kunne gøres noget i denne retning, hvis ikke dykkeren blev udstyret med synk af en slags, som kunne hjælpe ham til at bevare stabiliteten og holde sig ved dørken, mens han udforskede kahytten. Vi ledte længe forgæves efter et eller andet, der kunne tjene formålet, men omsider fandt vi til vor store glæde en luv fokkerøst, der sad så løst, at vi ikke havde de fjerneste problemer med at vride den af. Da vi havde lagt den sikkert om en af Peters’ ankler, dykkede han nu for fjerde gang ned i kahytten, og denne gang lykkedes det ham at frem til døren til hovmesterens kammer. Men til sin usigelige sorg fandt han kammeret aflåst og var nødsaget til at vende om med uforrettet sag, da han ikke under udfoldelsen af selv de største anstrengelser kunne blive under vandet i mere end et enkelt minut i allerbedste fald. Stillingen forekom nu i sandhed dyster, og hverken Augustus eller jeg selv formåede at holde gråden tilbage, da vi overvejede de talrige vanskeligheder, der omgav os, og den begrænsede udsigt til at komme herfra med livet i behold. Men det var en forbigående svaghed. Vi kastede os på knæ for Gud og tryglede Ham om hjælp mod de mange farer, der truede os, og vi rejste os med fornyet håb og kraft for at overveje, hvad mere det endnu var menneskeligt muligt at gøre for at udvirke vor frelse.

Kapitel 10

Kort efter skete der noget, som jeg er tilbøjelig til at betragte som mere intenst følelsesprovokerende, som langt mere fuld af først glædens og siden rædslens ekstremer end selv nogen af de tusind tildragelser, bristefærdige med hændelser af den mest forbløffende og i mange tilfælde mest ufattede og ufattelige art, som i ni lange år derefter overgik mig. Vi lå på dækket nær kahytstrappen og diskuterede muligheden af trods alt at skaffe os adgang til proviantkammeret, da jeg så i retning af Augustus, som lå med front imod mig, og opdagede, at han pludselig var blevet dødelig bleg, og at hans læber dirrede på den mest ejendommelige og uforklarlige måde. Jeg tiltalte ham meget forskrækket, men han svarede ikke, og jeg begyndte at tro, at han var blevet akut syg, da jeg bed mærke i hans øjne, som stirrede på en genstand, der åbenbart befandt sig bag ved mig. Jeg drejede hovedet og vil aldrig glemme den ustyrlige glæde, som brusede gennem hver celle i min krop, da jeg fik øje på en stor brig, som havde kurs mod os og ikke var mere end et par mil væk. Jeg sprang på benene som brat truffet af et bøsseskud i hjertet, og med armene udstrakt i retning af fartøjet, som nærmede sig, blev jeg stående ubevægelig og ude afstand til at få et ord over læberne. Peters og Parker var lige så ophidsede, om end på hver sin måde. Førstnævnte dansede omkring på dækket som en gal og kastede sig ud i gjaldende skryderier iblandet høje hyl og påkaldelser, mens sidstnævnte bristede i tårer og i adskillige minutter græd som et barn.

Fartøjet, vi havde fået i sigte, var en stor, hollandsk bygget og sortmalet skonnertbrig med en tarvelig, forgyldt galionsfigur. Skibet havde helt klart taget sin del af det hårde vejr, og vi gik ud fra, at det havde lidt megen skade under den storm, der havde været så katastrofal for os, for dets foremærsesejl og en del af styrbord ræling var borte. Da vi første gang fik øje på skibet, var det, som allerede nævnt, omkring to mil væk til luvart og havde kurs mod os. Vinden var ganske svag, og det, der undrede os mest, var, at det ikke førte andre sejl end fok og storsejl med en jager — selvfølgelig kom det kun langsomt frem, og vi var ved at blive drevet til vanvid af utålmodighed. Vi lagde også alle sammen på trods af vor ophidselse mærke til dets klodsede styring. Briggen girede så kraftigt, at vi et par gange tænkte, at den ikke kunne se os, eller vi forestillede os, at den, efter at have fået øje på skibet uden at opdage mennesker om bord, var ifærd med at gå over stag og fortsætte i en anden retning. Hver gang det skete, råbte og skreg vi af vore lungers fulde kraft, hvorefter det fremmede skib lod til en overgang at ændre mening og atter holde kurs mod os — og da denne sælsomme adfærd havde gentaget sig en to-tre gange, kunne vi til sidst ikke finde andre forklaringer, end at rorsmanden var beruset.

Der var ingen mennesker at se på dækket, før skibet kom inden for en kvart mils afstand af os. Da så vi tre mænd, som vi ud fra tøjet at dømme tog for at være hollændere. To af dem lå på nogle gamle sejl nær bakken, og den tredje, som lod til at betragte os med stor nysgerrighed, lænede sig mod styrbord bov nær bovsprydet. Sidstnævnte var en høj, kraftig mand med meget mørk hud. Han lod til med sin holdning at mane os til besindighed, nikkede til os på en munter, om end lidt mærkelig måde og smilede uafbrudt med et sæt blændende hvide tænder. Da skibet kom nærmere, så vi, at han tabte den røde flannelshue, han bar på hovedet, i vandet, men det kerede han sig intet eller kun lidt om; han smilede bare sit sære smil og blev ved med sine sære gestus. Jeg beretter disse ting og omstændigheder detaljeret, og man skal forstå, at jeg beretter dem nøjagtig, som de forekom os at være.

Briggen vandt langsomt frem, og nu mere stabilt end tidligere, og — jeg formår ikke at tale nøgternt om denne hændelse — vore hjerter hamrede vildt i livet på os, og vi udøste vore sjæle i råb og taksigelser til Gud for den fuldstændige, uventede og vidunderlige frelse, som var så håndgribeligt inden for rækkevidde. Med et, og på en gang, bar vinden en lugt hen over vandet fra det fremmede skib (som nu var på tæt hold af os), en stank som verden ikke kender ord for — ikke gør sig begreb om — helvedesskabt — rent ud kvælende — utålelig, ufattelig. Jeg gispede efter vejret, og da jeg vendte mig mod mine kammerater, så jeg, at de var blegere end marmor. Men vi havde ikke længere tid til hverken spørgsmål eller gisninger — briggen var femten meter fra os og lod til at ville løbe op under vor gilling, så vi kunne entre den uden at sætte en båd i vandet. Vi styrtede agterud, men pludselig fik en kraftig giring det fremmede skib til at stikke i hvert fald fem eller seks streger af fra kursen, det havde fulgt, og da det passerede vort agterspejl på omkring seks meters afstand, havde vi frit udsyn til dets dæk. Vil jeg nogensinde glemme det syns trefoldige gru? Mellem gillingen og kabyssen lå femogtyve-tredive menneskekroppe, heraf adskillige kvinder, hulter til bulter i forrådnelsens sidste og mest afskyelige stadier. Vi så straks, at der ikke var en levende sjæl om bord på det skæbnesvangre skib! Og dog kunne vi ikke lade være med at råbe til de døde om hjælp! Ja, længe og højlydt tryglede vi i øjeblikkets kval om, at disse tavse og modbydelige fremtoninger ville vente på os, at de ikke ville overlade os til en skæbne som deres egen, at de ville optage os i deres gode lag! Vi rablede af rædsel og fortvivlelse — vanvittige var vi blevet af vor bitre skuffelses smerte.

Da vor første forfærdelses brøl brast ud af os, blev de svaret af noget, som befandt sig nær det fremmede skibs bovspryd, og som mindede så meget om et menneskes skrig, at selv det mest fintmærkende øre kunne være blevet overrasket og bedraget. I samme øjeblik bragte endnu en pludselig giring bakken inden for vor synsvidde, og vi så, hvorfra lyden stammede. Vi så den høje, kraftige skikkelse, som stadig stod lænet mod rælingen, og som stadig nikkede op og ned med hovedet, men mandens ansigt var nu bortvendt, så vi ikke kunne se det. Hans arme hang ud over lønningen, og hans håndflader vendte udad. Hans knæ blev holdt fast af et kraftigt reb, som var halet tot mellem enden af bovsprydet og en kranbjælke. Der var revet en flænge i hans skjorte, som havde blottet en del af hans ryg, og her sad der en havmåge travlt optaget af at mæske sig med det frygtelige kød, dets næb og kløer dybt begravet deri og dets hvide fjer tilsølet i blod. Da briggen havde bevæget sig længere rundt, så vi kom på ganske nær hold, trak fuglen, øjensynlig med en del besvær, sit rødfarvede hoved ud, og efter tilsyneladende helt forstyrret at have betragtet os et øjeblik lettede den dovent fra liget, den havde gjort sig til gode med, og på vej direkte hen over vort dæk holdt den sig svævende et stykke tid med en blodig og leveragtig klump i næbbet. Den rædselsfulde mundbid faldt til sidst med et dumpt plask ned lige for fødderne af Parker. Gud være min sjæl nådig, men der jog nu for første gang en tanke gennem mit hoved, en tanke, som jeg ikke vil udtale, og jeg mærkede mig selv tage et skridt hen mod det blodplettede sted. Jeg så op, og Augustus’ blik mødte mit med så talende en iver og indstændighed, at jeg blev bragt til fornuft på stedet.Jeg sprang hurtigt frem og kastede med et gys den gruopvækkende ting i havet.

Liget, hvorfra den var blevet taget, var hvilende i tovværket blevet rokket let frem og tilbage af rovfuglens anstrengelser, og det var disse bevægelser, der i første omgang havde forledt os til at tro, at liget var levende. Da mågen lettede det for sin vægt, svingede det rundt og faldt delvist om, så vi havde frit udsyn til dets ansigt. Der har med sikkerhed aldrig været et syn så frygtindgydende som dette! Øjnene var væk, og det var kødet omkring munden også, hvorfor tænderne sad fuldstændig blottet. Dette var altså det smil, som havde opmuntret og næret vore håb! dette det — nej, jeg afstår. Briggen passerede, som jeg allerede har fortalt, om stævnen på os og fortsatte langsomt, men stabilt til læsiden. Med den og dens rædselsvækkende mandskab forsvandt vore lyse håb om frelse og lykke. Så langsomt som den rundede os, kunne vi muligvis have fundet udvej for at entre den, hvis ikke vor akutte skuffelse og karakteren af den hæslige opdagelse, som ledsagede den, havde sat samtlige såvel fysisk som psykisk aktive evner ud af kraft. Vi havde set og følt, men kunne hverken tænke eller handle, før ak! det var for sent. Hvor meget hændelsen havde svækket vore forstandsevner, kan ses af, at vi, da briggen var kommet så langt, at vi ikke længere kunne se mere end halvdelen af skroget, alvorligt diskuterede muligheden af at indhente den ved at svømme bagefter!

Jeg har siden de dage forgæves forsøgt at finde spor, der måske kunne belyse noget af den hæslige uvished, som omgav det fremmede skibs skæbne. Dets bygning og udseende generelt fik os, som jeg allerede har nævnt, til at mene, at det var et hollandsk handelsskib, og mandskabets påklædning pegede i samme retning. Vi kunne med lethed have læst dets navn på stævnen og endda også gjort andre iagttagelser, som kunne have ført til oplysninger om dets væsen, men øjeblikkets stærke bevægelse gjorde os blinde over for alt i den retning. Ud fra den safrangule hudfarve, som de lig havde, der ikke var aldeles opløste, sluttede vi, at hele mandskabet var omkommet af gul feber eller en anden smitsom sygdom af samme frygtelige karakter. Hvis det var tilfældet (og jeg ved ikke, hvad jeg ellers skal tro), må døden, ud fra ligenes placering at dømme, være kommet over dem på forfærdelig brat og knusende vis — på en helt anden måde end den, som i almindelighed kendetegner selv de dødeligste pestilenser, menneskeheden har stiftet bekendtskab med. Det er også muligt, at en gift, som ved en tilfældighed er blevet blandet med deres forråd, har udløst katastrofen, eller at den er opstået, fordi man har spist en ukendt, giftig fiskeart, eller et andet havdyr, eller en havfugl — men det er i bund og grund nytteløst at fremsætte gisninger, hvor alt er hyllet, og hvor alt utvivlsomt til evig tid vil forblive hyllet, i den mest rystende og ubegribelige gådefuldhed.

Kapitel 11

Vi tilbragte resten af dagen i en tilstand af sløv apati, fulgte skibet, som fjernede sig, med øjnene, indtil mørket ved at lægge sig over det i nogen grad bragte os til fornuft igen. Sultens og tørstens kvaler vendte nu tilbage og tilsidesatte alle andre bekymringer og overvejelser. Der var imidlertid intet, som kunne gøres inden morgendagens komme, og efter at have sikret os så godt som muligt, prøvede vi at tiltuske os en smule hvile. Det lykkedes for mit vedkommende over al forventning, for jeg sov, indtil mine kammerater, som ikke havde været så heldige, purrede mig ved daggry, så vi kunne genoptage vore forsøg på at få noget proviant op af skibet.

Det var nu blevet vindstille, og vandspejlet var så blankt, som jeg nogensinde har oplevet det — vejret var varmt og behageligt. Briggen var ude af sigte. Vi begyndte vort arbejde med, med noget besvær, at vride endnu en fokkerøstkætting af, og da vi havde fastgjort dem begge til Peters’ ben, gjorde han et nyt forsøg på at nå frem til døren til proviantkammeret, idet han anså det for muligt, at han kunne tvinge den op, forudsat at han nåede frem til den hurtigt nok, og det håbede han, at han kunne, fordi skroget lå langt mere stabilt end tidligere.

Det lykkedes ham meget hurtigt at nå frem til døren, hvor han løsnede en af kættingerne om sine ankler og brugte den til af alle kræfter at tiltvinge sig adgang, men forgæves, for karm og træ var langt mere solidt end ventet. Han var fuldstændig udmattet efter sit lange ophold under vandet, og det blev bydende nødvendigt, at en af os andre tog hans plads. Parker meldte sig på stedet frivilligt til tjansen, men da han havde gjort tre mislykkede forsøg, måtte han erkende, at han end ikke kunne komme i nærheden af døren. Augustus’ sårede arm gjorde det nytteløst for ham at forsøge turen ned, da han ikke ville være i stand til at brække døren op, hvis han nåede frem til den, og det blev nu følgelig lagt i mine hænder at virke til gavn for vor fælles frelse.

Peters havde efterladt en af kættingerne nede i gangen, og da jeg dykkede, mærkede jeg, at jeg ikke havde den fornødne balance til at holde mig ordentligt under vande. Jeg besluttede derfor i første omgang bare at koncentrere mig om at få fat i den anden kætting. Mens jeg famlede omkring på gulvet i gangen, mærkede jeg en hård genstand, som jeg uden videre bemægtigede mig, da der ikke var tid til at undersøge den nøjere, vendte om på stedet og steg op til overfladen. Byttet viste sig at være en flaske, og man vil forstå vor glæde, når jeg fortæller, at den viste sig at være fuld af portvin. Vi takkede Gud for denne belejlige og opmuntrende hjælp og trak øjeblikkeligt proppen op med min lommekniv, hvorefter vi hver især tog en lille slurk og fandt den mest ubeskrivelige trøst i varmen, styrken og modet, som vinen indgød os. Vi satte derefter omhyggeligt proppen i igen og pakkede ved hjælp af et håndklæde flasken ind, så den umuligt kunne gå i stykker.

Da jeg havde hvilet en stund efter det heldige fund, steg jeg på ny ned og fik denne gang fat i kæden, som jeg bragte op på stedet. Jeg anbragte den om benet og dykkede for tredje gang, hvor jeg måtte sande, at som situationen var, ville ikke nok så mange anstrengelser sætte mig i stand til at bryde døren til proviantkammeret op. Jeg vendte derfor nedslået tilbage.

Der lod nu ikke længere til at være noget tilbage, som kunne nære et håb, og jeg kunne læse i ansigtet på mine kammerater, at de havde overgivet sig til døden. Vinen havde tilsyneladende hensat dem i en slags delirium, som jeg måske havde undgået, fordi jeg var dykket, efter at jeg havde drukket af den. De talte usammenhængende og om forhold, som intet havde at gøre med vor situation; Peters spurgte mig gentagne gange ud om Nantucket, og Augustus, husker jeg, henvendte sig også til mig med alvorlig mine og bad mig låne ham en redekam, for hans hår var fuldt af fiskeskæl, og han ville gerne af med dem, inden han gik i land. Parker virkede noget mindre påvirket og ville, at jeg skulle dykke ned i kahytten på lykke og fromme og bringe det op, som jeg nu tilfældigvis måtte få fingrene i. Det indvilligede jeg i, og i første forsøg bragte jeg, efter at have været under vande et helt minut, en lille læderkuffert op, som havde tilhørt kaptajn Barnard. Den blev straks åbnet i et spinkelt håb om, at den indeholdt noget at spise eller drikke. Vi fandt imidlertid intet ud over en æske barberblade og to linnedsskjorter. Jeg dykkede så igen og kom tilbage med tomme hænder. Da mit hoved brød vandspejlet, hørte jeg et brag på dækket, og da jeg kom op, så jeg, at mine kammerater utaknemmeligt havde benyttet sig af mit fravær til at drikke resten af vinen og havde tabt flasken, da de forsøgte at få den lagt på plads, inden jeg opdagede det. Jeg bebrejdede dem deres hjerteløse opførsel, og Augustus brast i gråd. De to andre prøvede leende at slå det hen som en spøg, men jeg håber aldrig, at jeg igen skal høre en latter af den art; den måde, deres ansigter fortrak sig på, var ganske enkelt frygtelig. Faktisk stod det klart, at stimulansen drukket på tom mave havde haft en øjeblikkelig og voldsom virkning, og at de alle tre var stærkt berusede. Jeg fik dem med stort besvær til at lægge sig, og herefter faldt de meget hurtigt i en dyb søvn, som blev akkompagneret af høje, snorkende åndedrag.

Jeg fandt nu på sin vis mig selv alene om bord på briggen, og mine overvejelser var virkelig af den mest dystre og forfærdelige karakter. Jeg kunne ikke få øje på andre udsigter end langsom sultedød, eller, i heldigste fald, druknedøden i den første kuling, der rejste sig over os, for i vor nuværende afkræftede tilstand kunne vi ikke gøre os håb om at slippe levende igennem endnu en storm.

Den gnavende sult, jeg nu oplevede, var nærmest ubærlig, og jeg følte mig i stand til at gøre hvad som helst for at stille den. Med min kniv skar jeg et hjørne af læderkufferten og prøvede at spise det, men jeg fandt det aldeles umuligt at få blot en enkelt bid ned, om end jeg bildte mig ind, at jeg ved at tygge små stykker af læderet og derefter spytte dem ud mindskede mine pinsler en smule. Hen imod nat vågnede mine kammerater, en efter en, i en ubeskrivelig tilstand af svækkelse og angst, som vinen, hvis virkning nu havde fortaget sig, havde bragt over dem. De rystede som ramt af voldsom koldfeber og brød ud i de mest hjerteskærende råb om vand. Deres tilstand berørte mig dybt, samtidig med at jeg glædede mig over den heldige række af begivenheder, der havde forhindret mig i at hengive mig til vinen og dermed reddet mig fra at dele deres triste og yderst pinefulde kvaler. Deres opførsel foruroligede mig imidlertid alvorligt, for det var oplagt, at medmindre der indtrådte en forandring til det bedre, ville de ikke kunne yde mig nogen hjælp til at fremme vort fælles bedste. Jeg havde stadig ikke helt opgivet tanken om at hente noget op nedefra, men det var udelukket at genoptage forsøgene, før en af dem var så meget herre over sig selv, at han kunne bistå mig ved at holde fast i rebet, mens jeg var nede. Parker lod til at være noget mere ved sine sansers brug end de andre, og jeg prøvede med ethvert til rådighed stående middel at bringe ham til fornuft. Da jeg tænkte, at en tur i vandet kunne have en positiv effekt, fandt jeg på at binde et reb om maven på ham, hvorefter jeg førte ham hen til kahytstrappen (han forblev ganske passiv under hele operationen), skubbede ham i og trak ham op igen med det samme. Jeg havde god grund til at lykønske mig selv med dette eksperiment, for han virkede bagefter lysvågen og meget oplivet, og da han var kommet op af vandet, spurgte han ganske fornuftigt, hvorfor jeg behandlede ham på den måde. Da jeg forklarede hensigten, erklærede han, at han stod i gæld til mig, og sagde, at han følte sig langt bedre tilpas efter nedsænkningen, hvorpå han rationelt bidrog til en drøftelse af situationen. Vi besluttede da at udsætte Augustus og Peters for samme behandling og bragte planen til udførelse med det samme, og de havde begge stor gavn af chokket. Ideen om pludselig nedsænkning var faldet mig ind, fordi jeg havde læst i et medicinsk værk, at et brusebad har en gavnlig virkning i tilfælde, hvor patienten lider af mania a potu.

Da jeg nu fandt, at jeg kunne betro mine kammerater at holde fast i rebenden, dykkede jeg på ny tre eller fire gange ned i kahytten, selvom det nu var blevet helt mørkt, og en svag, men lang nordvestlig dønning gjorde skibet noget uroligt. I løbet af disse ture havde jeg held til at opbringe to bordknive, en femtenliters krukke — tom — og et tæppe, men ikke noget, der kunne tjene os til føde. Efter at have fået fat i disse ting fortsatte jeg mine bestræbelser, indtil jeg var fuldstændig udkørt, men jeg fandt ikke mere. Natten igennem gjorde Parker og Peters på skift lignende ture, men da der intet kom ud af det, opgav vi nu frustrerede disse forsøg, idet vi sluttede, at vi sled os op til ingen nytte.

Vi fordrev resten af denne nat i en tilstand af den yderste mentale og legemlige kval, som det er muligt at forestille sig. Morgenen den sekstende gryede omsider, og vi spejdede ivrigt horisonten rundt, men uden held. Havet var stadig roligt med blot en lang nordvestlig dønning som i går. Dette var den sjette dag, hvor vi, portvinen fraset, hverken havde fået vådt eller tørt, og det stod klart, at vi ikke ville kunne holde ud ret meget længere, hvis ikke et eller andet blev fremskaffet. Aldrig før havde jeg set, og jeg håber aldrig igen at komme til at se, mennesker så fuldstændig udtærede som Peters og Augustus. Var jeg stødt på dem på landjorden, ville jeg ikke et sekund have gættet på, at jeg nogensinde havde set dem før. Deres ansigtstræk var komplet forandrede, og det faldt mig meget vanskeligt at tro, at det virkelig var de samme mennesker, jeg kun få dage før havde lagt råd op sammen med. Skønt Parker var svundet sørgeligt meget ind og var så svag, at han næppe kunne løfte hovedet fra brystet, var han ikke så slemt medtaget som de to andre. Han døjede sine smerter med stor tålmodighed, klagede sig ikke og prøvede at indgyde os håb på alle måder. For mit eget vedkommende led jeg mindst af os alle; skønt jeg havde været syg i begyndelsen afrejsen og helt generelt aldrig har hørt til de fysisk stærkeste, havde jeg tabt mig langt mindre og bevaret mine åndsevner i forbavsende grad, mens de andre mentalt set var rent ud formørkede og forekom at være hensat i en art anden barndom med klynkende adfærd, tåbelige smil og de pinligste dumheder på læberne. Med mellemrum syntes de imidlertid at vågne til dåd, og så sprang de på benene i et forbigående anfald af vigør og talte for en kort stund helt rationelt, om end også meget fortvivlet, om deres fremtidsudsigter. Det kan dog tænkes, at mine kammerater har haft samme mening om deres egen tilstand, som jeg havde om min, og at jeg mig selv uafvidende har gjort mig skyldig i lige så mange udskejelser og vrøvlerier som dem — det er et forhold, som ikke lader sig afklare.

Ved middagstid erklærede Parker, at han så land om bagbord låring, og det var kun med opbydelsen af alle mine kræfter, at jeg kunne holde ham fra at springe i søen og begynde at svømme. Peters og Augustus tog ingen notits af hans ord og var tilsyneladende opslugt af hver deres dystre overvejelser. Da jeg kiggede i den angivne retning, kunne jeg ikke få øje på det fjerneste spor af en kystlinje — og var faktisk kun alt for bevidst om, at vi var for langt fra land hele kompasset rundt til at turde nære håb af den slags. Det tog ikke desto mindre lang tid for mig at overbevise Parker om, at han havde taget fejl, og så bristede han i en strøm af tårer, græd som et barn i to eller tre timer med høje hulk og snøft, hvorefter han udmattet faldt i søvn.

Peters og Augustus gjorde nu adskillige nytteløse forsøg på at få nogle bidder af læderet ned. Jeg rådede dem til at tygge på det og spytte det ud, men de var alt for mentalt svækkede til, at de kunne følge mit råd. Jeg tyggede selv på læderet med mellemrum og fandt en vis lindring derved; mit værste problem var tørst, og jeg blev kun afholdt fra at tage et drag af havvandet ved at mindes de frygtelige følger, som det tidligere havde haft for andre i vor situation.

Dagen henslæbte sig således, da jeg pludselig øjnede et sejl østover og på vor bagbord bov. Det var femten-tyve mil borte, virkede som et stort skib og kom næsten på tværs af os. Ingen af mine kammerater havde opdaget det endnu, og jeg undlod at fortælle dem om det indtil videre for det tilfældes skyld, at redningen skulle vise sig endnu en gang at udeblive. Efterhånden som skibet kom nærmere, så jeg tydeligt, at det havde kurs ret mod os for lette, men fulde sejl. Jeg kunne nu ikke beherske mig længere og udpegede det for mine venner i nøden. De sprang øjeblikkeligt på benene og hengav sig atter til de mest hæmningsløse glædesudbrud, græd, lo hysterisk, hoppede og sprang, stampede i dækket, rev sig i håret og bad og bandede på skift. Jeg blev i den grad revet med af deres opførsel og af, hvad jeg nu anså for vor sikre udsigt til at blive undsat, at jeg ikke kunne nære mig for at deltage i deres galskab og give min taknemmelighed og min begejstrings impulser frit løb ved at smide mig på dækket og rulle rundt, klappe i hænderne og råbe højt og andet af den slags, indtil jeg pludselig blev bragt til fornuft og al menneskelig lidelse og elendigheds yderste grænse ved at se skibet pludselig vise os agterspejlet og sætte en kurs næsten modsat den, jeg først havde set det tage.

Der gik en rum tid, førend jeg kunne få mine kammerater til at tro, at denne triste forandring i vore udsigter faktisk var indtruffet. De besvarede alle mine forsikringer med tomme blikke og håndbevægelser, som antydede, at de ikke lod sig narre af sådan noget snak. Augustus’ reaktion berørte mig dybest af alt. På trods af alt, hvad jeg sagde, insisterede han på, at skibet var hastigt på vej i vor retning, og på at gøre sig klar til at entre det. Noget søgræs, der flød forbi briggen, var, påstod han, skibets båd, og han forsøgte at springe over i den, hylende og skrigende på det mest hjerteskærende, da jeg med magt holdt ham fra således at kaste sig i havet.

Da vi i nogen grad var faldet til ro igen alle sammen, iagttog vi skibet, indtil vi til sidst tabte det af syne. Vejret blev diset, og en let brise rejste sig. Så snart skibet var endegyldigt borte, vendte Parker sig brat mod mig med et udtryk i ansigtet, som fik mig til at gyse. Han udstrålede en beslutsomhed, jeg ikke havde bemærket hos ham før, og endnu inden han åbnede munden, fortalte mit hjerte mig, hvad han ville sige. Han foreslog med få ord, at en af os skulle lade livet for at sikre de andres overlevelse.

Kapitel 12

Jeg havde gennem nogen tid ruget over udsigten til at blive henvist til denne sidste, rædselsfulde yderlighed, og jeg havde i al hemmelighed fattet den beslutning hellere at lide døden i en hvilken som helst form og under hvilke som helst omstændigheder end at gribe til den udvej. Og den beslutning var ikke blevet mindre fast under de sultens stærke pinsler, jeg led. Hverken Peters eller Augustus havde hørt forslaget. Jeg trak derfor Parker til side, og med en indre bøn til Gud, at Han ville give mig evnen til at tale Parker fra de rædselsfulde hensigter, han havde, gik jeg langvarigt i rette med ham, og i tryglende vendinger bad jeg ham ved alt, der var ham helligt, bønfaldt ham med ethvert tænkeligt argument, som spørgsmålets ekstreme karakter gav mig i hænde, at han ville opgive ideen og ikke nævne den for nogen af de to andre.

Han lyttede til alt, hvad jeg sagde, uden at gøre noget forsøg på at modsige mine argumenter, og jeg var begyndt at håbe, at han ville lade sig overtale til at gøre, som jeg ønskede. Men da jeg holdt inde, sagde han, at han meget vel vidste, at alt, hvad jeg havde sagt, var sandt, og at det at gribe til denne udvej var den mest rædselsfulde ide, et menneske kunne fatte, men at han nu havde holdt ud så længe, som den menneskelige natur kunne opretholdes, at det var unødvendigt, at vi alle skulle dø, når det ved en enkelts død var muligt, og endda sandsynligt, at de øvrige kunne blive frelst i den sidste ende, og han tilføjede, at hvis jeg stadig ville prøve at snakke ham fra det, kunne jeg spare mig ulejligheden, for han havde gjort sin holdning op, hvad denne sag angik, allerede inden skibet dukkede op, og det var kun dets fremdukken, der havde afholdt ham fra at foreslå det tidligere.

Jeg bad ham nu, om ikke han, hvis han ikke kunne tales fra sit forehavende, i det mindste ville udsætte det endnu en dag for det tilfældes skyld, at et skib kom os til undsætning, og jeg gentog atter alle de argumenter, jeg kunne optænke, og som jeg anså det for sandsynligt kunne påvirke et menneske af hans grove type. Han svarede, at han havde ventet til det absolut sidste øjeblik med at tale, at han ikke længere kunne leve uden en eller anden form for næring, og at en udsættelse til i morgen derfor ville betyde, at det, for hans vedkommende i hvert fald, var for sent.

Da jeg indså, at han ikke lod sig rokke af noget, jeg kunne sige i et venligt tonefald, anlagde jeg nu en anden mine og forklarede ham, at han måtte forstå, at jeg var den, der havde lidt mindst under vore trængsler, at mit helbred og mine kræfter følgelig i det øjeblik overgik både hans og Peters’ og Augustus’, og at jeg, kort sagt, befandt mig i en stilling, hvor jeg kunne sætte min vilje igennem med magt, hvis jeg anså det for nødvendigt, hvortil jeg føjede, at hvis han på nogen måde forsøgte at gøre de andre bekendt med sine blodige og kannibalistiske planer, ville jeg ikke tøve med at kaste ham i havet. I forlængelse heraf greb han mig på stedet om halsen, trak en kniv og gjorde adskillige, forgæves forsøg på at stikke mig i maven, en ugerning, som kun hans overmåde svækkede tilstand forhindrede ham i at gennemføre. Imens havde jeg, drevet af et raseri, som var blevet vækket i mig, tvunget ham hen til rælingen i den overlagte hensigt at smide ham over bord. Han blev imidlertid reddet fra denne skæbne af Peters, som nu kom til og skilte os ad, hvorefter han spurgte om årsagen til vort slagsmål. Parker fortalte ham det, inden jeg kunne finde udvej for at standse ham.

Hans ords virkning var endnu værre, end jeg havde forudset. Både Augustus og Peters, der åbenbart længe i det dulgte havde tumlet med den samme frygtelige tanke, som Parker altså bare var den første til at ytre højt, tilsluttede sig straks hans forslag og insisterede på, at det blev ført ud i livet på stedet. Jeg havde regnet med, at i det mindste en af de to stadig besad så megen sjælsstyrke, at han ville støtte mine forsøg på at standse ethvert optræk til, at så gruopvækkende planer blev sat i værk, og med hjælp fra en af dem frygtede jeg ikke, at det ikke skulle lykkes. Da mine beregninger nu havde slået fejl, blev det helt afgørende, at jeg begyndte at tænke på min personlige sikkerhed, for yderligere modstand fra min side kunne for mænd i deres frygtelige sindstilstand sagtens blive anset for tilstrækkelig grund til at nægte mig ærligt spil i den tragedie, jeg vidste, ville blive opført inden for ganske kort tid.

Jeg erklærede da, at jeg var villig til at gå ind på ideen og blot anmodede om, at vi ventede en enkelt time, så den tåge, som havde sænket sig omkring os, fik lejlighed til måske at lette, så det var muligt, at det skib, vi havde set, atter ville komme i sigte. Med en del besvær opnåede jeg et løfte om at vente så længe, og som jeg havde ventet (en brise var hurtigt ved at rejse sig), lettede tågen, inden timen var gået, men da intet fartøj var at se, beredte vi os på at trække lod.

Det er stærkt modvilligt, at jeg dvæler ved det afskyelige skuespil, som fulgte, et skuespil, som ingen senere begivenheder har formået at slette blot de mindste detaljer af fra min hukommelse, og hvis mørke minder vil forbitre hvert eneste øjeblik af min fremtid. Lad mig løbe hen over denne del af min fortælling med al den hast, som begivenhederne, der skal berettes, vil tillade. Den eneste metode, vi kunne finde på til brug for dette gyselige lotteri, hvori vi alle skulle have et lod, var at trække strå. Små træsplinter måtte tjene dette formål, og det blev aftalt, at jeg skulle holde dem. Jeg gik afsides i den ene ende af skroget, mens mine arme kammerater sagtmodigt tog opstilling i den anden med ryggen til mig. De værste anfægtelser, jeg sloges med på noget tidspunkt under dette forfærdelige drama, opstod, mens jeg stod og arrangerede lodderne. Der er få situationer, som en mand uventet kan befinde sig i, hvor han ikke vil føle en dyb trang til at sikre sin egen overlevelse, en trang, som øges gradvist i forhold til, hvor spinkle hans chancer i så henseende er. Men nu, hvor min aktuelle opgaves ordløse, endelige og ubarmhjertige karakter (så anderledes end stormens kaotiske farer eller den snigende sultedøds gru) gav mig tid til at reflektere over de få chancer,jeg havde for at undslippe den mest afskyelige død, som tænkes kan — en død med det mest afskyelige formål, som tænkes kan — forsvandt hvert et gran af den energi, der så længe havde holdt mig oppe, som fjer for vinden, og jeg stod tilbage som et hjælpeløst offer for den mest sanseløse og ynkelige rædsel. I begyndelsen kunne jeg ikke engang samle kræfter nok til at rive splinterne af og samle dem mellem fingrene, for mine hænder nægtede simpelthen at administrere opgaven, og mine knæ slog voldsomt mod hinanden. I hovedet løb jeg hastigt gennem tusind absurde planer, hvorved jeg kunne undgå at blive deltager i dette rædsomme forehavende. Jeg tænkte på at kaste mig på knæ for mine kammerater og bønfalde dem om at spare mig for denne nødvendighed, på pludseligt at overfalde dem og ved at dræbe en af dem at gøre lodtrækningen overflødig — kort sagt, på alt andet end at løse den opgave,jeg stod med. Jeg blev til sidst, efter at have spildt lang tid med denne idiotiske opførsel, bragt til fornuft af Parker, som tryglede mig om ikke at trække deres pinefulde ventetid i yderligere langdrag. Selv da kunne jeg ikke få over mig selv blot at samle splinterne mellem fingrene, men overvejede alverdens finesser, hvormed jeg kunne narre en af mine venner i nøden til at trække det korteste strå, for det var blevet aftalt, at den, der trak den korteste af de fire splinter, jeg havde i hånden, skulle dø, for at de andre kunne overleve. Før nogen fordømmer mig for denne tilsyneladende hjerteløshed, lad ham da blive stillet i nøjagtig samme situation.

Til sidst kunne det ikke udsættes længere, og med bristende hjerte nærmede jeg mig bakken, hvor mine kammerater stod og ventede. Jeg strakte hånden med splinter frem, og Peters trak med det samme. Han var fri — hans var i hvert fald ikke den mindste, og der var nu andre odds mod mine chancer. Med opbydelsen af alle mine kræfter rakte jeg lodderne frem mod Augustus. Han trak også med det samme, og også han gik fri, og nu var chancerne, om jeg skulle leve eller dø, nøjagtig lige store. I det øjeblik nærede jeg i mit bryst en tigers vildskab, og over for mit stakkels medmenneske Parker følte jeg det stærkeste og mest djævelske had. Men følelsen varede ikke, og til sidst holdt jeg med lukkede øjne og rystende over hele kroppen de to tilbageværende splinter frem mod ham. Der gik fulde fem minutter, inden han kunne fatte sig om at trække, og i al den tid, med al dens sindsoprivende spænding, åbnede jeg ikke øjnene en eneste gang. Kort efter blev den ene af de to lodder hurtigt snappet fra min hånd. Afgørelsen var da faldet, og dog vidste jeg ikke, om den gik min vej eller det modsatte. Ingen sagde noget, og stadig turde jeg ikke søge svaret ved at kigge på den splint, jeg holdt i hånden. Peters tog mig til sidst ved hånden, og jeg tvang mig selv til at se op, hvor jeg straks så i Parkers ansigtsudtryk, at jeg var i sikkerhed, og at han var den, der var dømt til ulykken. Gispende efter vejret styrtede jeg besvimet om på dækket.

Jeg kom til bevidsthed tidsnok til at se tragedien fuldbyrdes ved, at han døde, som var gået forrest for at udløse den. Han gjorde ingen modstand overhovedet, da han blev dolket i ryggen af Peters, og han faldt om, død på stedet. Jeg må ikke dvæle ved det frygtelige måltid, som fulgte umiddelbart efter. Den slags kan man muligvis forestille sig, men ord magter ikke at give et indtryk af denne virkeligheds intense rædsel. Lad det være nok at sige, at vi, efter i nogen grad at have slukket den brændende tørst, som plagede os, ved ofrets blod, og da vi efter fælles overenskomst havde skåret hænder, fødder og hoved af og kastet det i havet sammen med indvoldene, nedsvælgede resten af kroppen stykke for stykke i løbet af de næste fire, aldrig fortrængelige dage, den syttende, attende, nittende og tyvende i måneden.

Den nittende fik vi en hård byge, som varede et kvarter eller tyve minutter, og det lykkedes os at opfange noget vand ved hjælp af et lagen, som vi havde fisket op af kahytten, da vi trak vod lige efter stormen. Mængden, vi opsamlede, var ikke mere end godt og vel to liter, men selv denne smule forråd forlenede os med en slags håb og styrke.

Den enogtyvende sad vi atter tilbage i den yderste elendighed. Vejret var stadig varmt og behageligt med tågebanker og lette briser i ny og næ, som oftest af nord til vest.

Den toogtyvende, mens vi sad trykket tæt op ad hinanden og dystert vendte og drejede vor ulykkelige situation, jog pludselig en tanke gennem hovedet på mig, som indgød mig et lyst glimt af håb. Det faldt mig ind, at da fokkemasten blev hugget om, rakte Peters, som befandt sig i luv røster, en af økserne til mig og bad mig om så vidt muligt at anbringe den et sikkert sted, og at jeg, ganske få øjeblikke inden den sidste, tunge sø ramte briggen og fyldte den, havde båret øksen ned i bakken og lagt den i en af de bagbords køjer. Jeg mente nu, at det var muligt, at vi ved at få fat i øksen kunne hugge os vej gennem dækket over proviantkammeret og derefter uden videre forsyne os derfra.

Da jeg skitserede denne ide for mine kammerater, udbrød de et svagt glædesråb, og vi bevægede os sporenstregs til bakken. Vanskelighederne ved at dykke her var større, end det var tilfældet i kahytten, da åbningen var meget mindre, fordi hele rammen omkring kahytslugen, som man vil huske, var blevet revet af, hvorimod adgangen til bakken, en simpel luge på ikke meget mere end en tredjedel kvadratmeter, var forblevet ubeskadiget. Jeg tøvede imidlertid ikke med at forsøge nedstigningen, og med et reb fastgjort om maven ligesom tidligere hoppede jeg dristigt i med fødderne først og nåede hurtigt frem til køjen, hvorefter jeg i første forsøg bragte øksen med op. Den blev hilst med ekstatisk glæde og høje triumfskrig, og den lethed, hvormed den atter var kommet i vor besiddelse, blev taget som et varsel om vor endelige redning.

Vi begyndte nu at hugge løs i dækket med alle et nyvakt håbs kræfter; Peters og jeg tog øksen på skift, da Augustus’ læderede arm ikke tillod ham at hjælpe overhovedet. Da vi stadig var så svage, at vi knap kunne holde os oppe uden noget at støtte os til, og følgelig ikke kunne arbejde mere end et minut eller to uden at måtte hvile, stod det snart klart, at det ville tage mange, lange timer at fuldføre opgaven — det vil sige at hugge en åbning, der var tilstrækkelig stor til at give os fri adgang til proviantkammeret. Denne erkendelse tog dog ikke modet fra os, og ved at arbejde hele natten ved Månens skær havde vi held til at fuldføre vort forehavende den treogtyvende om morgenen.

Peters meldte sig nu frivilligt til at dykke, og da vi havde gjort alle de samme forberedelser som tidligere, steg han ned og vendte snart efter tilbage med en lille krukke i hænderne, som til vor store glæde viste sig at indeholde oliven. Da vi havde delt dem imellem os og sat dem til livs med største glubskhed, sænkede vi ham ned igen. Denne gang overgik han vore største forventninger ved at komme direkte tilbage med en stor skinke og en flaske Madeira. Af sidstnævnte tog vi hver en forsigtig slurk, da vi nu vidste af erfaring, hvor skadeligt det var at drikke alt for hæmningsløst. Saltvandet havde fordærvet skinken, og bortset fra cirka to pund nær benet var den fuldstændig uegnet til menneskeføde. De gode stykker fordelte vi imellem os. Peters og Augustus, som ikke kunne styre deres sult, spiste deres på stedet; jeg var mere forsigtig og indtog kun en mindre portion, fordi jeg frygtede den tørst, jeg vidste ville følge efter. Vi hvilede nu ud efter vore strabadser, som havde været umenneskeligt hårde.

Ved middagstid genoptog vi, nogenlunde friske, følte vi, og med en smule flere kræfter, arbejdet med at hente proviant op; Peters og jeg dykkede skiftevis lige til solnedgang og med større eller mindre succes hver gang. I løbet af dette tidsrum havde vi held til, alt i alt, at sikre os yderligere fire små krukker med oliven, endnu en skinke, en glasballon med tolv liter fremragende Madeira samt, hvad der frydede os endnu mere, en lille skildpadde af arten galapago; da Delfinen stod ud, havde kaptajn Barnard taget adskillige af disse dyr om bord fra skonnerten Mary Pitts, som netop var hjemkommet fra et togt til Stillehavet.

I en senere del af denne beretning vil jeg få rig lejlighed til at omtale denne skildpaddeart. Den findes, som de fleste af læserne sikkert ved, på den øgruppe, som hedder Galapagosøerne, hvilken faktisk har fået navn efter dette dyr — det spanske ord galápago betyder ferskvandsskildpadde. På grund af deres særprægede form og bevægelser bliver de også sommetider kaldt for elefantskildpadder. Man finder ikke sjældent enormt store eksemplarer. Jeg har med mine egne øjne set adskillige, som må have vejet seks til otte hundrede kilo, skønt jeg ikke mindes at have læst nogen søfarer, som beskriver eksemplarer på mere end fire hundrede kilo. Deres udseende er ejendommeligt, ja, endog frastødende. De bevæger sig meget langsomt, afmålt og tungt, med kroppen løftet tredive centimeter over jorden. De har en lang og umådeligt tynd hals, femogtyve til tres centimeter er den normale længde, men jeg dræbte engang en, hvor længden fra halsrod til isse var ikke mindre end en meter og ti. Hovedet har en slående lighed med en slanges. De kan opretholde livet uden føde i nærmest ufattelig lang tid; der er eksempler på, at de er blevet smidt i lastrummet på et skib, hvor de har ligget i to år uden næring af nogen art — efter hvilket tidsrum de er blevet forefundet lige så fede og i enhver henseende lige så gode som den dag, de blev gemt væk. Disse bemærkelsesværdige dyr deler også en egenskab med ørkenens dromedarer og kameler. I en sæk ved halsroden bærer de på et stort forråd af vand. I nogle tilfælde har man, når de efter et helt år uden adgang til foder og mad er blevet slagtet, fundet helt op til tolv liter kildefrisk ferskvand i deres sække. De lever primært af vild persille, bladselleri samt portulak, tang og figenkaktus; især trives de storartet på sidstnævnte plante, som normalt findes i store mængder i højdedragene nær alle de kyster, hvor dyrene findes i naturen. De er en fremragende og næringsrig spise og har utvivlsomt været medvirkende til at opretholde livet for tusindvis af søfolk, som er forhyret til hvaljagt eller andre opgaver i Stillehavet.

Den, vi var så fantastisk heldige at hente op fra proviantkammeret, var ikke synderligt stor, men vejede formentlig mellem tredive og femogtredive kilo. Det var en hun i fremragende stand, godt trind og med over en liter glasklart ferskvand i sin sæk. Dette var virkelig en værdifuld skat, og alle som en faldt vi på vore knæ og takkede Gud inderligt for så betimelig en hjælp.

Vi havde store vanskeligheder med at få dyret op gennem åbningen, da det strittede voldsomt imod og var umådeligt stærkt. Det var lige ved at smutte ud af hænderne på Peters og slippe tilbage i vandet, men så kastede Augustus et reb bundet med et slipstik om halsen på det og holdt det således oppe, mens jeg hoppede ned i hullet til Peters og hjalp ham med at løfte skildpadden op.

Vandet sugede vi forsigtigt op af sækken og over i kanden, som man vil huske, vi havde hentet op fra kahytten tidligere. Da vi var færdige med det, knækkede vi halsen af en flaske, så at den, med proppen siddende i, udgjorde en slags glas, som kunne rumme omkring fem centiliter. Vi drak så hver et bredfuldt mål af vandet og besluttede at indskrænke os til dette kvantum pr. dag så længe, som det nu slog til.

I de seneste to-tre dage havde vejret været tørt og behageligt, og det linned, vi havde hentet op fra kahytten, var ligesom vort tøj blevet helt tørt, så vi havde det rimelig bekvemt denne aften (aftenen den treogtyvende) og nød en god nats søvn efter at have indtaget et rigeligt måltid bestående af oliven og skinke, hvortil vi tillod os at drikke en moderat mængde vin. Da vi var bange for, at provianten skulle forsvinde over bord, hvis vinden pludselig tog til i nattens løb, surrede vi den så godt fast, vi kunne, med tovværket fra resterne af ankerspillet. Skildpadden, som det var os meget om at gøre at holde i live længst muligt, lagde vi om på ryggen og bandt den i øvrigt omhyggeligt fast.

Kapitel 13

Fireogtyvende juli — Denne morgen fandt os vidunderligt restituerede på både krop og sjæl. På trods af den farefulde situation, som vi stadig befandt os i, uden kendskab til vor position, om end utvivlsomt langt fra land, uden føde til mere end fjorten dage og det kun med den yderste nøjsomhed, næsten fuldstændig uden vand og drivende omkring overladt til hav og himmels forgodtbefindende på et veritabelt vrag, så fik de uendeligt meget værre trængsler og farer, som vi lige på så mirakuløs vis var blevet udfriet af, os til at anse det, vi oplevede nu, som ikke meget mere end et almindeligt onde — så aldeles relativt er godt og ondt.

Ved solopgang var vi ved at gøre klar til at genoptage vore forsøg på at hente ting op fra proviantkammeret, da vi blev ramt af en tordenskylle og i stedet koncentrerede os om at indsamle regnvand ved hjælp af det lagen, vi også tidligere havde brugt til dette formål. Vi havde ikke andre midler til at opsamle regnvandet end at holde lagnet udbredt imellem os med en fokkerøstplade i midten af det. Vandet blev således ledt mod centrum, hvorfra det sivede ned i vor kande. Vi havde næsten fyldt den op på denne måde, da en kraftig bygevind rejste sig af nordvest og tvang os til at holde inde, fordi skibet nu igen begyndte at rulle så voldsomt, at vi ikke kunne holde os oprejst. Vi gik da forud og surrede os fast til resterne af ankerspillet som tidligere, hvorefter vi afventede begivenhedernes gang med langt mere ro, end man kunne have forventet, eller nogen kunne have forestillet sig muligt, under omstændighederne. Ved middagstid var vinden frisket op til en dobbeltrebet kuling, og om aftenen havde den nået stormstyrke og blev ledsaget af utrolig høj søgang. Erfaringen havde imidlertid lært os, hvordan vi bedst surrede os fast, og vi klarede os derfor igennem denne elendige nat i rimelig sikkerhed, om end vi blev gennemblødt til skindet af bølgerne hvert andet øjeblik og nu og da frygtede at blive skyllet over bord. Heldigvis var det så varmt i vejret, at vandet snarere var forfriskende end det modsatte.

Femogtyvende juli — Denne morgen var kulingen aftaget til en tiknobs brise, og samtidig havde havet lagt sig så meget, at vi kunne holde os tørre på dækket. Vi opdagede imidlertid til vor store sorg, at to af krukkerne med vore oliven samt hele skinken var blevet skyllet over bord på trods af al den omhu, hvormed vi havde surret dem. Vi besluttede os for ikke at aflive skildpadden endnu og slog os til tåls med en morgenmad bestående af nogle få oliven og en smule vand, som vi blandede ligeligt op med vin; denne drik lettede og styrkede os betydeligt uden at medføre den forfærdelige forgiftning, som havde været resultatet, da vi drak af portvinen. Søgangen var stadig alt for voldsom til, at vi kunne genoptage vore bestræbelser på at hente forsyninger op af proviantkammeret. Adskillige genstande, som vi ikke havde nogen glæde af i vor nuværende situation, flød ud gennem åbningen i løbet af dagen og blev straks skyllet over bord. Vi bemærkede nu også, at skibet krængede mere, end vi hidtil havde oplevet det, så at vi ikke kunne holde os oprejst uden at være fastsurret. Det blev af samme grund en dyster og ubehagelig dag for os. Ved middagstid lod solen til at stå næsten lodret, og vi var ikke i tvivl om, at den lange række nordlige og nordvestlige vinde havde ført os ned i nærheden af ækvator. Så hen mod aften adskillige hajer og blev noget ængstelige over den pågående måde, en enormt stor én nærmede sig på. På et tidspunkt tog skibet en så kraftig overhaling, at uhyret faktisk svømmede ind på os, hvorefter den hang og sprællede lige over kakytskappen og gav Peters et kraftigt slag med halen. En svær sø kastede den til sidst til vor store lettelse over bord. I stille vejr kunne vi nemt have fanget den.

Seksogtyvende juli — Da vinden denne morgen var løjet væsentligt af, og søen ikke var særlig hård, besluttede vi os for at genoptage vore anstrengelser i proviantkammeret. Efter mange strabadser hele dagen igennem indså vi, at der ikke var mere at hente fra den kant, idet rummets skodder var blevet trykket ind i nattens løb og dets indhold fejet ud i lasten. Som man kan tænke sig, gjorde denne opdagelse os aldeles fortvivlede.

Syvogtyvende juli — Nærmest havblik, med en let vind stadig af nordlig eller vestlig retning. Solen brændte varmt i eftermiddagstimerne, og vi brugte tiden til at få tørret tøjet. Fandt megen lindring for tørsten og meget behag også på andre måder ved at bade i havet; det måtte imidlertid foregå med den yderste forsigtighed på grund af hajerne, som vi i løbet af dagen så adskillige af svømme omkring i nærheden af briggen.

Otteogtyvende juli — Stadigvæk godt vejr. Briggen begyndte nu at krænge så faretruende, at vi frygtede, den til sidst ville vende bunden i vejret. Forberedte os, så godt vi kunne, på denne eventualitet ved at surre skildpadden, vandkanden og de to resterende krukker oliven så langt til luvart som muligt, uden på skroget under stormastrøsterne. Havet roligt hele dagen, med kun lidt eller ingen vind.

Niogtyvende juli — Ingen ændringer i vejrliget. Augustus’ læderede arm begyndte at vise tegn på koldbrand. Han klagede over søvnighed og voldsom tørst, men havde ingen akutte smerter. Der var intet at gøre for ham ud over at vaske hans sår med en smule eddike fra olivenerne, og det middel lod ikke til at have nogen virkning. Vi gjorde alt, hvad der stod i vor magt, for at hjælpe ham og tredoblede hans ration afvand.

Tredivte juli — En ulideligt varm dag uden vind. En enorm haj holdt sig nær ved skibet hele formiddagen. Vi gjorde adskillige forgæves forsøg på at fange den med en løkke. Augustus meget dårligere, og forværringen i hans tilstand skyldtes helt klart lige så meget manglen på ordentlig næring, som den skyldtes sårene. Han bad i et væk om at blive udfriet af sine lidelser og ønskede kun at dø. Den aften spiste vi de sidste oliven og fandt vandet i krukken så råddent, at det var fuldstændig udrikkeligt uden at tilføje vin. Besluttede at dræbe skildpadden, når det blev dag.

Enogtredivte juli — Efter en nat, som på grund af skibets krængning blev umådeligt angstfuld og udmattende, dræbte og parterede vi skildpadden. Den viste sig, om end den var i god stand, at være langt mindre, end vi havde troet — kødet udgjorde i alt ikke mere end fem kilo. For at det skulle holde sig så længe som muligt, skar vi kødet op i små stykker og fyldte det ned i vore tre tiloversblevne olivenkrukker og vinflasken (som vi havde gemt alle fire), hvorefter vi hældte eddiken fra olivenerne ned til kødet. Således fik vi omkring halvandet kilo af skildpaddekødet gemt af vejen, besluttede på først at spise det, når resten af dyret var fortæret. Vi bestemte, at vi ville begrænse os til cirka hundrede gram kød om dagen pr. person, og alt i alt ville det så slå til i et par uger. En kraftig tordenbyge passerede i skumringen, men var så kortvarig, at vi kun nåede at opsamle omkring en kvart liter vand. Det lod vi alt sammen efter fælles overenskomst komme Augustus til gode, som nu efter alt at dømme lå på det yderste. Han drak vandet fra lagenet, efterhånden som vi opfangede det (vi holdt lagenet over munden på ham, så det kunne løbe lige ned i munden på ham), for vi havde nu ikke mere at opbevare vandet i, medmindre vi valgte at tømme glasballonen for vin eller at hælde det dårlige vand bort. Vi havde gjort det ene eller det andet, hvis bygen havde varet ved.

Den syge lod ikke til at have fået megen glæde af vandet. Hans arm var helt sort fra håndled til skulder, og hans fødder var som is. Vi ventede hvert øjeblik, at han skulle drage sit sidste suk. Han var skrækkelig udmagret — så meget, at han, skønt han havde vejet fireogtres kilo, da vi sejlede fra Nantucket, nu ikke vejede mere end tyve eller allerhøjst femogtyve kilo. Hans øjne var dybt indfaldne og knap til at se, og huden på hans kinder hang så løst, at han kun med stort besvær kunne tygge sin mad eller sågar blot synke væske.

Første august — Vejret fortfarende det samme, vindstille under en dræbende varm sol. Led umådeligt af tørst, vandet i kanden fuldstændig råddent og fyldt med dyr. Vi prøvede ikke desto mindre at få en smule af det ned ved at blande det med vin; det slukkede imidlertid ikke tørsten nævneværdigt. Vi fandt mere lindring ved at bade i havet, men kunne kun benytte os af dette middel med lange mellemrum, fordi hajerne konstant var i nærheden. Det var klart for os nu, at Augustus ikke stod til at redde — at han tydeligvis var døende. Vi kunne intet gøre for at lette hans smerter, som øjensynlig var voldsomme. Omkring klokken tolv udåndede han i voldsomme kramper og uden at have sagt noget i mange timer. Hans død fyldte os med de værste forudanelser og ramte os så hårdt, at vi sad ubevægelige ved siden af liget hele dagen uden at henvende os til hinanden i andet end hviskede ord. Det var først et stykke tid efter mørkefald, at vi strammede os op til at kaste den døde over bord. Liget var da modbydeligt hinsides beskrivelse og så opløst, at det ene ben faldt af, da Peters forsøgte at løfte det. Da den forrådnede masse gled ud over skibets side ned i vandet, afslørede det fosforescerende skær, som omgav det, tydeligt syv-otte store hajer; lyden af deres forfærdelige kæber, som smækkede sammen, mens deres bytte blev revet i stykker, kunne høres på et par kilometers afstand. Vi krympede os, lamslåede af rædsel over lyden.

Anden august — Det samme forfærdelige, vindstille og varme vejr. Daggryet fandt os ynkeligt modløse og fysisk udmattede. Vandet i kanden var nu fuldstændig ubrugeligt, en tyk geleagtig masse — ikke andet end skrækkeligt udseende orme blandet med slim. Vi smed det ud og vaskede kanden godt i havet, hvorefter vi hældte en smule eddike i den fra vore flasker med syltet skildpadde. Vor tørst var efterhånden ikke længere til at holde ud, og vi prøvede forgæves at slukke den med vin, hvilket kun lod til at kaste ved på bålet og gjorde os rasende berusede. Senere forsøgte vi at lette vore kvaler ved at blande vinen med havvand, men det fremkaldte på stedet voldsomme opkastninger, så det prøvede vi aldrig mere. Hele dagen ledte vi ivrigt efter en lejlighed til at tage en svømmetur, men uden held; skibet var nu belejret på alle sider af hajer — uden tvivl de samme uhyrer, som havde ædt vor kammerat aftenen før, og som forventede hvert øjeblik at skulle deltage i et nyt, lignende festmåltid. Denne omstændighed pinte os bitterligt og fyldte os med de mest deprimerende og mørke forudanelser. Vi havde fundet svømmeturene en ubeskrivelig lise, og at blive afskåret fra dem på denne skæbnesvangre måde var mere, end vi kunne bære. Og vi var bestemt heller ikke fri for at føle os i overhængende fare, for det mindste, vi snublede eller trådte forkert, ville vi straks befinde os inden for de glubske fisks rækkevidde, som med jævne mellemrum svømmede til luvart og kastede sig direkte imod os. Hverken råb eller andre anstalter fra vor side syntes at forskrække dem. Selv efter at en af de største var blevet ramt af Peters’ økse, fortsatte den hårdt såret med at kaste sig frem imod os. En sky rejste sig i skumringen, men til vor store fortvivlelse passerede den os uden at åbne sig. Man gør sig ingen forestillinger om den nød, vi på dette tidspunkt led af tørst. Vi fordrev en søvnløs nat af samme grund, og fordi vi var bange for hajerne.

Tredje august — Ingen udsigt til bedring, og briggen krængede mere og mere, så vi ikke længere kunne få fodfæste på skibet overhovedet. Holdt os beskæftigede med at sikre vinen og skildpaddekødet, så det ikke gik tabt, hvis vi vendte bunden i vejret. Fik trukket to kraftige spigre ud af fokkerøsterne og drev dem ind i skroget til luvart godt en halv meter over vandet, hvilket ikke var særlig langt fra kølen, eftersom vi næsten lå på bjælkehovederne. Vi surrede nu vor proviant fast til disse spigre, da det var mere sikkert end deres tidligere placering under røstkæderne. Døjede hele dagen forfærdeligt med tørst — ingen mulighed for at bade på grund af hajerne, som ikke veg fra os et øjeblik. Fandt det umuligt at sove.

Fjerde august — Lidt før daggry mærkede vi, at skibet var ved at krænge over, og vi beredte os på at undgå, at vi blev kastet af under bevægelsen. I begyndelsen var krængningen langsom og regelmæssig, og vi kravlede med lethed over til luvart, da vi som en forholdsregel havde ladet reb hænge fra spigrene, som vi havde brugt til forrådet. Men vi havde ikke taget fornøden højde for accellerationskraften, for snart begyndte skibet at krænge så hurtigt, at vi ikke kunne holde trit med det, og inden nogen af os vidste, hvad der skete, fandt vi os begge to kastet brutalt i havet, hvor vi kæmpede adskillige favne under overfladen med det enorme skrog lige over os.

Da jeg forsvandt ned i havet, havde jeg været nødt til at give slip på rebet, og da jeg opdagede, at jeg befandt mig direkte under skibet og næsten uden kræfter tilbage, gjorde jeg knap nok noget for at redde livet, men accepterede, at om et kort øjeblik skulle jeg dø. Men her tog jeg igen fejl, for jeg havde ikke taget skibets naturlige tilbagekrængning mod luvart i betragtning. Den opværts brusende strøm, som skibet skabte, da det rullede delvist tilbage, bragte mig endnu mere hårdhændet op til overfladen, end jeg var blevet slynget under den. Da jeg kom op, befandt jeg mig, så vidt jeg kunne skønne, tyve meter fra skibet. Det lå med kølen i vejret og rullede drabeligt fra side til side, og havet var i alle retninger omkring det i voldsomt oprør og fuldt af stærke hvirvelstrømme. Jeg kunne ikke se Peters nogen steder. Et oliefad flød en lille meter fra mig, og forskellige andre genstande fra briggen lå spredt rundt omkring.

Umiddelbart var min største frygt hajerne, som jeg vidste var i nærheden. For om muligt at afskrække dem fra at nærme sig mig, plaskede jeg kraftigt i vandet med både hænder og fødder, mens jeg svømmede hen til skibet, og piskede derved en mængde skum op. Jeg er ikke i tvivl om, at det var dette middel, så enkelt det end var, som jeg skyldte min redning, for lige inden skibet krængede over, var havet omkring det så fyldt med disse uhyrer, at jeg må have været, og faktisk var, i fysisk kontakt med nogen af dem under min svømmetur. Ved en god skæbnes hjælp nåede jeg imidlertid sikkert frem til siden af skibet, om end jeg var så fuldstændig udmattet af den voldsomme kraftanstrengelse, at jeg aldrig ville være kommet op på den, hvis det ikke havde været for Peters’ rettidige indgriben, da han nu til min store glæde dukkede op (efter at have entret kølen fra den modsatte side af skibet) og kastede en rebende ned til mig — et af de reb, som havde været fastgjort til spigrene.

Efter med nød og næppe at have undgået denne fare, rettedes vor opmærksomhed nu mod den skræmmende nærhed af en anden — sultens vished. På trods af al vor omhu for at undgå det var hele vort forråd blevet fejet over bord, og da vi ikke længere så den ringeste udvej for at skaffe andet, gav vi begge efter for fortvivlelsen, hulkede højt, som var vi børn, og forsøgte ikke at trøste og opmuntre hinanden. En sådan svaghed kan man ikke forestille sig, og for dem, der aldrig har været i en lignende situation, vil den uden tvivl forekomme unaturlig, men man skal huske, at vore forstandsevner efter den lange periodes afsavn og angst, vi havde været udsat for, var så omkalfatrede, at vi ikke med rimelighed kunne vurderes efter rationelle menneskers målestok. Under de farer, næsten lige så store, hvis ikke større, som kom senere hen, bar jeg situationens onder med fatning, og, som man vil få at se, lagde Peters en stoisk ro for dagen, som var næsten lige så utrolig som hans nuværende barnagtige hjælpeløshed og apati — den mentale tilstand gjorde hele forskellen.

Hvis man ser bort fra tabet af sengetøjet, som vi havde brugt til at opsamle regnvand med, og tabet af kanden, som vi havde brugt til at opbevare det i, så stillede skibets krængning os faktisk ikke, selv med det deraf følgende tab af vinen og skildpadden, værre end før, for vi fandt på hele bunden af skibet, fra måske en halv meter under barkholterne og så langt som til kølen, og også kølen selv, et tykt lag af store rankefødder, som viste sig at udgøre en fremragende og yderst næringsrig føde. Således viste den hændelse, som vi havde frygtet så meget, sig i to vigtige henseender at være en fordel frem for en ulykke; den havde åbnet for et forrådskammer, som vi ikke ved brug med omtanke kunne have tømt på en måned, og den havde bidraget betydeligt til vort velbefindende, hvad angår opholdsstedet, for vi var nu langt mere rolige og i uendeligt meget mindre fare end tidligere.

Vanskelighederne ved at skaffe vand nu gjorde os imidlertid blinde for de fordele, den ændrede situation havde givet os. For at være klar til så godt som muligt at udnytte enhver byge, som eventuelt passerede, tog vi vore skjorter af, så vi kunne gøre brug af dem på samme måde som lagenerne — ikke fordi vi regnede med, selvfølgelig, at få meget mere end en deciliter ud af det på denne måde, selv under de gunstigste betingelser. Der viste sig ikke skyggen af en sky hele dagen, og vi tørstede nærmest uudholdeligt. Om natten fik Peters en times urolig søvn, men jeg døjede så store kvaler, at jeg ikke lukkede et øje på noget tidspunkt.

Femte august — I dag rejste en svag brise sig og førte os gennem en stor mængde tang, hvor vi var så heldige at finde elleve små krabber, som forlenede os med adskillige lækre måltider. Deres skaller var helt bløde, så vi spiste dem hele og opdagede, at de ikke provokerede tørsten nær så meget som rankefødderne. Da vi ikke så spor af hajerne i tangen, dristede vi os også til at bade, og vi blev i vandet en fire-fem timer, hvor vi oplevede, at tørstfølelsen svækkedes særdeles mærkbart. Følte os stærkt forfriskede og tilbragte natten noget mere behageligt end tidligere, idet vi begge fik os en smule søvn.

Sjette august — Denne dag blev vi velsignet med frisk og vedvarende regn, som holdt på fra omkring middag til efter mørkets frembrud. Vi angrede nu bitterligt tabet af kanden og glasballonen, for på trods af de ringe midler vi havde til at opfange regnvandet, kunne vi nok have fyldt en af beholderne, hvis ikke dem begge. Som det var, prøvede vi at imødekomme tørstens krav ved at lade vore skjorter blive gennemblødt og så vride dem, så de herlige dråber kunne løbe ind i munden på os. Hele dagen gik på denne måde.

Syvende august — Lige ved daggry opdagede vi begge to på en og samme tid et sejl i østlig retning og tydeligvis med kurs ret mod os!Vi hilste det vidunderlige syn med et langt, om end svageligt glædesudbrud, og begyndte straks at signalere på alle de måder, vi kunne, ved at vinke med skjorterne i luften, ved at hoppe så højt som vor svækkede tilstand tillod, og endog ved at råbe halløj af vore lungers fulde kraft, skønt skibet ikke var under femten mil borte. Det fortsatte imidlertid nærmere mod os, og vi følte, at holdt det blot den nuværende kurs, så måtte det før eller siden komme så tæt på, at man ville få øje på os. Omkring en time efter at vi første gang opdagede det, kunne vi tydeligt se folk på dækket. Skibet var en lang, lav, hurtig sejlende topsejlsskonnert med en sort kugle på foremærsesejlet og, efter alt at dømme, fuld bemanding. Vi blev nu urolige, for vi kunne dårligt forestille os, at man ikke havde observeret os, og vi blev bange for, at de havde tænkt sig at passere og lade os forgå, hvor vi var — et djævelsk barbari, men ikke desto mindre en handlemåde, som, hvor utroligt det end lyder, er forekommet gentagne gange på havet under omstændigheder meget lig disse, og udøvet af væsener, som blev regnet for at høre til den menneskelige race. [1] I dette tilfælde ville skæbnen imidlertid ved Guds nåde, at vi tog lykkeligt fejl, for snart efter bemærkede vi en pludselig uro på dækket af det fremmede skib, som umiddelbart efter hejste det britiske flag, stak til vinden og holdt på direkte mod os. En halv time senere fandt vi os selv i skibets kahyt. Det viste sig at være Jane Guy af Liverpool, under kaptajn Guy, bestemt for sælfangst og handelsfærd i Sydhavet og Stillehavet.

1 Briggen Polly af Boston er et så rammende eksempel, og dens skæbne i mange henseender så forbløffende lig vor egen, at jeg ikke kan lade være med at pege på den her. Dette fartøj, med en drægtighed af hundrede og tredive tons, sejlede fra Boston med en last tømmer og forsyninger med kurs mod St. Croix den tolvte december 1811, under kaptajn Casneaus ledelse. Der var otte sjæle om bord ud over kaptajnen — styrmanden, fire søfolk, kokken samt en James Hunt og en sort negerpige, der tilhørte ham. Den femtende, da de var kommet klar af Georges-flakket, sprang skibet læk i en sydøstlig kuling og kæntrede, men da masterne gik over bord, rettede det sig efterfølgende. De befandt sig i denne stilling, uden ild og med kun meget lidt proviant, i et hundrede og enoghalvfems dage (fra femtende december til tyvende juni), hvor kaptajn Casneau og Samuel Badger, de eneste overlevende, blev reddet fra vraget over på Berømmelse af Hull, under kaptajn Featherstone, for hjemadgående fra Rio de Janeiro. Da de blev samlet op, lå de på 28° nordlig bredde, 13° vestlig længde og var drevet over to tusind mil! Niende juli mødte Berømmelse briggen Dromeo, under kaptajn Perkins, som satte de to skibbrudne i land i Kennebeck. Beretningen, hvor vi henter disse enkeltheder, slutter med følgende ord:

“Det er naturligt at spørge, hvordan de kunne drive over så enorme afstande i et af de mest befærdede områder i Atlanterhavet uden at blive opdaget i al den tid. De blev passeret af mere end et dusin skibe, hvoraf et kom dem så nær, at de tydeligt kunne se folk på dækket og i rigningen kigge ned på dem, men til de sultende og frysende mænds ubeskrivelige skuffelse sad de medlidenhedens bud overhørigt og overlod dem hjerteløst til deres skæbne. “

Kapitel 14

Jane Guy var en flot topsejlsskonnert med hundrede og firs ton drægtighed. Den var ualmindelig skarp om boven, og ved vinden i moderat vejr den hurtigste sejler,jeg nogensinde har set. Dens egenskaber i hård sø var imidlertid ikke så gode, og dens dybgang var alt for stor til dens aktuelle færd. Til netop denne bestemmelse er et stort fartøj med en let, proportional dybgang bedst — for eksempel et fartøj på mellem tre hundrede og tre hundrede og halvtreds ton. Det bør være barkrigget og i andre henseender bygget anderledes end andre sydhavsfarere. Det er helt afgørende, at det er velbevæbnet. Det bør have, lad os sige, ti-tolv tolvpunds karronader og to eller tre lange tolvere med messingmuskedonnere og vandtætte våbenetuier til toppen. Ankre og tovværk skal være langt stærkere, end hvad der kræves på nogen anden form for færd, og, vigtigst af alt, besætningen skal være talrig og effektiv — for et fartøj, som jeg har beskrevet, ikke under halvtreds-tres raske mænd. Ud over kaptajnen og styrmanden, havde Jane Guy en besætning på femogtredive mand, alle helbefarne, men skibet var hverken så velbevæbnet eller så godt udrustet på andre måder, som en søfarer, der kendte vanskelighederne og farerne ved denne metier, kunne have ønsket sig.

Kaptajn Guy var en herre med meget dannede manerer og med betydelig erfaring i sejlads på Sydhavet, som han havde viet det meste af sit liv til. Han manglede imidlertid energi og følgelig det resolutte sindelag, som er så fuldstændig afgørende her. Han havde part i skibet, han sejlede, og var udstyret med mandat til at krydse om i Sydhavet efter den last, som nu nemmest måtte tilbyde sig. Som det er sædvanligt på den slags rejser, havde han om bord glasperler, spejle, fængkram, store og små økser, save, skarøkser, høvle, mejsler, huljern, vridbor, file, bugthøvle, raspe, hamre, søm, knive, sakse, barberblade, nåle, tråd, porcelæn og lertøj, kattun, nipsgenstande og andre lignende varer.

Skonnerten sejlede fra Liverpool tiende juli, krydsede Krebsens Vendekreds den femogtyvende på 20° vestlig længde og nåede Sal, en af Kap Verde-øerne, den niogtyvende, hvor man tog salt og andre fornødenheder til rejsen om bord.Tredje august stod man ud fra Kap Verde på en sydvestlig kurs med retning efter Brasiliens kyst for at krydse ækvator mellem 28° og 30° vestlig længdes meridianer. Det er den sædvanlige rute for fartøjer fra Europa bestemt for Kap det Gode Håb eller ad den vej for Ostindien. På den måde undgår man det havblik og de modgående strømme, som er konstant fremherskende på Guineakysten, samtidig med at det i den sidste ende viser sig at være den korteste vej, fordi der sidenhen aldrig er mangel på vestlige vinde, som kan føre en til Kapkolonien. Det var kaptajn Guys hensigt at gøre sit første ophold ved Kerguelens Land — af hvad grund ved jeg virkelig ikke. Den dag, vi blev samlet op, var skonnerten ud for Cape St. Roque på 31° vestlig længde, således at vi, da vi blev fundet, formentlig var drevet ikke mindre end femogtyve grader fra nord til syd!

Om bord på Jane Guy blev vi behandlet med al den omsorg, vor betrængte situation krævede. I løbet af et par uger, hvor vi fortsatte støt til sydøst for milde vinde og fint vejr, kom Peters og jeg os fuldstændig over virkningerne af vore afsavn og forfærdelige lidelser, og vi begyndte at mindes det passerede snarere som et skrækkeligt mareridt, som vi nu heldigvis var vågnet af, end som begivenheder, der havde udspillet sig i den nøgne og nøgterne virkelighed. Jeg har sidenhen erfaret, at denne form for delvis fortrængning som regel opstår ved pludselige omskiftelser, om det nu er fra glæde til sorg eller fra sorg til glæde — med graden af fortrængning helt proportional med voldsomheden i forandringen. For mit eget vedkommende er det mig således umuligt at forstå det fulde omfang af den elendighed, jeg oplevede i løbet af de dage, jeg tilbragte på det vragslåede skib. Begivenhederne mindes jeg, men ikke følelserne, som begivenhederne vækkede, da de foregik. Jeg ved bare, at mens det foregik, tænkte jeg dengang, at grænsen for, hvad et menneske kan udholde af kvaler, var nået.

Vi fortsatte vor rejse i nogle uger, uden at der skete noget af større betydning end sporadiske møder med hvalfangere og mere hyppige møder med barde- eller rethvaler, således kaldet til forskel fra spermacetterne. Disse blev imidlertid fortrinsvis fundet syd for den femogtyvende breddegrad. Sekstende september, da vi nærmede os Kap det Gode Håb, løb skonnerten ind i den første storm af nogen betydning siden afrejsen fra Liverpool. På disse kanter, men oftere syd og øst for forbjerget (vi lå vest for det), må søfarende ofte tage kampen op med nordlige storme, som raser med stor vildskab. De medfører altid svær søgang, og en af de største farer ved dem er de idelige vindspring, et fænomen, man kan være næsten sikker på, indtræffer, mens stormen er på sit højeste. Det ene øjeblik blæser der en sand orkan af nord, og i det næste er der ikke et vindpust at mærke fra den side, mens det pludselig sætter i af sydvest med en nærmest ubegribelig voldsomhed. En lysning af syd er det sikre tegn på forandring, og skibe er derfor i stand til at tage deres forholdsregler.

Det var cirka klokken seks om morgenen, at slaget faldt i form af en dravat — af nord som sædvanlig. Ved ottetiden var uvejret tiltaget ganske betydeligt og havde nedkaldt noget nær den værste søgang over vore hoveder, jeg på det tidspunkt nogensinde havde oplevet. Alt var surret så godt som muligt, men skonnerten stred en forbitret kamp og gav vidnesbyrd om sine dårlige egenskaber i høj sø, dykkede bakken under i hver tur ned i bølgerne og havde knap med møje og besvær bakset sig op af en bølge, førend den blev begravet i en ny. Lige inden solnedgang viste den lysning, som vi havde holdt udkig efter, sig i sydvest, og en time efter kunne vi se det lille forsejl, vi førte, slå dovent mod masten.To minutter efter stod vi, som ved et trylleslag og på trods af alle forberedelser, på bjælkeenderne, og et sandt øde afskum slog bro over os, hvor vi lå. Lykkeligvis viste sydvestenstormen sig imidlertid ikke at være meget mere end forbigående, og vi var så heldige at bringe skibet på ret køl uden at miste en rundholt. En svær krydssø gav os vanskeligheder i nogle timer herefter, men hen ad morgen fandt vi os selv i næsten lige så god stand som før stormen. Kaptajn Guy anså sin redning for at være noget nær et mirakel.

Den trettende oktober fik vi Prince Edward Island i sigte på 46° 53’ sydlig bredde og 37° 46’ østlig længde. To dage senere fandt vi os nær Possession Island, og kort efter passerede vi Crozet-øerne på 42° 59’ sydlig bredde og 48° østlig længde. Den attende nåede vi Kerguelen eller Desolation Island i Det Sydindiske Ocean og ankrede op i Christmas Harbour på fire favne vand.

Denne ø, eller rettere denne øgruppe, ligger sydøst af Kap det Gode Håb, knap enogtyve hundrede mil derfra. Den blev opdaget i 1772 af baron de Kergulen, eller Kerguelen, en franskmand, som, fordi han mente, at den var del af et enormt sydligt kontinent, drog hjem med disse nyheder, hvilke vakte stort røre dengang. Regeringen tog sagen op og sendte baronen tilbage året efter med det formål at undersøge hans nye fund grundigt, og så blev fejltagelsen opdaget. I 1777 nåede kaptajn Cook øgruppen og døbte den største af øerne Desolation Island, et navn, den sandelig fortjener. På vej mod land kan den søfarende imidlertid nemt blive forledt til at tro noget andet, for fra september til marts er de fleste af bjergsiderne vidunderligt grønklædte. Dette bedrageriske udseende skyldes en lille plante ikke ulig stenbræk, som vokser vidt udbredt i store bed på en art forvitret mos. Ud over denne plante er der næppe vegetation at finde på øen, hvis vi lige ser bort fra stridt, vildtvoksende græs nær havnen, noget lav og en busk, som kan minde om en kål, der er gået i frø, og har en bitter og skarp smag.

Topografisk er øen bjergland, selvom ingen af bjergene kan kaldes høje. Deres tinder er dækket med evig sne. Der er adskillige naturhavne, hvoraf Christmas Harbour er den mest praktiske. Det er den første, man møder på den nordøstlige side efter at have passeret Cape François, som udgør nordkysten og med sin karakteristiske form tjener til at afmærke havnen. Det fremspring ender i et højt stykke klippe, hvori der er et stort hul, som danner en naturlig bue. Indsejlingen er på 48° 40’ sydlig bredde og 69° 6’ østlig længde. Når man når indenfor, finder man en god ankerplads i læ af adskillige småøer, som yder rigelig læ mod østenvinden. Fortsætter De mod øst fra denne ankerplads, kommer De til Wasp Bay ved mundingen af indsejlingen. Det er et bassin, fuldstændig lukket, hvor man kan gå ind på fire favne og opankre på fra ti til tre favne hård lerbund. Et skib kan uden fare ligge her for dagliganker hele året rundt. Mod vest ved Wasp Bays munding er der en lille bæk med fremragende og let tilgængeligt vand.

Man finder stadig en del pels- og hårsæler på Kerguelen Island, og søelefanter er der mange af. Dyr af de fjerprydede arter kan opleves i store mængder. Pingvinerne er meget talrige, og af disse er der fire forskellige arter. Kongepingvinen, således kaldet på grund af dens størrelse og smukke fjerdragt, er den største. Den øvre del af kroppen er normalt grå, sommetider med et lilla skær; den nedre del er det reneste hvide, man kan forestille sig. Hovedet er blankt og skinnende sort, og fødderne ligeså. Det smukkeste ved fjerdragten består imidlertid af to brede, gyldne striber, der løber fra hovedet til brystet. Næbbet er langt og enten lyserødt eller strålende højrødt. Disse fugle går oprejst med en rank holdning. De holder hovedet højt og vingerne ud til siden ligesom arme, og da deres hale sidder ud fra kroppen i linje med benene, er ligheden med en menneskelig skikkelse meget påfaldende og kunne sagtens narre en iagttager ved et overfladisk blik eller i aftenmørke. Kongepingvinerne, som vi så på Kerguelen Island, var noget større end en gås. De andre arter er den guldlokkede pingvin, brillepingvinen og kolonipingvinen. Disse er langt mindre, har ikke så smuk en fjerdragt og adskiller sig også i andre henseender.

Ud over pingvinerne finder man også mange andre fuglearter på dette sted, blandt hvilke kan nævnes lomvie, stormsvale, atling, and, kjove, skarv, kapdue, kæmpestormfugl, søsvale, terne, havmåge, kløfthalet stormsvale, mallemuk, eller isstormfugl, og endelig albatros.

Kæmpestormfuglen er kødædende og lige så stor som den almindelige albatros. Den kaldes ofte knogleknuseren eller gribstormfuglen. Den er ikke spor sky, og bliver den tilberedt rigtigt, er den velsmagende. I flugten ligger den sommetider meget tæt på havoverfladen med vingerne udbredt, uden tilsyneladende at bevæge dem eller på anden måde at anspænde dem overhovedet.

Albatrossen er en af de største og mest frygtindgydende af sydhavenes fugle. Det er en art måge og tager sit bytte i luften, og den kommer kun til jorden for at yngle. Mellem denne fugl og pingvinen består det forunderligste venskab. Deres reder er bygget med stor ensartethed efter en plan aftalt mellem de to arter, hvor albatrossens rede er placeret i midten af en lille firkant, som udgøres af fire pingvinreder. Søfarere er enedes om at kalde en samling af sådanne lejre en koloni. Disse kolonier er ofte blevet beskrevet, men da det måske ikke er alle mine læsere, der har set disse beskrivelser, og da jeg senere vil få lejlighed til at fortælle mere om pingvinen og albatrossen, vil det ikke være upassende her at ofre et par ord på deres bygge- og levevis.

Når yngletiden oprinder, flokkes fuglene i enormt tal, og i nogle dage synes de så at overveje den rette fremgangsmåde. Til sidst skrider de til handling. Et plant stykke jord bliver udvalgt — af passende størrelse, hvilket typisk vil sige en til halvanden hektar og placeret så tæt ved havet som muligt, uden dog at være inden for dets umiddelbare rækkevidde. Området bliver valgt ud fra, hvor jævnt det er, og det sted foretrækkes, som er mindst stenfyldt. Når fuglene er kommet så vidt, begynder de på en gang, og tilsyneladende efter fælles overenskomst, med matematisk præcision at afmærke en firkant eller, afhængigt af forholdene på stedet, et andet parallellogram, som er nøjagtig stort nok til bekvemt at rumme de samlede fugle, men heller ikke flere — i den henseende synes de opsatte på at forhindre, at efternølere, der ikke har bidraget til koloniens indretning, trænger sig på. En side af det således afmærkede område løber parallelt med vandkanten og holdes åben for adgang og udgang.

Når koloniens grænser således er defineret, begynder bosætterne så at rense det for skidt; de samler sten efter sten op og bærer dem uden for grænsen, hvor de lægger dem tæt på, så de danner en mur om de tre sider ind mod land. Lige inden for denne mur oprettes en helt jævn og glat gangsti, en to-tre meter bred, som løber hele vejen rundt om lejren og således tjener som almindelig færdselsåre.

Den næste fase er at opdele hele området i små firkanter, som er nøjagtig lige store. Det bliver gjort ved, hele kolonien vid og bred, at lave små, helt jævne stier, som krydser hinanden i rette vinkler. Ved hvert kryds bygges en albatrosrede og i midten af hver firkant en pingvinrede — således er hver pingvin omgivet af fire albatrosser, og hver albatros omgivet af et tilsvarende antal pingviner. Pingvinens rede består af et hul i jorden, som kun akkurat er dybt nok til at forhindre det ene æg, hunnen lægger, i at trille væk. Albatrossen er nok så omstændelig i sine forberedelser, idet den rejser en tue cirka tredive centimeter høj og tres centimeter i diameter. Tuen er lavet af jord, tang og skaller. Oven på den bygger albatrossen sin rede.

Fuglene er særligt påpasselige med aldrig så meget som et øjeblik at efterlade reden uden opsyn i yngleperioden, eller, for den sags skyld, inden ungerne er stærke nok til at klare sig selv. Mens hannen er til søs på jagt efter føde, bliver hunnen på sin post, og det er først ved partnerens tilbagevenden, at hun drister sig til at forlade den.Æggene ligger ikke ubeskyttede på noget tidspunkt — når en fugl vil rejse sig af reden, ligger den anden ved siden af og overtager gradvist dens plads. Denne sikkerhedsforanstaltning er nødvendiggjort af de tyvagtige tendenser, som hersker i kolonien, hvor bosætterne ikke nærer de fjerneste skrupler over at stjæle hinandens æg ved enhver god, given lejlighed.

Om end der er kolonier, som udelukkende består af pingviner og albatrosser, så finder man i de fleste af dem en skønsom blanding af søfugle, der nyder fulde borgerrettigheder og spreder deres reder rundt omkring, hvor de nu kan finde plads, dog uden nogensinde at komme på tværs af de større arters indretning. Synet af sådanne lejre er på en vis afstand uhyre ejendommeligt. Himlen over bosættelsen er fuldstændig formørket af det vældige antal albatrosser, som (blandet med mindre arter) uafladeligt svæver over kolonien enten på vej ud over havet eller på vej hjem derfra. Samtidig kan man iagttage en masse pingviner, hvoraf nogle bevæger sig frem og tilbage ad de smalle veje, og andre marcherer med den militæriske gangart, der er disse dyr så egen, ad promenaden, som omgiver kolonien. Kort sagt, intet kan være mere forbløffende end den omtanke, disse fj erprydede væsener lægger for dagen, og intet kan være mere egnet til at vække til eftertanke i ethvert menneskeligt og afbalanceret intellekt.

Morgenen efter vor ankomst til Christmas Harbour tog styrmanden båden og drog af på sæljagt (selvom det var lidt tidligt på sæsonen) efter at have sat kaptajnen og en yngre slægtning til ham af på en gold landodde vestpå, da de havde ærinder, hvis nærmere karakter jeg ikke kunne få klarhed over, at forrette i det indre af øen. Kaptajn Guy tog en flaske med sig, hvori der lå et forseglet brev, og begav sig af sted fra odden, hvor han var blevet sat i land på kysten, til et af de højeste punkter på stedet. Det er sandsynligt, at hans hensigt var at efterlade brevet deroppe til et eller andet fartøj, som han forventede ville komme senere. Så snart vi tabte ham af sigte, fortsatte vi (Peters og jeg sad i styrmandens båd) krydstogtet langs kysten på jagt efter sæler. Vi bedrev den virksomhed i omkring tre uger, hvor vi med stor omhu undersøgte hver eneste hjørne og afkrog, ikke blot på Kerguelens Land, men også på adskillige småøer i nærheden. Vore anstrengelser kronedes imidlertid ikke med det store held. Vi så mange pelssæler, men de var uhyre sky, og selv med den største møje skaffede vi kun tre hundrede og halvtreds skind i alt. Søelefanter fandtes i stort tal, især på den vestlige side af hovedlandet, men af disse dyr dræbte vi kun tyve, og det med alvorlig vanskelighed. På de mindre øer fandt vi en hel del hårsæler, men forstyrrede dem ikke. Vi vendte tilbage til skonnerten den ellevte, hvor vi stødte til kaptajn Guy og hans nevø, som gav en meget nedslående beskrivelse af øens indre og kaldte det et af de mest triste og helt igennem ufrugtbare lande i verden. De havde tilbragt to nætter på øen på grund af en eller anden misforståelse fra andenstyrmandens side, som ikke havde sendt skonnertens fiskejolle i land for at hente dem.

Kapitel 15

Den tolvte satte vi sejl fra Christmas Harbour med kurs tilbage vestover og med Marions Island, en af Crozet-øerne, om bagbord. Vi passerede derefter Prince Edward Island, også den havde vi på venstre hånd, og ved at lægge en mere nordlig kurs nåede vi femten dage senere Tristan De Cunhaøerne på 37° 8’ sydlig bredde, 12° 8’ vestlig længde.

Denne nu så velkendte øgruppe, som består af tre cirkulære øer, blev opdaget af portugiserne og derefter besøgt af hollænderne i 1643 og franskmændene i 1767. Tilsammen danner øerne en trekant med omkring ti mils afstand, altså med magelig plads til at passere imellem dem. De er alle karakteriseret ved højland, især den ø, som egentlig bærer navnet Tristan De Cunha. Med sine godt femogtyve kilometer i omkreds er den den største af øerne og så højtliggende, at den i klart vejr kan ses på firs-halvfems mils afstand. Mod nord hæver en del af landet sig mere end tre hundrede meter lodret fra havet. Et taffelland i denne højde strækker sig baglæns ind til næsten midten af øen, og over dette knejser en høj vulkan lig den påTenerife. Den nedre del af vulkanen er bevokset med pænt store træer, men den øvre del er rå klippe, som regel hyllet i skyer og snedækket det meste af året. Der er ingen flak eller andre farer omkring øerne, kysterne er ualmindeligt stejle og vandet dybt. På den nordvestlige kyst finder man en bugt med en strand af sort sand, hvor man med lethed kan gå i land fra både, forudsat at vinden er sydlig. Her kan man uden videre skaffe sig rigelige forsyninger af vand; man kan også fange torsk og andre fisk med krog og snøre.

Den næste ø, målt efter størrelse, er den, der bliver kaldt Inaccessible og er den vestligste i gruppen. Den nøjagtige position er 37° 17’ sydlig bredde, 12° 24’ vestlig længde. Den er måske femten kilometer i omkreds, og fra alle sider fremstår den stejl og utilgængelig. Landet er fuldstændig fladt og goldt overalt, uden vækster af nogen art, hvis man ser bort fra en smule lavstammet buskads.

Nightingale Island, den mindste og sydligste af øerne, ligger på 37° 26’ sydlig bredde, 12° 12’ vestlig længde. Ud for dens sydligste punkt findes der et højt klipperev af små skær, og andre lignende kan man se på den nordøstlige side. Landet er ujævnt og goldt og delvist gennemskåret af en dyb dal.

Disse øers kyster vrimler i sæsonen med søløver, søelefanter, pels- og hårsæler samt en rig mængde forskellige havfugle. Hvaler forekommer også i stort tal i nærheden. På grund af den lethed, hvormed de forskellige dyr førhen lod sig fange her på stedet, har øgruppen været flittigt besøgt siden dens opdagelse. Hollænderne og franskmændene frekventerede området allerede på et meget tidligt tidspunkt. I 1790 nåede kaptajn Patten med skibet Flid af Philadelphia Tristan De Cunha, hvor han blev i syv måneder (fra august 1790 til april 1791) for at jage sæler. Han samlede i denne periode ikke mindre end fem tusind seks hundrede skind og fortæller, at han uden vanskelighed kunne have fyldt et stort skib med olie på tre uger. Ved sin ankomst fandt han ingen firbenede dyr, bortset fra nogle få, vilde geder, men i dag vrimler øen med vore vigtigste tamdyr, der er blevet bragt dertil af senere søfarere.

Jeg mener, at det var ganske kort efter kaptajn Pattens ophold, at kaptajn Colquhoun af den amerikanske brig Betsey ankrede op ved den største af øerne efter forsyninger. Han plantede løg, kartofler, kål og mange andre slags grøntsager, som nu alle sammen forefindes i rigt mål.

I 1811 besøgte kaptajn Haywood med Nereus Tristan. Her mødte han tre amerikanere, som boede på øen for at forarbejde skind og olie. En af disse mænd hed Jonathan Lambert, og han kaldte sig selv landets konge. Han havde ryddet og opdyrket fireogtyve hektar land, og bistået af den amerikanske konsul i Rio de Janeiro havde han vendt opmærksomheden mod kaffe- og sukkerrørsdyrkning. Kolonien blev imidlertid til sidst opgivet, og i 1817 tog den britiske regering landet i besiddelse og sendte med det formål en deling af sted fra Kap det Gode Håb. De beholdt imidlertid ikke øerne særlig længe, men da de britiske myndigheder opgav besiddelsen, blev en to-tre engelske familier tilbage uafhængigt af regeringen. Den femogtyvende marts 1824 ankom Berwick under kaptajn Jeffrey til stedet på vej fra London til Van Diemens Land, og her traf man en englænder ved navn Glass, en tidligere korporal ved det engelske artilleri. Han hævdede at være øernes øverste leder og havde enogtyve mænd og tre kvinder under sig. Han gav en yderst fordelagtig beskrivelse af klimaet som sundt og jorden som frugtbar. Indbyggerne beskæftigede sig mest med pelsjagt og søelefantfangst for oliens skyld. Glass ejede en lille skonnert, og skindene og olien blev solgt i Kap det Gode Håb. Da vi nåede til Tristan, boede manden der stadig, men hans lille samfund var vokset, så der nu var seksoghalvtreds mennesker på øen plus en mindre koloni på syv personer på Nightingale Island. Vi havde ingen vanskeligheder ved at fremskaffe næsten alle de forsyninger, vi behøvede — får, svin, stude, kaniner, fjerkræ, geder, en mængde forskellige fisk og grøntsager forefandtes til overflod. Eftersom vi havde ankret op på atten favne tæt ved den store ø, tog vi ganske nemt alt, hvad vi behøvede, om bord. Kaptajn Guy købte også fem hundrede sælskind og noget elfenben af Glass. Vi blev der en uge, hvor vinden hovedsagelig kom af nord og af vest, mens vejret var noget diset. Den femte november satte vi kurs mod syd og vest i den hensigt grundigt at søge efter en øgruppe, som kaldes Auroraerne, og hvis eksistens har været genstand for megen diskussion.

Disse øer siges at være opdaget så tidligt som 1762 af skibsføreren på skibet Aurora. Kaptajn Manuel De Oyarudo forsikrer, at han i 1790 med skibet Prinsesse, tilhørende Det Kgl. Filippinske Kompagni, sejlede lige midt iblandt dem. I 1794 stævnede den spanske korvet Atrevida ud med det formål at fastslå deres præcise beliggenhed, og i en artikel offentliggjort af Det Kgl. Hydrografiske Selskab i Madrid i 1809 blev denne ekspedition beskrevet med følgende ord: “Korvetten Atrevida foretog i deres umiddelbare nærhed mellem den enogtyvende og den syvogtyvende januar alle nødvendige observationer og målte med kronometre forskellen i længdegrad mellem disse øer og havnen Soledad på Manillerne. Der er tre øer, de to beliggende meget nær på den samme meridian. Den midterste er meget lav, og de to andre kan ses på tyve-femogtyve mils afstand.” Observationerne foretaget om bord på Atrevida giver følgende resultater vedrørende de enkelte øers præcise beliggenhed. Den nordligste ligger på 52° 37’ 24” sydlig bredde, 47° 43’ 15” vestlig længde, den mellemste på 53° 2’ 40” sydlig bredde, 47° 55’ 15” vestlig længde, og den sydligste ligger på 53° 15’ 22” sydlig bredde, 47° 57’ 15” vestlig længde.

Den syvogtyvende januar 1820 sejlede kaptajn James Weddel af den engelske flåde ud fra Staten Land ligeledes på jagt efter Auroraerne. Han meddeler, at han efter omhyggelig afsøgning og efter at have passeret ikke blot direkte hen over de positioner, kaptajnen på Atrevida har indikeret, men også i alle retninger i omegnen af disse positioner ikke har set noget tegn på land. Disse modstridende vidnesbyrd har fristet andre søfarende til at holde udkig efter øerne, og, hvor mærkeligt det end lyder, så er der, til trods for at mange har krydset hver en tomme af det område, hvor øerne skulle befinde sig, uden at finde dem, slet ikke så få, som erklærer med sikkerhed, at de har set dem og endog har været ganske nær deres kyster. Det var kaptajn Guys hensigt at gøre alt, hvad der stod i hans magt, for at afgøre dette forunderligt omdiskuterede spørgsmål. [1]

Vi holdt kursen mellem syd og vest med skiftende vejr indtil den tyvende i måneden, hvor vi fandt os selv på det omstridte sted, idet vi lå på 53° 15’ sydlig bredde, 47° 58’ vestlig længde — altså meget tæt på den position, der var angivet som den sydligste af øernes beliggenhed. Da vi ikke nogetsteds fandt land at se, fortsatte vi mod vest ad 53° sydlig bredde så langt som til meridianen på 50° vest. Vi stod da mod nord så langt som til 52° sydlig bredde, hvor vi drejede mod øst og holdt breddegraden ved hjælp af dobbelt højdemåling, morgen og aften, og meridianhøjder af planeterne og Månen. Da vi således var gået øst til meridianen af Georgias vestkyst, holdt vi den meridian, indtil vi nåede breddegraden, hvorfra vi var gået ud. Vi tog dernæst diagonale kurser på tværs af hele det område, vi således havde omsejlet; med en udkig konstant i mastetoppen gentog vi vore undersøgelser med den største omhu i tre uger, hvor vejret var bemærkelsesværdigt smukt og behageligt og helt uden dis overhovedet. Vi blev selvfølgelig overbevist om, at hvilke øer der end måtte have været på dette sted førhen, så var der ikke spor tilbage af dem i dag. Siden min hjemkomst har jeg fundet ud af, at det samme område blev gennemkrydset med samme grundighed i 1822 af kaptajn Johnson med den amerikanske skonnert Henry og af kaptajn Morrell med den amerikanske skonnert Hvepsen — i begge tilfælde med samme resultat som vort.

1 Blandt de fartøjer, som fra tid til anden hævder at være stødt på Auroraerne kan nævnes San Miguel i 1769, Aurora i 1774, briggen Perle i 1779 og skibet Dolores i 1790. De angiver alle 53° sydlig bredde som middelbredden.

Kapitel 16

Det havde været kaptajn Guys oprindelige hensigt, at han, når han havde stillet sin nysgerrighed vedrørende Auroraerne, ville fortsætte gennem Magellanstrædet og op langs Patagoniens vestkyst, men oplysninger, som han fik på Tristan De Cunha, fik ham til at sætte kurs sydpå i håb om at træffe på nogle små øer, som sagdes at ligge på 60° sydlig bredde, 41° 20’ vestlig længde. Ifald han ikke fandt disse øer, tænkte han sig, hvis årstiden viste sig gunstig, at trænge frem mod polen. Følgelig satte vi tolvte december kurs i den retning. Den attende befandt vi os på den position, Glass havde angivet, og vi krydsede rundt i nærheden i tre dage uden at finde fjerneste spor af de øer, han havde nævnt. Den enogtyvende satte vi igen sejl sydpå i ualmindelig smukt vejr i den hensigt at holde den kurs så længe som muligt. Inden jeg begiver mig ud i denne del af min fortælling, er det måske lige så godt, hvis jeg af hensyn til de læsere, der ikke har holdt sig orienteret om fremskridtene i opdagelsen af disse egne, giver en kort redegørelse for de ganske få forsøg, som hidtil er blevet gjort på at nå frem til Sydpolen.

Kaptajn Cooks forsøg var det første, som vi har en klar beskrivelse af. I 1772 sejlede han mod syd på Beslutsomhed, fulgt af søløjtnant af første grad Furneaux med Eventyr. I december befandt han sig så langt sydpå som 58° sydlig bredde, 26° 57’ østlig længde. Her stødte han på smalle isflager, tyvefemogtyve centimeter tykke og løbende nordvest og sydøst. Isen lå i store kager og var som oftest pakket så tæt, at fartøjet kun med det største besvær kom igennem. På dette tidspunkt formodede kaptajn Cook på grund af det store antal fugle, han kunne iagttage, og ud fra andre observationer, at han var i nærheden af land. Han fortsatte sin sydlige kurs i umådeligt koldt vejr, indtil han nåede fireogtresindstyvende bredde syd, 38° 14’ østlig længde. Her havde han mildt vejr i fem dage, en svag brise og termometeret på 2°C. I 1773 krydsede fartøjerne den antarktiske polarcirkel, men det lykkedes dem ikke at trænge meget længere frem, for da de nåede 67° 15’ sydlig bredde, fandt de al videre fremfærd forhindret af en vældig ismængde, der strakte sig over hele den sydlige horisont, så langt øjet rakte. Isen var af alle slags — og nogle store, kilometervide skosser dannede en kompakt masse, som hævede sig fem-ti meter over havet. Da det var sent på årstiden, og man ikke kunne gøre sig nogen forhåbninger om at komme uden om disse forhindringer, satte kaptajn Cook nu modstræbende kursen mod nord igen.

I november det følgende år genoptog han sin afsøgning af Antarktis. På 59° 40’ sydlig bredde løb han på en stærk sydlig strøm. I december, hvor fartøjerne lå på 67° 31’ sydlig bredde, 142° 54’ vestlig længde, var kulden meget streng med storm og tåge. Her var der også store skarer fugle, især albatrosser, pingviner og stormfugle. På 70° 23’ sydlig bredde stødte man på nogle store øer afis, og kort efter observerede man, at skyerne mod syd var af en sneagtig hvidhed, hvilket indikerede tilstedeværelsen af fladis. På 71° 10’ sydlig bredde, 106° 54’ vestlig længde blev de opdagelsesrejsende ligesom tidligere bremset af en vældig, udstrakt isørken, som bredte sig over hele den sydlige horisont. Isørkenens nordre kant strakte sig et par kilometer sydpå, var ujævn og brudt og så grundigt svejset sammen, at det var aldeles umuligt at passere gennem den. Bag den var den frosne overflade forholdsvis jævn et stykke frem i mellemgrunden for så at ende i det fjerne i gigantiske kæder af isbjerge, den ene tårnende sig op over den anden. Kaptajn Cook sluttede deraf, at denne enorme ødemark fortsatte til Sydpolen eller var landfast med et kontinent. J. N. Reynolds, hvis mange bestræbelser og store udholdenhed omsider førte til udrustningen af en amerikansk ekspedition med blandt andet udforskningen af disse egne for øje, har dette at sige om Beslutsomheds forsøg: “Vi er ikke overraskede over, at kaptajn Cook var ude afstand til at komme længere end til 71° 10’, men vi er forbløffede over, at han nåede det punkt på meridianen, 106° 54’ vestlig længde. Palmers Land ligger syd for Shetland, 64° sydlig bredde, og strækker sig længere mod syd og vest, end nogen søfarende endnu er kommet. Cook havde kurs mod dette land, da hans videre færd blev standset af isen, som, fornemmer vi, det altid vil ske på det sted og så tidligt på sæsonen som sjette januar — og vi ville ikke blive overrasket, hvis en del af de beskrevne isbjerge hang sammen med hovedlandet i Palmers Land eller med andre landegne beliggende længere mod syd og vest.”

I 1803 sendte den russiske tsar Aleksander kaptajnerne Krusenstern og Lisianskij ud på en jordomsejling. Deres forsøg på at komme sydover endte allerede på 59° 58’ sydlig bredde, 70° 15’ vestlig længde, hvor de løb på en stærk østlig strøm. Hvaler var der i overflod, men de så ingen is. Hvad angår denne rejse, bemærker Reynolds, at hvis Krusenstern havde nået den aktuelle position tidligere på sæsonen, ville han uundgåeligt være stødt på is — det var marts, da han nåede den nævnte breddegrad. Vindene, som er overvejende af syd og vest, havde sammen med strømmen ført isskosserne ind i det isede område, som afgrænses mod nord af Georgia, mod øst af Sandwich Land og South Orkney-øerne og mod vest af South Shetland-øerne.

I 1822 trængte James Weddel, kaptajn af den britiske flåde, med to meget små fartøjer længere frem mod syd end nogen anden søfarer, og det endda uden at møde usædvanlige vanskeligheder. Han beretter, at han, selvom han regelmæssigt blev sinket af is, før han nåede 72° sydlig bredde, ikke så skyggen afis efter at være kommet så vidt, og at der, da han nåede 74° 15’ sydlig bredde, ikke var synlig fladis og blot tre isøer. Det er ganske bemærkelsesværdigt, at endskønt man iagttog store fugleflokke og andre tegn på land, og endskønt man syd for Shetlandsøerne i sydlig retning observerede ukendte kyster fra mastetoppen, så taler Weddel imod forestillingen om, at der skulle være land i de sydlige polaregne.

Den ellevte januar 1823 sejlede kaptajn Benjamin Morrell med den amerikanske skonnert Hvepsen fra Kerguelens Island i den hensigt at komme så langt mod syd som muligt. Første februar befandt han sig på 64° 52’ sydlig bredde, 118° 27’ østlig længde. Følgende afsnit er en afskrift af hans dagbog den pågældende dag: “Vinden friskede snart op til elleve knob, og vi benyttede denne mulighed for at komme mod vest, men da vi var overbevist om, at jo længere sydpå vi sejlede efter 64° sydlig bredde, desto mindre is ville der være, styrede vi en smule sydligt, indtil vi krydsede polarcirklen og befandt os på 69° 15’ østlig længde. På denne breddegrad var der ingen fladis og kun ganske få isøer i sigte."

Under datoen fjortende marts finder jeg ligeledes dette notat: “Havet var nu fuldstændig uden fladis, og der var ikke mere end en god halv snes isøer i sigte. Samtidig var luft- og vandtemperaturen mindst ti grader højere (mere mildt), end vi havde oplevet det på noget tidspunkt mellem 60° og 62° sydlig bredde. Vi befandt os nu på 70° 14’ sydlig bredde, og lufttemperaturen var 8°C og vandtemperaturen 6°C. På denne position fandt jeg afvigelsen til at være 14° 27’ østlig pr. azimut. *** Jeg har krydset polarcirklen adskillige gange på forskellige meridianer og har entydigt fundet, at såvel luftens som vandets temperatur bliver stadig mere mild, jo længere jeg kommer hinsides 65° sydlig bredde, og at afvigelsen mindskes proportionalt. Mens vi nord for denne breddegrad, for eksempel mellem 60° og 65° sydlig bredde, regelmæssigt havde store vanskeligheder ved at finde farbart vand for skibet mellem de enorme og nærmest utallige isøer, hvoraf nogle var to til fire kilometer i omkreds og hævede sig mere end hundrede og halvtreds meter over havets overflade.”

Da han var løbet næsten tør for både vand og brændstof og heller ikke havde de fornødne instrumenter, samtidig med at det var sent på sæsonen, var kaptajn Morrell nu nødsaget til at vende om uden at forsøge at trænge længere frem mod vest, skønt han havde fuldstændig åbent hav foran sig. Han antager selv, at havde disse uomgængelige hensyn ikke tvunget ham på tilbagetog, så kunne han være trængt frem, om ikke til polen selv, så i hvert fald til femogfirsindstyvende bredde syd. Jeg har fremlagt hans synspunkter om disse spørgsmål forholdsvis detaljeret, for at læseren selv kan danne sig et indtryk af, i hvor høj grad de blev bekræftet af mine egne efterfølgende oplevelser.

I 1831 sejlede kaptajn Briscoe, ansat hos d’herrer Enderby, hvalskibsredere i London, ud mod Sydhavene i briggen Livlig fulgt af kutteren Tula. Den otteogtyvende februar øjnede han land fra positionen 66° 30’ sydlig bredde, 47° 13’ østlig længde og “så tydeligt gennem sneen de sorte tinder på en bjergkæde, som løb øst sydøst.” Han blev i disse egne hele den følgende måned, men formåede ikke at komme kysten nærmere end femogtyve mil på grund af dårligt vejr. Da han indså umuligheden af yderligere opdagelser i indeværende sæson, satte han kursen mod nord for at overvintre i Van Diemens Land.

I begyndelsen af 1832 drog han atter sydpå, og fjerde februar fik man landkending mod sydøst på 67° 15’ sydlig bredde, 69° 29’ vestlig længde. Det viste sig snart at være en ø nær det forbjerg, han i første omgang havde opdaget. Den enogtyvende i måneden lykkedes det ham omsider at gå i land på sidstnævnte, som han tog i besiddelse i William IV’s navn og kaldte Adelaides Island til ære for den engelske dronning. Da Det Kgl. Geografiske Selskab i London fik forelagt disse enkeltheder, drog institutionen den konklusion, at “der findes et sammenhængende, udstrakt landområde, som strækker sig fra 47° 30’ østlig længde til 69° 29’ vestlig længde og løber mellem 66° og 67° sydlig bredde.” Hvad angår denne konklusion, bemærker Reynolds: “Vi er på ingen måde enige i den, og Briscoes opdagelser berettiger heller ikke en sådan slutning. Det var inden for disse grænser, at Weddel fortsatte mod syd på en meridian øst for Georgia, Sandwich Land, South Orkney og Shetlandsøerne.” Man vil se, at mine egne erfaringer i den grad demonstrerede, at konklusionen, det geografiske selskab havde draget, var fejlagtig.

Dette er de vigtigste forsøg, som er gjort på at nå frem til en høj sydlig breddegrad, og det vil således stå klart, at der inden Jane Guys færd stadig var næsten tre hundrede længdegrader, hvor polarcirklen endnu ikke var blevet krydset overhovedet. Følgelig lå der et vældigt område foran os at udforske, og det var med den stærkeste interesse, at jeg hørte kaptajn Guy sætte ord på sin beslutning om dristigt at trænge frem mod syd.

Kapitel 17

Efter at have opgivet eftersøgningen efter Glass’ øer, holdt vi vor sydlige kurs i fire dage uden at møde is overhovedet. Den seksogtyvende ved middagstid var vor position 63° 23’ sydlig bredde, 41° 25’ vestlig længde. Vi så nu adskillige store isøer og en skosse af fladis, der dog ikke var særlig udstrakt. Vinden kom overvejende af sydøst eller nordøst, men var meget let. Hver gang vi havde vestenvind, hvilket var sjældent, fulgtes den uafladeligt af regnbyger. Termometeret stod den syvogtyvende på 1.5°C.

Første januar 1828 — Vi fandt os selv denne dag aldeles spærret inde af isen, og vore omstændigheder virkede endog meget nedslående. Hele formiddagen blæste en stærk kuling af nordøst og drev store kager af drivis mod ror og gilling med så megen voldsomhed, at vi rystede for konsekvenserne. Mod aften, mens kulingen stadig rasede, knækkede et stort stykke fladis foran os, og ved at prange blev vi i stand til at tvinge os gennem de mindre isflager ud i åbent vand på den anden side. Efterhånden som vi nærmede os dette, tog vi sejlene ind, og da vi omsider var kommet klar af isen, drejede vi bi under enkeltrebet fok.

Anden januar — Vi havde nu rimelig godt vejr. Ved middagstid befandt vi os på positionen 69° 10’ sydlig bredde, 42° 20’ vestlig længde og havde krydset polarcirklen. Kun lidt is kunne iagttages mod syd, om end vi havde store mængder af det bag os. Denne dag riggede vi noget loddegrej til ved hjælp af en stor, femoghalvfjerds liters jerntønde og to hundrede favne line. Vi fandt strømmen nordgående, omkring en kvart mil i timen. Lufttemperaturen var nu omkring 0.5°C. Vi observerede her en afvigelse på 14° 28’ østlig pr. azimut.

Femte januar — Vi havde holdt en konstant, sydlig kurs uden at møde de store forhindringer. Denne morgen, på position 73° 15’ østlig bredde, 42° 10’ vestlig længde, blev vi imidlertid atter bragt til standsning af en enorm udstrakt flade af fast is. Vi så ikke desto mindre åbent hav mod syd og nærede ingen tvivl om, at vi ville nå frem til det i den sidste ende. Ved at tage en østlig kurs langs isskossens kant fandt vi omsider en passage knap en mil bred, hvorigennem vi forhalede os ved solnedgangstid. Havet var nu tæt dækket af isøer, men der var ingen fladis, og vi fortsatte uforknyt som tidligere. Kulden syntes ikke at tiltage, skønt det sneede regelmæssigt, og vi nu og da blev ramt af voldsomme haglbyger. Enorme flokke af albatrosser fløj over skonnerten denne dag, med retning fra sydøst til nordvest.

Syvende januar — Vi havde stadig i alt væsentligt åben sø, så vi havde ikke problemer med at holde kursen. Mod vest så vi nogle isbjerge af ufattelig størrelse, og om eftermiddagen passerede vi et, hvis tinde var i hvert fald fire hundrede favne over havet. I omkreds var det formentlig fire tusind meter, og adskillige bække løb fra spalter i dets sider. Vi kunne se det i to dage og mistede det da kun af syne på grund af tåge.

Tiende januar — Tidligt denne morgen oplevede vi den ulykke, at en mand faldt over bord. Han var amerikaner, en new yorker ved navn Peter Vredenburgh, og en af de bedste folk på skibet. Idet han lænede sig ud over forstævnen, smuttede hans fod, og han faldt ned mellem to kager is for aldrig at komme op igen. Ved middagstid denne dag befandt vi os på positionen 78° 30’ bredde, 40° 15’ vestlig længde. Kulden var nu meget stærk, og vi havde haglbyger konstant af nord og øst. I den retning så vi nu også flere enorme isbjerge, og hele den østlige horisont syntes at være lukket af fladis, der rejste sig i lag, det ene oven på det andet. Noget drivtømmer flød forbi i aftenens løb, og en mængde fugle fløj hen over os, heriblandt kæmpestormfugle, mallemukker, albatrosser og en stor fugl med en pragtfuld, blå fjerpragt. Afvigelsen pr. azimut var mindre her, end den havde været tidligere, efter at vi havde krydset den sydlige polarcirkel.

Tolvte januar — Vor passage sydpå forekom atter tvivlsom, da der i polens retning intet andet var at se end en tilsyneladende endeløs isskosse med veritable bjergkæder af takket is i ryggen, hvoraf det ene bjergs tinde rejste sig strengt og utilnærmeligt over det andet. I håb om at finde en indgang holdt vi indtil den fjortende en vestlig kurs.

Fjortende januar — Denne morgen nåede vi den vestligste kant af isen, som bremsede os, og ved at gå til luvart af den nåede vi ud i åbent hav uden mindste spor af is overhovedet. Ved at lodde med to hundrede favne fandt vi her en strøm, sydgående med en fart af en halv mil i timen. Lufttemperaturen var 8°C, vandet 1°C. Vi sejlede nu mod syd uden at støde på nævneværdige forhindringer indtil den sekstende, hvor vi ved middagstid befandt os på position 81° 21’ bredde, 42° vestlig længde. Her loddede vi på ny og fandt en strøm, stadig sydgående med en fart af trekvart mil i timen. Azimutafvigelsen var mindsket, og lufttemperaturen var mild og behagelig — termometeret var helt oppe på 10.5°C. På det tidspunkt var der ikke gnist af is at se. Alle mand om bord var nu sikre på, at vi ville nå frem til polen.

Syttende januar — Denne dag var fuld af begivenheder. Talløse fugleflokke fløj hen over os fra syd, og adskillige fugle blev skudt fra dækket; en af dem, en slags pelikan, viste sig at være en fortrinlig spise. Omkring middagstid observeredes fra mastetoppen en mindre isskosse på bagbord bov, og det så ud til, at der befandt sig et eller andet stort dyr på den. Da vejret var godt og næsten vindstille, beordrede kaptajn Guy to både i vandet for at se, hvad det var. Dirk Peters og jeg selv ledsagede styrmanden i den største båd. Da vi nåede frem til skossen, så vi, at den husede et kolossalt eksemplar af slægten isbjørn, men langt større end nogen af denne art. Eftersom vi var godt bevæbnet, havde vi ingen skrupler ved straks at angribe den. Adskillige skud blev affyret i hurtig rækkefølge, hvoraf de fleste tilsyneladende ramte hoved og krop. Uden at lade sig afskrække kastede uhyret sig imidlertid i havet fra skossen og svømmede med åbent gab ud til den båd, hvori Peters og jeg befandt os. På grund af den forvirring, som denne overraskende vending medførte, var ingen af os umiddelbart klar til at fyre anden gang, og bjørnen havde faktisk fået sit enorme korpus halvvejs over rælingen og grebet en af folkene om livet, før der blev taget effektive skridt til at standse den. I denne nødsituation var det alene Peters’ handlekraft og hurtighed, der frelste os fra døden. Han sprang op på ryggen af det store dyr, jog knivsbladet i nakken på det og ramte rygmarven i et hug. Bæstet styrtede livløs og uden kamp i havet og trak Peters med sig i faldet. Sidstnævnte kom hurtigt til sig selv, og inden han atter entrede båden, fastgjorde han dyret med et reb, som var blevet kastet ud til ham. Vi vendte derpå tilbage til skonnerten i triumf med byttet på slæb efter os. Da vi målte dyret, viste det sig på det længste sted at være fulde fem meter. Ulden var fuldstændig hvid, meget grov og tætkrøllet. Øjnene var blodrøde og større end isbjørnens; ligeledes var snuden mere rund og mindede snarest om en bulldogs. Kødet var mørt, men uhyre ramt og trannet, om end folkene nød det i fulde drag og kaldte det en fortrinlig spise.

Næppe havde vi fået byttet lagt ved skibet, førend manden i mastetoppen udbrød det glædelige “land på styrbord bov!” Alle mand var nu i højeste alarmberedskab, og da en brise samtidig meget belejligt sprang op af nord og øst, var vi snart kysten nær. Det viste sig at være en lav, stenet ø, måske seks kilometer i omkreds og helt uden vegetation, hvis vi ser bort fra en slags figenkaktus. Når man nærmer sig øen nordfra, ser man et ejendommeligt klippefremspring mod havet, som bærer en stærk lighed med bomuldsballer. Rundt om dette fremspring mod vest er der en lille bugt, i bunden af hvilken vore både sikrede os en bekvem landgang.

Det tog os ikke lang tid at udforske hele øen, men med en enkelt undtagelse fandt vi intet, der fortjente vor opmærksomhed. I øens sydligste ende samlede vi nær stranden et stykke træ op, som lå halvvejs begravet mellem en dynge sten og lod til at have udgjort stævnen på en kano. Der havde tydeligvis været gjort forsøg på at lave udskæringer i træet, og kaptajn Guy mente, at han kunne skelne omridset af en skildpadde, men ligheden slog nu ikke mig som særlig indlysende. Ud over stævnen, hvis det var en stævn, fandt vi ingen tegn på, at her nogensinde havde været levende væsener før. Omkring øen observerede vi her og der små isskosser — men de var ganske få. Denne øs nøjagtige position — kaptajn Guy døbte den Bennets Islet til ære for sin kompagnon og medejer af skonnerten — er 82° 50’ sydlig bredde, 42° 20’ vestlig længde.

Vi var nu trængt mere end otte grader længere frem sydpå end nogen tidligere søfarer, og havet lå stadig fuldstændig åbent foran os. Vi bemærkede også, at afvigelsen entydigt aftog, efterhånden som vi kom frem, og, hvilket var endnu mere overraskende, at lufttemperaturen og, på det sidste, også vandtemperaturen mildnedes. Vejret kunne endda kaldes behageligt, og vi havde hele tiden en stabil, men meget svag brise af et af kompassets nordlige streger. Himlen var som regel skyfri, nu og da med en svag antydning af let dis over den sydlige horisont, som dog ufravigeligt var af ganske kort varighed. Der viste sig kun to vanskeligheder for os — vi var ved at mangle brændstof, og flere af folkene begyndte at vise tegn på skørbug. Disse forhold nødsagede kaptajn Guy til at overveje at vende om, og han talte regelmæssigt om det. Overbevist som jeg var om, at vi snart ville finde land af en eller anden art langs den kurs, vi fulgte, og på baggrund af vore aktuelle omstændigheder med al mulig grund til at tro, at der ikke ville være tale om golde jorder som dem, vi havde fundet på højere, arktiske breddegrader, forfægtede jeg for mit eget vedkommende varmt det hensigtsmæssige i at fortsætte i det mindste endnu et par dage ad den kurs, vi var slået ind på. Så fristende en mulighed for at løse det store spørgsmål angående det antarktiske kontinent havde mennesket endnu ikke fået, og jeg tilstår, at jeg var ved at sprænges af forargelse over kaptajnens forsigtige og ubelejlige anfægtelser. Jeg tror faktisk, at det, jeg ikke kunne afholde mig fra at sige til ham i denne forbindelse, påvirkede ham til at fortsætte. Mens jeg derfor ikke kan andet end beklage de yderst tragiske og blodige begivenheder, som var en umiddelbar følge af mit råd, så må man stadig tillade mig at føle en vis tilfredsstillelse ved, om end nok så periferisk, at have været årsag til at afsløre for videnskabens blik en af de mest intenst spændende hemmeligheder, som nogensinde har optaget dens opmærksomhed.

Kapitel 18

Attende januar — Denne morgen [1] fortsatte vi mod syd med samme vejrlig som hidtil. Havet var fuldstændig blik, luften rimeligt varm og af nordøst, vandtemperaturen 11.5°C. Vi riggede nu atter vort loddegrej til, og med hundrede og halvtreds favne line fandt vi strømmen, som gik mod polen med en fart af en mil i timen. Denne stabile sydgående tendens både i vind og strøm var årsag til nogen diskussion, og endda uro, rundt omkring på skibet, og jeg så tydeligt, at kaptajn Guy var ikke så lidt påvirket af situationen. Han var imidlertid uhyre følsom over for latterliggørelse, og jeg havde i den sidste ende held til at drille ham til at opgive sine bange anelser. Afvigelsen var nu en ren bagatel. I dagens løb så vi adskillige store rethvaler, og utallige albatrosflokke passerede hen over skonnerten. Vi samlede også en busk op, som var fuld af røde bær ligesom en hvidtjørn, og ådslet af et ejendommeligt udseende landdyr. Det var cirka en meter i længden og ikke mere end femten centimeter højt, havde fire meget korte ben og poter, der var udstyret med lange, højrøde kløer, som af substans mindede meget om koral. Kroppen var dækket af en glat, silkeagtig, fuldstændig hvid pels. Halen var spids som en rottes og vel femogfyrre centimeter lang. Hovedet mindede om en kats bortset fra ørerne, der hang som en hunds. Tænderne var af samme højrøde farve som kløerne.

Nittende januar — I dag, på position 83° 20’ bredde, 43° 5’ vestlig længde (og havet med en iøjnefaldende mørk farve), fik vi atter landkending fra mastetoppen, og efter nøjere undersøgelse viste det sig at være en af en gruppe meget store øer. Kysten var stejl, og det indre af øen lod til at være tæt skovdækket, en omstændighed, som vakte begejstring om bord. Omkring fire timer efter første landkending ankrede vi op på ti favne, sandbund og tre mil fra kysten, da en kraftig brænding med stærke bølger her og der gjorde det til en tvivlsom affære at søge tættere på. De to største både beordredes nu sat i vandet, og en godt bevæbnet ekspedition (som talte Peters og undertegnede) drog af for at finde en åbning i revet, som lod til at omkranse øen. Da vi havde søgt en rum tid, opdagede vi et indløb, som vi var ved at ro igennem, da vi fik øje på fire store kanoer, som satte fra land fyldt med mænd, der efter alt at dømme var godt bevæbnede. Vi ventede på, at de skulle komme ud til os, og da de bevægede sig med stor fart, var de snart på prajehold. Kaptajn Guy holdt nu et hvidt lommetørklæde op på bladet af en åre, hvorpå de fremmede standsede brat op, og alle sammen brød ud i højlydt skræppen, indimellem med råb, hvoraf vi kunne skelne ordene Anamoo-moo! og Lama-Lama! De fortsatte således i mindst en halv time, og imens havde vi god lejlighed til at iagttage deres udseende.

De fire kanoer, som vel var en femten meter lange og halvanden meter brede, rummede alt i alt et hundrede og ti vilde. De var omtrent af samme statur som europæere, men deres skikkelser var mere muskuløse og senede. Deres hud var skinnende sort, og de havde langt og tykt, uldent hår. De var klædt i skind af et ukendt, sort dyr, tjavset og silkeagtigt; skindene var tilpasset kroppen med en vis færdighed, med luven vendt indad undtagen omkring hals, håndled og ankler. Deres våben var mestendels køller af noget mørkt og tilsyneladende meget tungt træ. Et antal spyd med flintespidser havde de imidlertid også og nogle få slynger. Bunden af kanoerne var fyldt med sorte sten omtrent på størrelse med et stort æg.

Da de havde afsluttet, hvad de tydeligt nok selv anså for at være en svada, rejste en af dem — det lod til at være deres leder — sig op i kanoens stævn og gjorde tegn til os om at bringe vore både op på siden af ham. Vi lod, som om vi ikke forstod hans hensigt, da vi, eftersom de var mere end fire gange så mange som os, anså det for at være bedst om muligt at holde afstanden mellem os. Da lederen indså, at vi ikke reagerede, beordrede han de tre andre kanoer til at vente, mens han selv roede ud til os. Så snart han var nået frem, hoppede han om bord i den største af vore både, hvor han satte sig ved siden af kaptajn Guy, mens han samtidig pegede på skonnerten og gentog ordene Anamoo-moo! og Lama-Lama! Vi roede nu tilbage til skibet, mens de fire kanoer fulgte efter på kort afstand.

Da vi lagde til ved skonnerten, udviste høvdingen alle tegn på overraskelse og fornøjelse, klappede i hænderne, slog sig på brystet og lårene og lo højt og uhæmmet. Hans ledsagere bag ham istemte hans munterhed, og i nogle minutter var larmen simpelthen øredøvende. Da roen omsider var genoprettet, beordrede kaptajn Guy bådene hejset op og lod høvdingen (hvis navn vi snart fandt ud af var Too-wit ) forstå, at vi ikke kunne lade mere end tyve af hans folk komme om bord ad gangen. Han virkede helt tilfreds med dette arrangement og gav nogle kommandoer til kanoerne, da en af dem nærmede sig, mens de øvrige holdt sig på halvtreds meters afstand. Tyve af disse vilde kom nu om bord og gav sig til at rode på dækket og rumstere i rigningen — gjorde sig det hjemligt og undersøgte alt med den største nysgerrighed.

Det var helt tydeligt, at de aldrig før havde mødt hvide mennesker — hvis hudfarve faktisk syntes at være dem meget imod. De troede, at Jane Guy var et levende væsen og holdt omhyggeligt spydspidserne opad, tilsyneladende bange for at gøre skibet fortræd. Too-wits opførsel morede i et tilfælde besætningen meget. Kokken var ved at hugge brænde i nærheden af kabyssen, og ved et uheld slog han øksen i dækket, så det fik en ganske dyb flænge. Høvdingen sprang op på stedet, skubbede kokken temmelig ublidt til side og gav sig til med halvt pibende, halvt hylende udbrud, som fortalte alt om hans medfølelse med det, han anså for at være skonnertens lidelser, at lappe og glatte på flængen med hænderne, hvorefter han vaskede den med havvand fra en spand i nærheden. Det var en grad af uvidenhed, der kom bag på os, og for mit eget vedkommende kunne jeg ikke lade være med at tænke, at den indtil et vist punkt var påtaget.

Da gæsterne havde tilfredsstillet deres nysgerrighed, så godt de kunne, hvad angik skibets øvre dele, blev de inviteret nedenunder, hvor deres forundring gik over alle grænser. Deres forbløffelse syntes nu at være større, end ord kunne udtrykke, for de strejfede om i tavshed, som kun blev brudt af lavmælte udbrud. Vore våben gav anledning til mange spekulationer, og de fremmede fik lov at røre ved og undersøge dem, alt hvad de lystede. Jeg tror ikke, at de havde den fjerneste forestilling om deres egentlige formål; snarere betragtede de dem som en slags afguder, fordi de kunne se, hvor omhyggelige vi var med dem, og hvor opmærksomt vi iagttog dem, mens de pillede ved dem. Ved synet af de største våben fordobledes deres undren. De nærmede sig dem med alle tegn på den dybeste ærbødighed og ærefrygt, men afstod fra at granske dem i detaljer. Der hang to store spejle i kahytten, og her nåede deres vantro sit højdepunkt.Too-wit var den første til at komme i nærheden af dem, og han var nået ind midt i kahytten, med ansigtet rettet mod det ene spejl og ryggen til det andet, inden han for alvor fik øje på dem. Da den vilde løftede blikket og så sig selv reflekteret i spejlet, troede jeg, galskaben ville tage ham, men da han gjorde kort omkring for at foretage et tilbagetog og derefter så sig for anden gang i den modsatte retning, blev jeg alvorligt bange for, at han ville falde død om på stedet. Ingen magt på jord kunne få ham til at kigge igen; tværtimod kastede han sig ned på dørken med ansigtet begravet i hænderne, og der blev han liggende, indtil vi så os nødsaget til at slæbe ham op på dækket.

Alle de vilde blev inviteret om bord på denne måde, tyve ad gangen, mens Too-wit fik lov til at blive under hele forløbet. Vi bemærkede ingen tilbøjelighed til at stjæle blandt dem, og der manglede da heller ikke det mindste, efter at de var draget bort. Under hele besøget udviste de den venligste adfærd, man kan tænke sig. Der var imidlertid visse ting i deres opførsel, som vi ikke begreb; for eksempel kunne vi ikke få dem til at nærme sig flere ganske harmløse genstande — såsom skonnertens sejl, et æg, en åben bog, eller et fad mel. Vi forsøgte at finde ud af, om de var i besiddelse af varer, som kunne danne grundlag for en handel, men fandt det uhyre vanskeligt at gøre dem spørgsmålet begribeligt. Ikke desto mindre fandt vi dog til vor store overraskelse ud af, at øerne vrimlede med de store Galapagosskildpadder, hvoraf vi så en ligge iToo-wits kano. Vi observerede også en eller anden bichelamar i hænderne på en af de vilde, som grådigt nedsvælgede den rå. Disse anomalier — for anomalier var de, når vi tog breddegraden i betragtning — gav kaptajn Guy lyst til at undersøge indlandet nærmere i håb om at få økonomisk udbytte af sin opdagelse. Hvor nysgerrig jeg end var efter at vide noget mere om disse øer, var jeg for mit eget vedkommende endnu mere alvorligt opsat på at fortsætte rejsen mod syd uden ophold. Vi havde fint vejr nu, men ingen kunne sige, hvor længe det ville vare, og når vi var på fireogfirsindstyvende breddegrad med åbent hav foran os, en stærk, sydgående strøm og god vind, kunne jeg ikke sidde stille og høre på forslag om at gøre længere afbræk, end det var nødvendigt for mandskabets helbreds skyld og for at tage ny brændsel og friske forsyninger om bord. Jeg påpegede over for kaptajnen, at vi sagtens kunne besøge øerne på tilbagevejen og overvintre her i tilfælde af, at isen lukkede os inde. Han lod sig omsider overtale (for på en eller anden måde havde jeg, nærmest uden selv at vide det, fået betydelig indflydelse på ham), og det blev til sidst besluttet, at selv hvis vi skulle gå hen og finde bichelamar, ville vi kun blive her en uge for at komme til hægterne og derefter sætte kursen mod syd, mens det stadig var muligt. Følgelig gjorde vi alle nødvendige forberedelser, og under Too-wits vejledning fik vi skibet over revet og ankrede op omkring en mil fra kysten på ti favne, sort sandbund, i en fortrinlig, fuldstændig lukket bugt på hovedlandets sydøstside. I bunden af bugten, fortalte man os, var der tre fine kilder med godt vand, og vi så et væld af træer i nærheden. De fire kanoer fulgte os ind, dog på behørig afstand. Too-wit blev om bord, og da vi kastede anker, inviterede han os til at ledsage ham i land og besøge hans landsby længere inde på øen. Det sagde kaptajn Guy ja tak til, og efter at ti af de vilde var blevet efterladt om bord som gidsler, gjorde en delegation af os, tolv i alt, sig klar til at gøre høvdingen vor opvartning. Vi så til, at vi var godt bevæbnede, men dog uden at virke mistroiske. Skonnerten klargjorde sine våben, entrenettet var oppe, og alle forholdsregler blev taget for at sikre sig mod overraskelser. Overstyrmanden fik ordre om, at ingen måtte komme om bord, mens vi var væk, og hvis vi ikke var dukket op igen inden for tolv timer, skulle han sende langbåden ud for at lede efter os udrustet med en falkonet.

For hvert skridt vi tog længere ind på øen, trængte visheden sig ind på os, at vi befandt os i et land, som skilte sig markant ud fra alle andre, som hidtil var betrådt af civiliserede mennesker. Vi så intet, som vi tidligere havde været bekendt med. Træerne lignede ikke nogen vækst i hverken tropiske, tempererede eller arktiske klimazoner og var helt ulig dem på de lavere sydlige breddegrader, som vi allerede havde besøgt. Om det så var stenene, var deres masse, deres farver og lagdeling fremmed for os, og hvor utroligt det end lyder, så havde selv vandløbene så lidt til fælles med dem i andre klimaer, at vi nærede allehånde betænkeligheder ved at drikke af dem og faktisk havde svært ved at få os til at tro på, at deres egenskaber var rent naturlige og ikke andet. Ved en lille bæk, som krydsede vor vej (den første, vi stødte på), standsede Too-wit og hans følge op for at drikke. På grund af vandets ejendommelige udseende nægtede vi at smage på det, for vi troede det var urent, og det var først en rum tid derefter, at det gik op for os, at sådan så hele nettet afvandløb ud. Jeg aner ikke, hvordan jeg skal give en klar forestilling om denne væskes natur, og jeg kan ikke gøre det uden at bruge mange ord. Skønt det løb hurtigt ned ad alle skråninger, hvor almindeligt vand ville gøre det, så havde det dog aldrig, undtagen når der var tale om et egentlig fald, vands normale præg af renhed. Det var imidlertid og konstaterbart nøjagtig lige så rent som det bedste kalkstensvand; forskellen lå udelukkende i udseendet. Ved første øjekast, og især hvor grunden ikke skrånede så meget, mindede det i konsistens om en tyk blanding af gummi arabicum og almindeligt vand. Men det var det mindst iøjnefaldende ved dets bemærkelsesværdige egenskaber. Det var ikke farveløst, og ej heller var det entydigt af nogen enkelt farve — for i sit løb viste det sig for øjet i alle tænkelige purpurnuancer som farverne i changerende silke. Denne variation i nuancerne fremkom på en måde, som vækkede mindst lige så megen forundring i vore sind, som spejlet havde gjort i Too-wits tilfælde. Vi indsamlede en skålfuld, og da det havde fået ro til at lægge sig, så vi, at hele væskemassen udgjordes af et antal tydelige årer, hvoraf hver enkelt var af en særskilt farve. Vi så, at disse årer ikke blandedes, og at deres kohæsion var fuldkommen i forhold til deres egne enkeltdele og ufuldkommen i forhold til årerne ved siden af. Vi lod et knivsblad løbe på tværs af årerne, og vandet lukkede sig om det øjeblikkeligt, som det gør hos os, og ligeledes udslettedes ethvert spor af knivens bevægelser på stedet, da vi trak kniven tilbage. Hvis derimod kniven blev ført nøjagtig ned mellem to årer, så opstod der en absolut adskillelse, som kohæsionsevnen ikke straks genoprettede. Disse vandfænomener udgjorde det første sikre led i den lange kæde af åbenlyse undere, som det var min skæbne til sidst at skulle omsluttes af.

1 Begreberne morgen og aften, som jeg har brugt for så vidt muligt at undgå forvirring i min beretning, må selvfølgelig ikke opfattes i deres ordinære betydning. Det var dagslys døgnet rundt, og det var snart længe siden, at vi sidst havde oplevet en nat. Datoangivelserne er overalt ifølge nautisk tid, og positionsangivelserne er ifølge kompas. Jeg vil også gerne på dette sted nævne, at jeg ikke, i den første del af det her nedfældede, kan påstå streng nøjagtighed, for så vidt angår datoer, bredde- og længdegrader, da jeg ikke førte regulær dagbog før efter den periode, som beretningens første del behandler. I mange tilfælde har jeg forladt mig udelukkende på hukommelsen.

Kapitel 19

Det tog os næsten tre timer at nå landsbyen, da den lå omkring femten kilometer inde på øen, og stien løb gennem ujævnt terræn. Efterhånden som vi kom frem, voksede Too-wits følge (samtlige de hundrede og ti vilde fra kanoerne) hele tiden med små enheder på mellem to og seks til syv individer, som sluttede sig til os — nærmest, som det syntes, lidt tilfældigt — når vejen svingede. Der forekom at være så meget system i det, at jeg måtte blive mistænksom, og jeg nævnte mine betænkeligheder for kaptajn Guy. Det var imidlertid for sent at trække sig tilbage nu, og vi blev enige om, at det sikreste var at udtrykke fuldkommen tillid til Too-wits gode hensigter. Følgelig fortsatte vi, mens vi holdt skarpt øje med de vildes manøvrer og ikke tillod dem at skille os ad ved at mase sig ind imellem os. Efter at være passeret gennem en kløft med stejle klippesider nåede vi på den måde frem til det, vi fik at vide var den eneste større bebyggelse på øen. Da vi fik husene i sigte, udstødte høvdingen et råb og gentog ordet Klock-klock regelmæssigt, hvorfor vi formodede, at det var navnet på landsbyen eller muligvis det generiske ord for landsbyer.

Hytterne var nøjagtig så elendige, som nogen formår at forestille sig det, og i modsætning til, hvad der er tilfældet hos selv de laveststående racer, menneskeheden kender, var de ikke bygget efter nogen ensartet plan. Nogle af dem (og som vi skulle opdage, tilhørte disse Wampooerne eller Yampooerne, øens stormænd) bestod af et træ, som var fældet cirka en meter og tredive over roden, over hvilken man havde kastet et stort, sort skind, som lå i folder på jorden. Herunder puttede de vilde sig. Andre hytter var bygget af grove grene, som de visne blade stadig hang på, og som var anbragt skråt i en vinkel på femogfyrre grader mod en vold af ler, der noget ujævn i formen var dynget op i en højde af en meter og halvtreds til en meter og firs. Andre igen var rene huller gravet lodret ned i jorden og dækket med ensartede grene, som beboeren fjernede, når han ville indenfor, og lagde på plads igen, når han var kommet indenfor. Nogle enkelte var bygget af træers gaffelgrene derved, at de øvre grene var skåret igennem, så de kunne trækkes hen over de nedre og på den måde skærme bedre mod vejrliget. De fleste hytter var dog små, ikke særlig dybe huler, der tilsyneladende var skrabet ud i en stejl skrænt af sort sten, som mindede om valkejord, og som grænsede landsbyen af på tre sider. Foran døren til hver af disse huler lå der en lille sten, som indvåneren omhyggeligt anbragte foran indgangen, når han forlod sit bo, skønt jeg ikke kunne se formålet, da stenen selv aldrig var stor nok til at dække mere end en tredjedel af åbningen.

Landsbyen, hvis den ellers var det navn værdigt, lå i en ret dyb dal, og der var kun adgang til den fra sydsiden, idet den stejle skrænt, jeg allerede har nævnt, afskar alle muligheder i andre retninger. Midt gennem dalen strømmede et brusende vandløb med samme magisk udseende vand som nys beskrevet. Vi så adskillige ukendte dyr mellem hytterne, alle øjensynligt helt tamme. Det største af disse dyr mindede om vore grise, for så vidt angik legemsbygningen og trynen, men halen var busket og benene slanke som en antilopes. Det bevægede sig uhyre akavet og ubeslutsomt, og vi så det aldrig gøre forsøg på at løbe. Vi bemærkede også flere andre dyr ganske lig af udseende, men med længere kroppe og med pels af sort uld. Et stort udvalg af tamfugle løb omkring, og de lod til at være de indfødtes vigtigste føde. Målløse opdagede vi, at der var sorte albatrosser blandt disse tamfugle, som drog til havs efter føde, men altid vendte tilbage til landsbyen, som om det var deres hjem, og som brugte sydkysten i nærheden som rugeområde. Her sluttede deres venner pelikanerne sig til dem som sædvanlig, men pelikanerne fulgte aldrig albatrosserne tilbage til de vildes bosted. Af andre tamfugle var der ænder, som kun adskilte sig meget lidt fra vore vildænder, sorte suler og en stor fugl ikke ulig musvågen, men ikke kødædende. Fisk lod der til at være en sand overflod af. Mens vi var der, så vi et antal tørrede ørreder, Lotella Rachina, blå delfiner, makrel, sortfisk, rokker, havål, Callorhyncus milli, muller, søtunger, papegøjefisk, knurhaner, kulmuler, flyndere, barracudaer og utallige andre arter. Vi bemærkede også, at mange af dem svarede til arterne omkring Lord Auckland-øerne på en breddegrad så lav som 51° sydlig. Galapagosskildpadden var også rigt forekommende. Vi så kun få vilde dyr, men ingen særligt store eller af arter, vi kendte til. Et par slanger af drabelig størrelse krydsede vor vej, men de indfødte ofrede ingen opmærksomhed på dem, og vi sluttede, at de ikke var giftige.

Da vi nærmede os landsbyen sammen med Too-wit og hans følge, strømmede en stor skare mennesker os i møde med høje råb, hvoraf vi kun kunne skelne de evindelige Anamoo-moo! og Lama-Lama! Det forbavsede os meget at se, at disse nytilkomne med et par enkelte undtagelser var aldeles nøgne, og at skind kun blev brugt af mændene i kanoerne. Ligeledes syntes alle ørigets våben at være i sidstnævntes besiddelse, for der var ingen at se blandt landsbyens folk. Der var utallige kvinder og børn, hvoraf førstnævnte ikke var helt uden, hvad man kunne kalde personlig skønhed. De var ranke, høje og velskabte og førte sig med en ynde og frihed i holdningen, man ikke finder mage til i civiliserede samfund. Deres læber var imidlertid ligesom mændenes tykke og plumpe, så selv når de lo, kunne man ikke se tænderne. Deres hår var af finere natur end mændenes. Blandt de nøgne landsbyboere var der måske en halv snes stykker, der var påklædt ligesom Too-wits følge, i lændeklæder af sort skind og bevæbnet med spyd og tunge køller. De lod til at have stor magt blandt de øvrige og blev altid tiltalt med titlen Wampoo. Det var også dem, der boede i de sorte skindpaladser. Too-wits var beliggende i midten af landsbyen og var langt større og en del bedre bygget end de øvrige af disse hytter. Træet, som udgjorde dens midterpæl, var fældet tre en halv meter eller deromkring over roden, og adskillige grene havde fået lov at blive siddende på stammen, så skindbetrækket blev bredt ud og ikke kunne falde sammen om træet. Betrækket, der bestod af fire meget store skind, der var hægtet sammen med træpinde, var også sikret forneden med pløkker, som var drevet gennem skindene ned i jorden. Gulvet var overstrøet med et lag tørre blade, der gjorde det ud for tæppe.

Vi blev ført til denne hytte med stor højtidelighed, og så mange af de indfødte, som det var muligt, masede sig ind bagefter os. Too-wit satte sig på bladene og gjorde tegn til os om at følge hans eksempel. Det gjorde vi og befandt os derefter snart i en ualmindelig ubehagelig situation, hvis da ikke den ligefrem var kritisk. Vi sad, tolv mand høj, på jorden, omgivet af omkring fyrretyve vilde, som havde slået sig ned på deres dertil indrettede så tæt på os, at vi, hvis der var opstået nogen form for uro, ville have været ude afstand til at bruge vore våben eller, for den sags skyld, blot at komme på benene. Trængslen inde i teltet blev forstærket af presset udefra, hvor formentlig hvert eneste menneske på øen opholdt sig og kun blev afholdt fra at trampe os ihjel af Too-wits uophørlige råben og regeren. Vor største sikkerhed var faktisk, at vi havde Too-wit selv iblandt os, og vi besluttede os for at holde os så tæt til ham som muligt, fordi det var den bedste mulighed for at slippe ud af denne knibe og for at dræbe ham øjeblikkeligt ved det mindste tegn på fjendtlige hensigter.

Efter en del masen faldt der et vist mål afro over det hele, da høvdingen henvendte sig til os i en lang tale, som mindede ganske meget om den, han havde givet i kanoen bortset fra, at udbruddene Anamoo-moo! nu blev noget mere kraftigt understregede end udbruddene Lama-lama! Vi lyttede i dyb tavshed, indtil han nåede enden på sin tirade, hvorefter kaptajn Guy svarede med at forsikre høvdingen om sit ubrydelige venskab og sin gode vilje. Han rundede af med at forære høvdingen flere blå perlekæder og en kniv. Hvad de første angik, rynkede monarken til vor overraskelse på næsen med klare tegn på mishag, men kniven var han grænseløst fornøjet med, og han beordrede straks et måltid bragt frem. Det blev båret ind i teltet hen over hovedet på de tilstedeværende og bestod af et eller andet ukendt dyrs bævende indvolde — formentlig et af de slankbenede svin, vi havde set på vej ind i landsbyen. Da han kunne se, at vi var usikre på, hvordan vi skulle gebærde os, påtog han sig eksemplets rolle og begyndte at nedsvælge meter efter meter af den fristende spise, indtil vi simpelthen ikke holdt det ud længere, men viste umisforståelige tegn på mavens oprør, hvilket forbløffede majestæten i en sådan grad, at det kun blev overgået af hans møde med spejlene. Vi afslog imidlertid at gøre os til gode med delikatesserne og forsøgte at gøre ham forståeligt, at vi ikke havde nogen appetit, da vi netop kom fra et solidt déjeuner.

Da monarken havde afsluttet sit måltid, indlod vi os ved hjælp af alverdens opfindsomme midler på et krydsforhør for at finde ud af, hvad der var landets hovedproduktion, og om denne eventuelt kunne gøres til genstand for handel. Det lod omsider til, at han fik en fornemmelse af, hvad vi mente, og han tilbød at føre os til en del af kysten, hvor han fortalte os, at der fandtes rige mængder af bichelamar (han pegede på et eksemplar af dette dyr). Vi var lettede over så hurtigt at få lejlighed til at slippe bort fra mængdens trængsel og lod ham med tegn forstå vor iver efter at komme videre. Vi forlod nu teltet, og ledsaget af samtlige landsbyens indbyggere fulgte vi høvdingen til den sydøstligste ende af øen, ikke langt fra den bugt, hvor vort skib lå opankret. Her ventede vi en times tid, indtil de fire kanoer med nogle af de vilde nåede frem til os. Vi satte os alle sammen i en af dem og blev nu padlet langs kanten af det førnævnte rev og af et andet endnu længere ude, hvor vi så større mængder bichelamar, end den ældste sømand iblandt os mindedes nogensinde at have set selv de steder på de lavere breddegrader, som var mest berømte for denne vare. Vi blev på revene længe nok til at blive klar over, at vi mageligt kunne fylde et dusin skibe, om det skulle være, med dette dyr, hvorefter vi blev sejlet ud til skonnerten og tog afsked med Too-wit efter at have fået det løfte af ham, at han inden for fireogtyve timer ville bringe så mange vildænder og Galapagosskildpadder ud til os, som hans kanoer kunne rumme. Under hele dette eventyr så vi intet i de indfødtes ansigter, som gav grund til mistanke, fraset kun den systematiske måde, hvorpå deres antal øgedes undervejs fra skonnerten til landsbyen.

Kapitel 20

Høvdingen holdt ord, og vi var snart rigeligt forsynet med frisk proviant. Vi fandt skildpadderne så gode som de bedste, vi havde set, og ænderne, der var møre, saftige og velsmagende, overgik de fineste arter af vildfugle på vore breddegrader. Herudover bragte de vilde os, efter at vi havde gjort dem vore ønsker forståeligt, en stor mængde brun bladselleri og koklearegræs samt en kanofuld frisk og tørret fisk. Bladsellerien var en ren lækkerbidsken, og koklearegræsset viste sig stærkt medvirkende til atter at få de folk på fode, der havde vist tegn på skørbug. I løbet af ingen tid var der ikke længere nogen på sygelisten. Vi fik også masser af andre slags friske forsyninger, hvoriblandt kan nævnes et skaldyr, der lignede en musling af form, men smagte som en østers. Også rejer var der en herlighed af, og albatros- og andre fugleæg med mørke skaller. Vi tog også et stort parti kød om bord af det svin,jeg har nævnt tidligere. De fleste af mændene syntes, at det smagte glimrende, men jeg fandt det fiskeagtigt og også på andre måder modbydeligt. Til gengæld for disse ting gav vi de indfødte blå perler, messingsmykker, søm, knive og nogle røde stykker stof, og de var helt tilfredse med byttet. Vi indrettede en regulær markedsplads på kysten under skonnertens kanoner, hvor vor tuskhandel foregik i en atmosfære præget af velvilje og med en ro og orden, som vi efter de vildes opførsel i landsbyen Klock-klock ikke havde forventet.

Således omgikkedes vi ganske fortrinligt i dagevis, hvor der regelmæssigt var grupper af indfødte om bord på skonnerten, og hvor grupper af vore mænd regelmæssigt var i land, hvor de foretog ekspeditioner langt ind på øen uden på nogen måde at blive generet. Da kaptajn Guy opdagede den lethed, hvormed skibet på grund af indbyggernes venlige indstilling og beredvillige hjælp kunne fyldes med bichelamar, besluttede han sig for at indlede forhandlinger med Too-wit om at bygge brugbare huse på kysten, hvor spisen kunne konserveres, og om at få høvdingen og stammen til at samle så mange bichelamar som muligt, mens han selv benyttede det fine vejr til at fortsætte rejsen sydpå. Da høvdingen fik forelagt disse planer, virkede han meget indstillet på at finde en overenskomst. Der blev følgelig indgået en aftale til begge parters fulde tilfredshed, som gik ud på, at når de nødvendige forberedelser var gjort — for eksempel klargøringen af byggegrunden, byggeriet af husene og andet arbejde, hvori det var fornødent, at hele skibets mandskab deltog — skulle skibet fortsætte sin sejlads og efterlade tre mand på øen til at holde opsyn med arbejdet og lære de indfødte, hvordan man tørrer bichelamar. Hvad aftalevilkårene angik, blev de gjort afhængige af de vildes resultater i vort fravær. De skulle have et bestemt antal blå perler, knive, rødt klæde og så videre for hver pikul bichelamar, som var klar, når vi vendte tilbage.

En beskrivelse af denne vigtige handelsvare og metoden til at tørre den vil måske interessere læseren, og jeg kan ikke finde bedre anledning end denne til at komme med en redegørelse. Det følgende, detaljerede afsnit om emnet er taget fra en moderne rejsebeskrivelse fra Sydhavene:

“Det er den mollusca fra de indiske have, som er kendt i handelen under det franske navn bouche de mer (en godbid fra havet). Hvis jeg ikke tager meget fejl, kalder den berømmelige Cuvier den gasteropoda pulmonifera. Den findes i rige banker langs Stillehavsøernes kyster og indsamles især til brug for det kinesiske marked, hvor den går for en høj pris, muligvis lige så høj som deres ofte omtalte spiselige fuglereder, hvilke formentlig er dannet af disse molluscaes geleagtige stof, efter at det er blevet opsnappet af en svaleart. De har ingen skal, ingen ben og ingen fremtrædende dele ud over modsatstillede indtagende henholdsvis udførende organer, men med deres vinger kryber de som larver eller orm omkring i smult vand, hvor de ved lavvande kan ses af en art svale, der med sit skarpe næb boret ned i det bløde dyr opsuger en gummiagtig og trådet substans, som ved tørring kan bruges til at bygge de solide vægge i disse fugles reder. Heraf navnet gasteropoda pulmonifera.

Denne mollusca er aflang og varierer i længde fra syv-otte til femogfyrre centimeter, og jeg har set nogle få stykker, som var ikke under femogtres centimeter. De var næsten runde, en smule flade på den side, som ligger havbunden nærmest, og de er mellem to en halv og tyve centimeter tykke. De kravler op i smult vand på bestemte tider af året, sandsynligvis for at formere sig, da vi ofte ser dem to og to sammen. Det er, når solen har mest magt og gør vandet lunkent, at de nærmer sig kysten, og de kommer hyppigt ind på så lavt vand, at de ligger tilbage ved ebbe, hvor de udsat for solens hede tørrer ud. Men de føder ikke deres unger på lavt vand, da vi aldrig ser deres afkom, og de fuldvoksne ses altid komme ind fra dybt vand. De lever hovedsageligt af de zoofytter, som producerer koraller.

Bichelamar tages almindeligvis på en til én en kvart meter vand, hvorefter de bringes på land; her lægges der med en kniv et snit i den ene ende på to en halv centimeter eller mere, afhængigt af molluscaens størrelse. Gennem denne åbning presses indvoldene ud, som er meget lig dem, man finder hos enhver anden mindre indvåner i dybet. Herefter vaskes dyret og koges efterfølgende til et bestemt punkt, som ikke må være for meget og ikke for lidt. Det graves dernæst ned i jorden i fire timer, hvorpå det igen koges kortvarigt, og så tørres det enten ved ild eller i solen. De dyr, der er tørret i solen, er mest værd, men mens en pikul (tres kilo) kan tørres på den måde, tørrer jeg tredive pikul ved ild. Når de er korrekt tørret, kan de, hvis de opbevares på et tørt sted, holde sig to-tre år uden risiko, men man bør kigge til dem med nogle måneders mellemrum, for eksempel hvert kvartal, for at sikre sig, at de ikke bliver udsat for fugt.

Som tidligere nævnt betragter kineserne bichelamar som ren luksus, fordi de anser den for at have ekstraordinært styrkende og nærende kraft og genopfrisker den umådeholdne skørlevners udmattede system. Første sortering henter en meget høj pris i Canton, halvfems dollar pr. pikul; anden sortering giver femoghalvfjerds dollar, tredje sortering halvtreds dollar, fjerde tredive, femte tyve, sjette tolv, syvende otte og ottende fire dollar. Mindre laster vil imidlertid ofte opnå en højere pris i Manilla, Singapore og Batavia.”

Da en aftale således var blevet indgået, gav vi os straks i kast med at bringe alt det i land, som var nødvendigt for at rydde jorden og rejse bygningerne. Der blev valgt et stort, fladt område nær bugtens østlige strand, hvor der var masser af både træ og vand, og som lå inden for bekvem afstand af de vigtigste bichelamarbanker. Vi gik nu i krig med arbejdet, fik snart til de vildes umådelige forbavselse fældet det fornødne antal træer og bearbejdede dem i en håndevending til skelet til husene, der i løbet af to-tre dage var så vidt færdige, at vi trygt kunne overlade resten af arbejdet til de tre mænd, vi havde tænkt os at lade blive tilbage. Det drejede sig om John Carson, Alfred Harris, — Peterson (alle fra London, mener jeg), der meldte sig frivilligt til denne opgave.

Ved månedens udgang havde vi gjort alt klar til afrejse. Vi var imidlertid blevet enige om at aflægge landsbyen en formel afskedsvisit, og Too-wit insisterede så vedholdende på, at vi holdt vort løfte, at vi ikke anså det for klogt at løbe risikoen for at fornærme ham ved i den sidste ende at undslå os. Jeg tror ikke, der var en af os, som på det tidspunkt nærede den fjerneste tvivl om de vildes gode hensigter. De havde alle uden undtagelse opført sig så anstændigt, som tænkes kan, havde beredvilligt hjulpet os i vort arbejde, tilbudt os deres varer, ofte uden betaling, og aldrig, ikke en eneste gang, stjal de noget som helst, skønt det blev overordentlig tydeligt, hvor højt de skattede de ting, vi havde med, når de med overstrømmende tegn på glæde modtog en gave fra os. Især kvinderne var yderst imødekommende i enhver henseende, og alt i alt skulle vi have været de mest mistroiske blandt mennesker, hvis vi blot et øjeblik havde tiltroet mennesker, der behandlede os så godt, et ondt sindelag. Det tog kun et ganske kort øjeblik at vise, at disse tilsyneladende vennesæle tilbøjeligheder ikke var andet end resultatet af en snedig plan, der som mål havde vor udslettelse, og at øboerne, som vi nærede så overordentlig varme følelser for, var blandt de mest barbariske, snu og blodtørstige djævle, der nogensinde har smudset Jordens overflade til.

Vi skrev den første februar, da vi gik i land for at besøge landsbyen. Om end vi, som nævnt tidligere, ikke nærede nogen form for mistænksomhed, så undlod vi ikke at tage passende forholdsregler. Seks mænd blev efterladt på skonnerten med ordre om ikke at lade nogen af de vilde nærme sig skibet under noget påskud, mens vi var borte, og om at forblive på dækket hele tiden. Entrenettet var oppe, bøsserne var ladet med kardæsker og drejekanonerne med kardæsker af geværkugler. Skibet lå med ankeret op og omkring en mil ned ad kysten, og ingen kano kunne nærme sig i nogen retning, uden at den kunne ses tydeligt, og uden med det samme at udgøre et klart mål for vore drejekanoner.

Med seks mand ladt tilbage om bord bestod ekspeditionen i land af toogtredive personer i alt. Vi var bevæbnet til tænderne med musketter, pistoler og huggerter, og derudover havde vi hver især en art lang sømandskniv, som minder om den jagtkniv, der nu har vundet så stor udbredelse i de vestlige og sydlige dele af vort land. Hundrede krigere klædt i sorte skind mødte os ved landgangen for at ledsage os på turen. Vi bemærkede imidlertid med nogen overraskelse, at de denne gang var fuldstændig ubevæbnede, og da vi spurgte Too-wit ud om dette forhold, svarede han blot, at mattee non we pa pa si — det vil sige, at hvor alle var brødre, var der ingen behov for våben. Vi tog bemærkningen fra den gode side og fortsatte.

Vi var kommet forbi kilden og bækken, jeg nævnte tidligere, og var nu på vej ind i en snæver kløft, som førte frem til de klæberstensbjerge, blandt hvilke landsbyen lå. Denne kløft var så stenet og ujævn, at det kun var med møje og besvær, vi havde krydset den under vort første besøg i Klock-klock. I sin fulde længde var kløften vel tre kilometer og lidt til. Den bugtede sig i alle retninger mellem bjergene (og lod til i fordums tider at have udgjort et flodleje), og intetsteds kom man tyve meter frem uden at møde et skarpt sving. Jeg er sikker på, at dalens sider hele vejen i gennemsnit var en femogtyve-seksogtyve meter målt lodret, og sine steder strakte de sig til en forbløffende højde og overskyggede passet i en sådan grad, at dagslyset knap kunne trænge ned. Bredden var generelt en smule under femten meter, og indimellem indsnævredes den, så der ikke kunne gå mere end fem eller seks ved siden af hinanden. Der kunne, kort sagt, ikke findes noget sted i verden bedre egnet til et baghold, og det var kun naturligt, at vi holdt vore våben omhyggeligt parat, da vi gik derind. Når jeg i dag tænker på vor topmålte dumhed, undrer det mig mest af alt, at vi overhovedet, uanset under hvilke omstændigheder, vovede at give os i ukendte vildes vold så vidt, at vi tillod dem at danne både for- og bagtrop, mens vi passerede gennem kløften. Men det var den marchorden, vi blindt accepterede i tåbelig tillid til Too-wit og hans mænds ubevæbnethed, vor ildkraft (vore våbens effektivitet var stadig ukendt for de indfødte) samt, mere end noget andet, disse infame djævles længe opretholdte skin af venskab. En fem-seks stykker af dem gik foran som for at vise vej og var øjensynlig travlt optaget af at rydde stien for de største sten og andre hindringer. Dernæst kom vi i samlet trop. Vi gik tæt sammen og var kun forsigtige med ikke at blive skilt fra hinanden. Bagefter fulgte de vildes hovedkolonne, som udviste ualmindelig god orden og disciplin.

Dirk Peters, en mand ved navn Wilson Allen og jeg selv befandt os på højre side af vore kammerater og undersøgte hen ad vejen den ejendommelige lagdeling i skrænten, som rejste sig over os. En sprække i den bløde sten tiltrak sig vor opmærksomhed. Den var omtrent bred nok til, at en enkelt person kunne komme ind uden at blive klemt, og strakte sig en halv snes meter lige ind i klippen, hvorefter den skrånede til venstre. Åbningens højde var, så vidt vi kunne se fra hovedkløften, måske treogtyve-fireogtyve meter. Et par forkrøblede buske groede i spalten og bar en art hasselnødder, som jeg følte trang til at undersøge nærmere, hvorfor jeg ufortøvet trængte ind i spalten, plukkede fem-seks stykker i et snuptag og skyndte mig tilbage. Da jeg vendte mig, opdagede jeg, at Peters og Allen var fulgt efter mig. Jeg ville have dem til at gå tilbage, da der ikke var plads til, at to mennesker kunne komme om ved hinanden, så jeg sagde til dem, at de kunne få nogle af mine nødder. Altså vendte de om og begav sig tilbage mod mundingen, da jeg pludselig mærkede en rystelse, der ikke mindede om noget, jeg før havde oplevet, og som så småt fik mig til at tro, hvis da jeg tænkte på noget overhovedet netop da, at Jordens grundvold pludselig var blevet brudt fra hinanden, og at dagen for verdens endelige undergang var kommet.

Kapitel 21

Da jeg fik samling på mine forvirrede sanser, fandt jeg mig selv halvkvalt famlende i mørke i en mængde løs jord, samtidig med at mere jord regnede tungt ned over mig og truede med at begrave mig fuldstændig. Forfærdelig angst ved denne tanke kæmpede jeg for at komme på benene, og det lykkedes til sidst. Jeg stod så ubevægelig nogle øjeblikke og forsøgte at forstå, hvad der var overgået mig, og hvor jeg var. Lidt efter hørte jeg en dyb klagen lige ved mit øre, og dernæst kaldte Peters’ brustne stemme mig til hjælp i Guds navn. Jeg vaklede et skridt eller to fremad, hvor jeg faldt lige oven på min kammerats hoved og skulder; han var, opdagede jeg snart, begravet i løs jord til midt på livet og kæmpede desperat for at komme fri af trykket. Jeg skrabede jord væk med al den energi,jeg kunne mønstre, og havde omsider held til at få ham op.

Så snart vi havde fået forskrækkelsen og overraskelsen tilstrækkelig på afstand til, at vi kunne snakke fornuftigt med hinanden, nåede vi begge til den slutning, at siderne i den spalte, vi havde dristet os ind i, enten ved en naturlig rystelse eller, mere sandsynligt, under deres egen vægt havde givet efter over os, og at vi følgelig var blevet håbløst og levende begravet. Længe hengav vi os modløst til vore lidelser og en fortvivlelse, som næppe nogen kan forestille sig, der ikke har været i en lignende situation. Jeg er overbevist om, at ingen af menneskelivets mange mulige tildragelser er mere egnet til at fremkalde den yderste mentale og fysiske kval end den, vi oplevede nu, den levende jordfæstelse. Mørkets sorthed, som omslutter offeret, det rædselsfulde tryk mod lungerne og den kvælende lugt af fugtig jord blander sig med de knugende tanker, at vi er hinsides håbets yderste grænse, og at således er de dødes lod; at lukke en lammende frygt og rædsel ind i sit hjerte værre, end man kan bære — end man nogensinde kan fatte.

Til sidst foreslog Peters, at vi skulle prøve at få et nøjagtigt overblik over vor ulykke og famle os omkring i vort fængsel, da der vel, sagde han, trods alt kunne være en spinkel mulighed for, at der var en eller anden åbning, vi kunne flygte ad. Jeg greb ivrigt efter håbet, vækkede mig selv til dåd og forsøgte at mase mig vej gennem den løse jord. Knap havde jeg taget et enkelt skridt, førend et svagt lys viste sig, som var nok til at overbevise mig om, at vi i hvert fald ikke ville dø af iltmangel lige med det samme. Vi fik nu en smule mod på livet og opmuntrede hinanden til at håbe det bedste. Efter at være klatret hen over en dynge nedfald, der lå mellem os og lyset, fandt vi det noget nemmere at komme frem og oplevede også en vis lindring af det enorme tryk på lungerne, som havde plaget os. Vi blev snart i stand til at ane omridset af genstandene omkring os og opdagede, at vi var nær bunden af spaltens lige del, hvor den drejede til venstre. Et par kraftanstrengelser endnu og så var vi ved krumningen, hvor der til vor usigelige glæde åbenbarede sig en sprække eller revne, der strakte sig meget langt opad, helt overordnet i en vinkel på femogfyrre grader, om end her og der langt stejlere. Vi kunne ikke se helt til åbningens anden ende, men da en betydelig mængde lys trængte ned i den, nærede vi ikke megen tvivl om, at vi på toppen af den (hvis vi på nogen måde kunne nå toppen) ville finde en vej ud i fri luft.

Det faldt mig nu ind, at vi var tre, der var gået ind i spalten fra kløften, og at vor kammerat Allen stadig var savnet, så vi besluttede at gå tilbage og lede efter ham. Efter at have søgt længe i alvorlig fare for, at der ville ske yderligere sammenstyrtninger over os, råbte Peters endelig til mig, at han havde fået fat i vor kammerats fod, og at hele kroppen var begravet dybt under sammenstyrtet jord og sten uden mulighed for, at vi kunne grave ham ud. Jeg indså snart, at han havde ret, og at livet selvfølgelig forlængst var udslukt. Vi overlod derfor tunge om hjertet liget til sin skæbne og begav os atter mod krumningen.

Sprækken var akkurat ikke bred nok til, at vi kunne komme igennem, og efter et par forgæves forsøg begyndte vi igen at tabe modet. Jeg har nævnt tidligere, at den række bjerge, som løb langs kløften, var af en art blød sten, som mindede om klæbersten. Siderne i den kløft, vi nu forsøgte at bestige, var af samme materiale og, fordi det var vådt, så umanerlig glat, at vi selv på de jævneste steder kun med nød og næppe kunne holde os på fødderne; hvor stigningen sine steder var nærmest lodret, øgedes vanskelighederne naturligvis betydeligt, og en overgang anså vi den faktisk for uoverstigelig. Fortvivlelsen gav os imidlertid ny styrke, og ved at hugge trin i den bløde sten med vore jagtknive og svinge os med livet som indsats mellem små stykker af en art hårdere skifersten, som her og der stak frem i den store masse, lykkedes det os til sidst at nå frem til en naturlig afsats, hvorfra man kunne se en plet blå himmel for enden af en skovdækket kløft. Da vi nu med lidt mere overskud kiggede tilbage på den vej, vi havde tilbagelagt indtil videre, var det tydeligt ud fra sidernes udseende, at sprækken var opstået for ganske nylig, og vi sluttede, at den rystelse, hvad den så end skyldtes, som så uventet havde afskåret os, også samtidig havde blotlagt denne vej til friheden. Vi var aldeles udmattede af strabadserne og faktisk så svage, at vi knap kunne hverken stå eller tale, så Peters foreslog nu, at vi skulle prøve at kalde vore venner til hjælp ved at affyre de pistoler, vi stadig havde i bæltet — musketterne såvel som huggerterne var forsvundet i den løse jord på bunden af afgrunden. Senere begivenheder viste, at havde vi affyret pistolerne, ville vi være kommet til at fortryde det bitterligt, men heldigvis var en svag anelse om, at ikke alt var, som det skulle være, på dette tidspunkt begyndt at spire i mig, og vi afstod fra at lade de vilde vide, hvor vi var.

Da vi havde hvilet en times tid, drog vi videre op gennem kløften, og vi var ikke kommet langt, før vi hørte en række gjaldende hyl. Omsider nåede vi, hvad man kunne kalde jordens overflade, for siden vi havde forladt afsatsen, var vejen gået under en buegang af klippeblokke og bladhang, som lukkede sig højt over vore hoveder. Med stor varsomhed sneg vi os frem til en snæver åbning, gennem hvilken vi havde uforstyrret udsigt til det omkringliggende land, og her fik vi på en gang og med et blik den frygtelige forklaring på den gådefulde rystelse.

Stedet, hvorfra vi kiggede ud, var ikke langt fra spidsen af den højeste tinde i klæberstensbjergkæden. Kløften, som vort selskab på toogtredive mand var gået ind i, lå mindre end tyve meter til venstre for os. Men i en længde af mindst hundrede meter var denne kløfts bund eller leje fyldt fuldstændig op med kaotiske dynger af mere end en million tons jord og sten, som ved menneskers hånd var blevet væltet ned i den. Midlerne til at bringe denne kolossale mængde til fald var lige så enkle, som de var tydelige, for tilbage stod endnu sikre spor efter det morderiske værk. Adskillige steder langs toppen af kløftens østlige side (vi befandt os på den vestlige) kunne man se træpæle drevet ned i jorden. På disse steder havde jorden ikke givet efter, men langs klipperanden, hvor den var styrtet sammen, gjorde mærker, som var efterladt i jorden i hele randens bredde, og som mindede om dem, der sidder tilbage efter boret ved en klippesprængning, det klart, at pæle mage til dem, vi kunne se stå tilbage, havde været stukket i jorden med ikke mere end en meters mellemrum over en strækning på måske hundrede meter og cirka tre meter bag klippens yderste kant. Kraftige reb af vinranker var bundet til pælene, som stod endnu, og det var klart, at lignende reb havde været bundet til de andre pæle. Jeg har allerede omtalt disse klæberstensbjerges ejendommelige lagdeling, og beskrivelsen,jegjust har givet af den trange og dybe sprække, hvorigennem det var lykkedes os at undgå at blive levende begravet, giver et yderligere begreb om dens natur. Den var sådan, at nærmest enhver naturlig rystelse ville flække grunden i lodrette lag eller plader, der løb parallelt med hinanden, og en yderst begrænset, mekanisk indsats ville være tilstrækkelig til at opnå samme resultat. De vilde havde benyttet sig af denne lagdeling til at gennemføre deres forræderiske forehavende. Der kan ikke herske tvivl om, at den lange række pæle havde medført et delvist brud i klippegrunden måske en halv meter dyb, hvorefter en vældig vægtstangskraft var blevet udløst ved, at de vilde havde trukket i rebene (som var fastgjort til toppen af pælene og havde retning bort fra klipperanden) — en kraft stærk nok til på et givet signal med et brag at sende hele klippesidens overflade ned i favnen på dybet derunder. Vore stakkels kammeraters skæbne var ikke længere uvis. Vi alene var undsluppet den overvældende ødelæggelses rasen. Vi var de eneste hvide mænd tilbage på øen i live.

Kapitel 22

Som situationen så ud nu, var den ikke meget mindre forfærdelig for os, end da vi troede os begravet for evigt. Vi kunne ikke se, at vi havde andre udsigter end enten at blive dræbt af de vilde eller at henslæbe vore elendige liv i fangenskab hos dem. Vi kunne ganske vist skjule os for dem et stykke tid blandt de utilgængelige bjerge og, som en sidste udvej, i den klippesprække, vi netop var kommet fra, men vi ville med sikkerhed enten dø af sult og kulde i den lange polarvinter eller i sidste ende blive opdaget under vore bestræbelser for at overleve.

Hele området omkring os lod til at sværme med vilde; hele skarer af dem, opdagede vi nu, var kommet til på tommerflåder fra de sydlige øer, utvivlsomt med det formål at hjælpe med at erobre og plyndre skibet. Det lå stadig roligt opankret i bugten, og de ombordværende var tydeligvis helt uvidende om, at nogen fare truede dem. Hvor ville vi gerne i det øjeblik have været sammen med dem! enten for at give en hånd med flugten eller for at dø sammen med dem i et forsøg på at forsvare sig. Vi så ingen mulighed for så meget som at advare dem mod faren, uden straks at bringe død over os selv og med kun et svagt håb om at have været dem til gavn. Et pistolskud var muligvis nok til at lade dem ane, at noget var gået galt, men den melding kunne ikke på nogen måde gøre dem forståeligt, at deres eneste chance var at komme ud af bugten med det samme — den kunne ikke fortælle dem, at ingen æresbegreber længere forpligtede dem til at blive, at deres kammerater ikke længere kunne tælles blandt de levende. Når de hørte skuddet, kunne de ikke blive mere klar til at møde fjenden, som nu beredte sig på at angribe, end de allerede var og altid havde været. Der ville derfor ikke komme noget godt, men til gengæld meget ondt ud af at affyre en pistol, og efter moden overvejelse afstod vi fra at gøre det.

Vor næste tanke var at foretage et udfald ned mod skibet, stjæle en af de fire kanoer, der lå i bunden af bugten, og forsøge at kæmpe os frem til Jane Guy. Men umuligheden i dette desperate forehavende stod snart klar for os. Som jeg sagde før, sværmede hele området bogstavelig talt med indfødte, der luskede omkring i bjerge og buskadser for ikke at blive iagttaget fra skonnerten. Især lige i nærheden af, hvor vi var, befandt der sig et stort kontingent sortskindskrigere medToo-wit i spidsen; de spærrede den eneste sti, ad hvilken vi kunne håbe på at nå frem til kysten på det rigtige sted, og ventede tilsyneladende kun på forstærkninger for at kunne iværksætte overfaldet på Jane Guy. Også kanoerne, der lå i bunden af bugten, var bemandet med vilde, ubevæbnede ganske vist, men givetvis med våben inden for rækkevidde. Uanset hvor meget det bød os imod, var vi derfor nødsaget til at blive i vort skjul som rene tilskuere til det slag, der kort efter udspandt sig.

Inden der var gået en halv time, så vi tres til halvfjerds tømmerflåder eller pramme med udliggere, som fyldt med vilde rundede bugtens sydlige pynt. De lod ikke til at have andre våben end korte køller og sten, som lå i bunden af flåderne. Umiddelbart efter nærmede et andet detachement, endnu større, sig fra den modsatte side og med lignende våben. De fire kanoer blev nu også hurtigt fyldt med indfødte, som brød ud af buskadset i bunden af bugten og skyndsomst lagde fra land for at slutte sig til de andre enheder. Således så Jane Guy på kortere tid, end det har taget mig at fortælle det, sig selv som ved et trylleslag omringet af desperate slyngler, der tydeligvis havde i sinde for enhver pris at erobre skibet.

At det ville lykkes for dem, var der ikke et øjebliks tvivl om. De seks mænd, som var blevet tilbage på skibet, var, uanset hvor indædt de ville forsvare sig, slet ikke den korrekte håndtering af kanonerne voksen og ville ikke på nogen måde kunne byde denne overmagt trods. Jeg kunne dårligt nok tro, at de overhovedet ville gøre modstand, men heri tog jeg fejl, for kort efter så jeg dem sætte knækstoppere på ankertovet og rette en styrbords bredside mod kanoerne, som på dette tidspunkt var inden for et pistolskuds afstand, mens tømmerflåderne lå måske fire hundrede meter til luvart. Af ukendte årsager, men sandsynligvis på grund af vore arme venners ophidselse over at se sig selv i så fortvivlet en stilling, var salven en fuldstændig fiasko. Ikke en kano blev ramt og ikke en af de vilde såret, for skuddene gik kort og rikochetterede hen over hovedet på dem. Den eneste virkning, salven havde på dem, var målløshed over røgen og det uventede knald; deres forbløffelse var så stor, at jeg nogle øjeblikke var lige ved at tro, at de ville opgive planen og vende tilbage til kysten. Og det ville de formentlig også have gjort, hvis vore mænd havde fulgt kanonsalven op med at affyre deres håndvåben, hvilket, eftersom kanoerne nu var så tæt på, måtte have medført nogle sårede og faldne, og nok i det mindste til at afskrække denne enhed fra at komme nærmere længe nok til, at de kunne have givet tømmerflåderne en bredside også. Men i stedet lod vore venner, mens de selv styrtede over til bagbord for at være klar til at tage mod tømmerflåderne, krigerne i kanoerne få ro til at komme sig af panikken og til, ved at kigge sig omkring, at konstatere, at ingen var kommet til skade.

Den bagbords bredside gjorde en drabelig virkning. De store kanoners lænkekugler klippede syv eller otte tømmerflåder over og dræbte måske tredive-fyrre af de vilde på stedet, mens mindst hundrede af dem blev kastet i vandet, flertallet deraf frygteligt kvæstede. Resten foretog skræmt fra vid og sans en hovedkulds retræte og ventede ikke engang for at samle deres lemlæstede kammerater op, som svømmede hid og did i alle retninger, mens de skreg og råbte om hjælp. Denne udelte succes kom imidlertid for sent til at redde vore trofaste folk. Delingen fra kanoerne var allerede om bord i et antal af mere end hundrede og halvtreds, hvoraf de fleste havde haft held til at klatre op ad kæderne og over entrenettene, allerede inden tændstikkerne var sat til lunten på bagbord kanoner. Intet kunne nu modstå deres dyriske rasen. Vore mænd blev straks overmandet, løbet over ende, trådt under fode og rent ud revet i stumper og stykker på et øjeblik.

Da de vilde på tømmerflåderne så dette, fik de magt over deres frygt og strømmede til for at deltage i plyndringen. Inden der var gået fem minutter, var Jane Guy da blevet en tragisk skueplads for ødelæggelse og kaotisk afsind. Dækkene blev brækket fra hinanden og revet op; tovværk, sejl og alt, hvad der ikke var nagelfast på dækket, blev tilintetgjort som ved et trylleslag, alt imens det med møje og besvær (efter at bæsterne havde ladet ankertovet gå) lykkedes dem at tvinge skibet på grund på kysten ved at skubbe det på stævnen og slæbe det efter kanoerne, mens tusindvis af dem svømmende i havet halede det ved siderne. Med værket fuldbragt overlod man her skibet tilToo-wit, der under hele bataljen som en klog general var forblevet i sikkerhed i bjergene, hvor han kunne få et godt overblik, og som nu, da sejren var opnået til hans tilfredshed, nedlod sig til at bevæge sig ned med sine sortskindskrigere og få sin del af rovet.

Too-wits nedstigning betød samtidig, at vi frit kunne forlade vort gemmested og undersøge området i nærheden af kløften. Omkring halvtreds meter fra dens munding fandt vi et lille kildespring, hvor vi slukkede vor brændende tørst. Ikke langt fra kilden opdagede vi adskillige af de hasselbuske, jeg nævnte tidligere. Vi smagte på nødderne og fandt dem velsmagende og, hvad smagen angik, ikke ulig den almindelige, engelske hasselnød. Vi samlede straks nødder nok til at fylde vore hatte, gemte høsten i klippespalten og vendte tilbage efter flere. Mens vi var således travlt beskæftiget med plukningen, blev vi opskræmt af puslen i underskoven, og vi skulle netop til at snige os tilbage til vort skjulested, da en stor, sort rørdrumlignende fugl med besvær masede sig op over buskadset. Jeg var selv for paf til at gøre noget, men Peters var snarrådig nok til at løbe hen til den, inden den kunne nå at flygte, og gribe den om halsen. Den kæmpede og skreg for livet, og vi var lige ved at give slip på den af frygt for, at støjen skulle tilkalde eventuelle vilde, som stadig luskede omkring i nærheden. Et stik med en jagtkniv gjorde det imidlertid af med den, og vi slæbte den ind i klippespalten, mens vi lykønskede os selv med således under alle omstændigheder at have sikret os mad nok til mindst en uge.

Vi gik nu udenfor igen for at sondere terrænet og dristede os ganske langt ned ad bjergets sydside uden dog at støde på noget, der kunne tjene os som føde. Vi samlede derfor noget tørt træ og vendte om, da vi så et par store flokke af indfødte på vej tilbage mod landsbyen belæsset med bytte fra skibet og frygtede, at de måske ville få øje på os, når de passerede bjerget under os.

Den næste opgave var at gøre vort skjul så sikkert som muligt, og til den ende anbragte vi noget kvas over klippespaltens åbning — den, hvor vi, som jeg fortalte tidligere, så et glimt af blå himmel, da vi nåede afsatsen fra det indre af kløften. Vi lod kun et ganske lille hul tilbage, akkurat stort nok til, at vi kunne se bugten uden at risikere, at vi blev opdaget nedefra. Da vi var færdige, lykønskede vi hinanden med stillingens tryghed, for vi var nu fuldstændig sikret mod opdagelse, så længe vi blev i kløften og ikke dristede os ud på bjerget. Vi fandt ikke det ringeste tegn på, at de vilde nogensinde havde betrådt denne kløft, men da vi begyndte at diskutere muligheden af, at revnen, hvorigennem vi var kommet indenfor, først var opstået, da den modsatte klippeside styrtede sammen, og at der ikke kunne findes andre indgange, glædede vi os faktisk ikke så meget over tanken om, at vi var sikre mod overfald, men blev bekymrede over, at der ikke skulle vise sig nogen udvej overhovedet for at komme ned. Vi besluttede os for, når lejlighed bød sig, at undersøge bjergtoppen grundigt. I mellemtiden iagttog vi de vildes bevægelser gennem kighullet.

De havde allerede reduceret skibet til et veritabelt vrag og gjorde nu anstalter til at brænde det af. Det varede ikke længe, før vi så store mængder røg komme op af storlugen, og kort efter sprang kraftige flammer op fra bakken. Rigningen, masterne og hvad der var tilbage af sejlene slog ud i luer med det samme, og ilden bredte sig hurtigt over dækket. Ikke desto mindre forblev rigtig mange af de vilde på deres poster omkring skibet, hvor de med store sten, økser og kanonkugler hamrede løs på bolte og andet jern- og kobbertøj. På stranden, i kanoerne og på tømmerflåderne var der alt i alt ikke under ti tusind indfødte i skonnertens umiddelbare nærhed, dette ud over de skarer, som flokkevis og belæsset med rov var på vej ind i landet eller over på naboøerne. Vi forudså nu en katastrofe og blev ikke skuffet. Allerførst mærkedes et voldsomt stød (som vi følte lige så tydeligt, hvor vi var, som havde vi været let galvaniserede), men det fulgtes ikke umiddelbart af synlige tegn på en eksplosion. De vilde var åbenlyst overrumplede og holdt for en stund inde med deres hyl og arbejde. De var på nippet til at genoptage processen, da pludselig en mængde røg, ikke ulig en sort og tung tordensky, vældede op fra dækket — og så løftede en høj søjle af levende ild sig som fra skibets indvolde til en højde af øjensynlig fire hundrede meter — og så udvidede flammen sig pludselig cirkulært — og så fyldtes hele atmosfæren på et øjeblik, som ved magi, med et kaos af træ, metal og menneskelemmer — og til sidst fulgte så rystelserne i deres fulde raseri, som slog os skånselsløst omkuld, mens bjergene gungrede og gav genlyd af tumulten, og en tæt byge af småbitte stumper af udslettelsen væltede ned overalt omkring os.

Ødelæggelserne blandt de vilde overgik alle vore forventninger, og de havde nu i sandhed høstet deres forræderis fuldmodne frugter. Der døde måske tusind i selve eksplosionen, mens et mindst lige så stort antal var skrækkeligt lemlæstede. Hele bugtens overflade var bogstavelig talt overstrøet med kæmpende og druknende stakler, og på land var situationen endnu værre. De virkede rent ud lamslåede over dette bratte og fuldstændige nederlag og gjorde ingen forsøg på at hjælpe hinanden.Til sidst kunne vi iagttage en total ændring af deres adfærd. Det virkede, som om de af deres fuldstændige lammelse pludselig vaktes til den yderste ophidselse og styrtede hovedløst omkring, mens de løb fra og til et bestemt punkt på stranden med den særeste blanding af rædsel, raseri og stærk nysgerrighed malet i deres ansigter og råbte af alle kræfter Tekeli-li! Tekeli-li!

Vi så snart efter en større deling begive sig op i bjergene, hvorfra de vendte tilbage kort efter med træpæle i favnen. Dem bragte de til det sted, hvor trængslen var tættest, men hvor der nu blev skabt en åbning, så vi kunne se den genstand, der havde skabt så megen furore. Vi kunne se noget hvidt, som lå på jorden, men var ikke umiddelbart i stand til at afgøre, hvad det var. Omsider opdagede vi, at det drejede sig om liget af det mærkelige dyr med højrøde tænder og kløer, som skonnerten havde fanget på havet den attende januar. Kaptajn Guy havde fået dyret præserveret, fordi han tænkte sig at udstoppe det og tage det med hjem til England. Jeg mindedes, at han gav nogle instrukser desangående, umiddelbart inden vi nåede øen, og at dyret var blevet flyttet ind i kahytten og anbragt i et af skabene. Nu havde eksplosionen så kastet det op på land, men hvorfor det havde vækket et så ængsteligt røre blandt de vilde, gik over vor forstand. Skønt de trængtes ganske tæt om ådslet, var der tilsyneladende ingen af dem, som ville gå helt hen til det. Efterhånden fik mændene med pælene drevet dem i jorden i en cirkel omkring ådslet, og knap var dette arbejde fuldført, førend hele den vældige flok ilede mod øens indre, højt skrigende Tekeli-li! Tekeli-li!

Kapitel 23

I de næstfølgende seks-syv dage blev vi i vort skjulested på bjerget og forlod det kun lejlighedsvis — og da med største forsigtighed — for at hente vand og hasselnødder. Vi havde lavet en slags læskur på afsatsen, indrettet det med et leje aftørre blade og lagt tre store, flade sten sammen, der tjente os som både bord og ildsted. Vi lavede uden vanskeligheder ild ved at gnide to stykker tørt træ mod hinanden, det ene blødt, det andet hårdt. Fuglen, vi så betids havde fanget, viste sig at være en herlig spise, om end en smule sej. Det var ikke en søfugl, men en art rørdrum med skinnende sort og grå fjerdragt og meget små vinger i forhold til dens krop. Vi så senere tre andre fugle af samme art i nærheden af klippespalten, tilsyneladende på udkig efter den, vi havde fanget, men da de aldrig satte sig, havde vi ingen mulighed for at fange dem.

Vi led ingen nød, hvor vi var, så længe fuglen slog til, men nu var den fortæret til skroget, og det blev aldeles uomgængeligt, at vi skaffede proviant. Hasselnødderne opfyldte ikke sultens krav, og de gav os også alvorligt mavekneb og, hvis vi ikke holdt igen med indtagelsen, voldsom hovedpine. Vi havde set flere store skildpadder nær kysten på bjergets østside og mente, at de ville være lette at fange, hvis vi kunne komme til dem uden at blive opdaget af de indfødte. Vi besluttede os derfor til at forsøge en nedstigning.

Vi gik først ned ad den sydlige skråning, da den forekom os at frembyde færrest vanskeligheder, men vi var ikke kommet hundrede meter, før al videre færd (som vi havde forudset det ud fra, hvad vi kunne se på bjergtoppen) blev umuliggjort af en gren af den kløft, hvori vore kammerater var døde. Vi gik nu knap en halv kilometer langs denne klippekant, hvorefter vi på ny blev standset af et umådelig dybt fremspring, og da vi ikke kunne komme frem langs kanten af det, var vi nødsaget til at gå tilbage til udgangspunktet.

Vi begav os nu af sted mod øst, men med præcis samme resultat. Efter en times klatren med risiko for liv og lemmer opdagede vi, at vi bare havde arbejdet os ned i en afgrund af sort granit med fint støv på bunden, hvorfra den eneste udvej var den stenede sti, ad hvilken vi var kommet. Efter at have maset os tilbage ad denne sti prøvede vi nu bjergets nordlige side. Her var vi nødt til at bevæge os med den største forsigtighed, da ethvert uoverlagt skridt ville betyde, at de vilde i landsbyen havde frit udsyn til os. Vi kravlede derfor af sted på hænder og knæ, og her og der var vi endog tvunget til at smide os helt ned og hale os fremad ved hjælp af buskadset. På grund af al denne varsomhed var vi kun kommet en ganske kort vej, da vi stødte på et svælg endnu dybere end noget, vi hidtil havde set, og som førte direkte ud i den store kløft. Således blev vore bange anelser fuldt ud bekræftet, og vi fandt os selv afskåret fra verden under os. Fuldstændig udmattede af vore anstrengelser vendte vi tilbage til vor afsats, så hurtigt vi kunne, og da vi nåede lejet afblade, fik vi nogle timers dyb og sød søvn.

I adskillige dage efter denne frugtesløse udflugt fik vi tiden til at gå med at afsøge hver en del af bjergets top for at finde ud af, hvad vi reelt havde af ressourcer. Vi fandt ud af, at den ikke havde noget spiseligt at byde på bortset fra de usunde hasselnødder og en slags stift koklearegræs, der groede på en plet jord ikke meget mere end hundrede kvadratmeter stor, og snart ville slippe op. Den femtende februar, så godt som jeg kan huske det, var der ikke et blad tilbage, og det tyndede ud i nødderne; stillingen kunne derfor dårligt blive mere elendig. [1] Den sekstende gik vi atter en tur langs vort fængsels mure i håb om at finde en vej ud i friheden, men forgæves. Vi steg også ned i den spalte, hvor vi var blevet begravet i jord, i et svagt håb om i denne rende at finde en eller anden åbning ud i den store kløft. Også her blev vi skuffet, men vi fandt dog en musket og tog den med tilbage.

Den syttende drog vi af sted i den hensigt mere grundigt at undersøge afgrunden af sort granit, som vi var endt i under den første ekskursion. Vi kunne huske, at en af sprækkerne i hullets sider kun var blevet delvist afsøgt, og vi var ivrige efter at udforske den, skønt vi ikke forventede at finde nogen åbning.

Vi havde som tidligere intet besvær med at nå bunden af hullet og var nu tilstrækkeligt rolige til at gennemgå den med en hel del omhu. Det var virkelig et af de ejendommeligste steder, man kan forestille sig, og vi kunne knap få os selv til at tro, at det var naturens værk. Afgrunden målte fra sit østligste til sit vestligste punkt fem hundrede meter, når man regnede alle dens snoninger med; afstanden fra øst til vest i fugleflugtslinje oversteg ikke (vil jeg mene, for jeg havde jo intet præcist måleapparat) fyrre eller halvtreds meter. Da vi begyndte nedstigningen i svælget — det vil sige de første tredive meter nedad fra bjergtoppen — lignede dybets sider kun meget lidt hinanden, og de havde efter alt at dømme aldrig været forbundet, da overfladen på den ene side var klæbersten, mens den på den anden var mergel granuleret med et eller andet metallisk materiale. Gennemsnitsbredden eller afstanden mellem de to klinter var på dette sted formentlig tyve meter, men der lod ikke til at være nogen regelmæssighed i dannelserne. Da vi imidlertid kom ned under det nævnte punkt, indsnævredes afstanden hastigt, og siderne begyndte at gå parallelt med hinanden, endskønt de stadig en rum tid endnu var forskellige af både materiale og overfladeform. Da vi var under tyve meter fra bunden, viste der sig en perfekt regelmæssighed. Siderne var nu fuldstændig ensartede i substans, farve og sideretning; materialet var meget sort og skinnende granit, og afstanden mellem de to sider, som vendte mod hinanden, var overalt nøjagtig tyve meter. Man vil bedst kunne gøre sig et indtryk om afgrunden ved at betragte en skitse lavet på stedet, for jeg var så heldig at have en lommebog og blyant på mig, som jeg passede på med den største omhu gennem en lang række efterfølgende eventyr, og som jeg skylder erindringen om mange forhold, der ellers ville være blevet fortrængt fra min hukommelse.

FIG. 1

Denne figur (se fig. 1) angiver afgrundens generelle omrids uden at medtage mindre hulninger i siderne, som der var adskillige af, og som alle havde et tilsvarende fremspring overfor. Bunden af dybet var dækket med et otteti centimeter tykt lag af nærmest uhåndgribeligt pulver, hvorunder vi atter fandt granitgrunden. Til højre i den nedre ende vil man bemærke tilstedeværelsen af en lille åbning; det er den sprække, jeg omtalte ovenfor, som det var vor hensigt med dette andet besøg at undersøge nøjere. Vi trængte nu ivrigt ind i den, huggede nogle tornebuske bort, som var os i vejen, og fjernede en stor dynge skarpe flintestykker, der af form i nogen grad kunne minde om pilespidser. Vi blev imidlertid opmuntret til at holde ud ved synet af en smule lys, som strømmede ind fra den fjerne ende. Omsider havde vi maset os omkring ti meter frem og fandt ud af, at åbningen var en lav og regelmæssigt formet bue, under hvilken der lå samme type uhåndgribeligt pulver som i hovedgangen. Et stærkt lys vældede nu ud over os, og efter et lille sving befandt vi os i endnu et højloftet kammer, meget lig det, vi var kommet fra, i enhver henseende, men af aflang form. Dets generelle omrids er gengivet her (se fig. 2).

FIG. 2

Denne afgrunds længde, regnet fra åbning a og fortsættende rundt om sving b til enden d, er fem hundrede og halvtreds meter. Ved c opdagede vi en lille åbning lig den, vi netop var kommet igennem fra den anden afgrund, og den var fyldt op på samme måde med tornebuske og et antal hvide pilespidser af flint. Vi tiltvang os adgang og fandt en hulning omkring tolv meter dyb, som førte ind i en tredje afgrund. Også denne var præcis som den første, når undtages den aflange form, og var som følger (se fig. 3).

FIG. 3

FIG. 5

Længden af den tredje afgrund gjorde vi op til at være tre hundrede og tyve meter. Ved punkt a var der en cirka to meter bred åbning, som strakte sig fem meter ind i klippen, hvor den endte i et leje af mergel, uden at der, som vi havde ventet, var endnu en afgrund på den anden side. Vi skulle netop til at forlade denne sprække, der ikke lod meget lys trænge ind, da Peters henledte min opmærksomhed på en række forunderligt udseende tegn, som var afsat i mergelen, der udgjorde bunden af denne cul-de-sac. Med en smule fantasi og god vilje kunne det venstre eller nordligste af disse tegn godt tages for at være en bevidst, om end primitiv fremstilling af et stående menneske med fremstrakte arme. De andre bar på samme måde en vis lighed med skrifttegn, og Peters var i hvert fald villig til at forfægte det meningsløse synspunkt, at det var det, de var. Jeg fik ham til sidst overbevist om hans fejltagelse ved at pege på jorden under os, hvor vi kunne samle adskillige store flager af mergel op, som lå i pulveret og tydeligvis på grund af en eller anden rystelse var brækket af overfladen, hvor tegnene fandtes, og hvis relief passede nøje med tegnenes fordybning, hvilket altså gjorde dem til naturens værk. Fig. 4 er en nøjagtig kopi af dem alle.

FIG. 4

Da vi havde sikret os, at ingen af disse mærkværdige huler rummede en mulighed for, at vi kunne flygte fra vort fængsel, vendte vi modløse og nedslåede tilbage til bjergtoppen. Der skete intet nævneværdigt de næste fireogtyve timer bortset fra, at vi, da vi undersøgte jorden øst for den tredje afgrund, fandt to trekantede og meget dybe huller, også disse med sorte granitsider. Vi mente ikke, at det var umagen værd at kravle ned i disse huller, da de så ud til at være rent naturlige brønde uden udløb. De var hver især omkring tyve meter i omkreds, og såvel deres form som deres relative position i forhold til den tredje afgrund er angivet på fig. 5, side 162.

1 Denne dag skilte sig ud ved, at vi mod syd bemærkede adskillige, kæmpestore skyer af den grålige dis, jeg har nævnt tidligere.

Kapitel 24

Den tyvende i måneden, da vi ikke fandt det på nogen måde muligt at overleve længere på hasselnødderne, som voldte os ulidelige smerter, besluttede vi at gøre et desperat forsøg på at klatre ned ad bjergets sydside. Den stejle skrænts overflade var på dette sted af den blødeste klæbersten, men skrænten gik næsten lodret ned hele vejen (den var mindst halvtreds meter dyb), og mange steder hvælvede den endda udad. Efter lang tids søgen fandt vi en seks-syv meter under afgrundens kant en smal afsats, som Peters havde held til at hoppe ned på med den hjælp,jeg kunne yde ham i form af vore sammenbundne lommetørklæder. Med en del mere besvær kom jeg også selv ned, og så så vi, at det var muligt at klatre ned på samme måde, som vi havde kæmpet os ud af klippespalten, efter at vi var blevet begravet under den sammenstyrtede bjergside — det vil sige ved at hugge trin ud i den bløde klæbersten. Man gør sig næppe forestilling om, hvor dødsensfarligt forehavendet var, men da der ikke var andre muligheder, besluttede vi os for at gennemføre det.

Der stod nogle hasselbuske på afsatsen, hvor vi befandt os, og til disse bandt vi den ene ende af vort reb af lommetørklæder fast. Den anden ende bandt vi om livet på Peters, hvorefter jeg sænkede ham ned ad klippesiden, indtil lommetørklæderne ikke kunne nå længere. Han gav sig nu i kast med at hugge et stort hul med skrånende sider i klæberstenen (op imod tyve-femogtyve centimeter dybt og vel omkring tredive centimeter i højden), som gjorde det muligt, at han med skæftet af sin pistol kunne drive en rimelig stor pind ind i den jævne overflade. Jeg trak ham derpå godt og vel en meter op, hvor han lavede et hul mage til det nedenunder og drev en pind ind i det, hvorved vi havde fået hvilepunkter for hænder og fødder. Jeg løsnede nu lommetørklæderne fra busken, kastede enden ned til ham, som han bandt om den øverste af pindene, hvorpå han forsigtigt lod sig glide ned til et punkt knap en meter under, hvor han hidtil havde været — det vil sige, så langt som lommetørklæderne rakte. Her huggede han et nyt hul og drev endnu en pind i. Han trak så sig selv op, så han kunne stå med fødderne i det hul, han netop havde lavet, mens han med hænderne holdt fast om pinden i hullet ovenover. Det var nu nødvendigt at løsne lommetørklæderne fra den øverste pind for at kunne binde dem til den næste, og her opdagede han, at det havde været en fejl at hugge hullerne med så stor afstand imellem dem. Efter et eller to forgæves og farlige forsøg på at få fat i knuden (hvorunder han måtte holde fast med venstre hånd, mens han masede med at løse knuden med den højre) skar han imidlertid til sidst rebet over og efterlod femten centimeter af det hængende om pinden. Ved nu at binde lommetørklæderne om den anden pind sænkede han sig ned til et punkt under den tredje og passede på, at han ikke kom for langt ned. På denne måde (som jeg aldrig selv ville have regnet ud, og som vi alene skyldte Peters’ opfindsomhed og beslutsomhed) lykkedes det i den sidste ende min kammerat med hjælp her og der fra tilfældige fremspring i klippen at nå foden uden uheld.

Der gik en rum tid, inden jeg kunne samle den fornødne beslutsomhed til at følge ham, men jeg gjorde forsøget til sidst. Peters havde taget skjorten af, inden han kravlede ned, og sammen med min egen udgjorde den det nødvendige reb til eventyret. Efter at jeg havde kastet musketten ned, som vi havde fundet i klippespalten, fæstnede jeg dette reb til buskene og lod mig glide hurtigt ned i et forsøg på med raske og energiske bevægelser at få has på den skælven,jeg ikke kunne holde nede på nogen anden måde. Det gik meget godt, for så vidt angik de første fire eller fem trin, men jeg fandt snart min fantasi frygtelig ophidset ved tanken om det enorme dyb, der stadig ventede under mig, og om, hvor skrøbelige min eneste støtte, pindene og klæberstenshullerne, var. Jeg forsøgte uden held at slå disse tanker ud af hovedet og at holde mit blik fast rettet mod den glatte bjergside foran mig. Jo mere indædt jeg kæmpede for ikke at tænke, desto mere lyslevende, desto mere forfærdende klare stod disse forestillinger for mig. Til sidst indtrådte den indbildningens krise, der er så frygtelig i alle sådanne tilfælde, krisen, hvor man begynder at forestille sig sine følelser, når man falder — hvor man forestiller sig kvalmen, svimmelheden, og ens sidste modstand og den delvise bevidstløshed og det brusende og hovedkulds styrts endelige bitterhed. Og nu oplevede jeg disse indbildninger skabe deres egen virkelighed, og alle de rædsler, jeg havde forestillet mig, trængte sig reelt ind på mig. Jeg følte mine knæ slå voldsomt mod hinanden, mens mine fingre langsomt, men sikkert slappede grebet. Det ringede for mine øren, og jeg sagde: “Det er klokkerne, der kalder til min begravelse!” Og nu fyldtes jeg af en uimodståelig trang til at kigge ned. Jeg kunne ikke, jeg ville ikke begrænse mig til at kigge på klippesiden, og med en vild, udefinerlig følelse halvt af rædsel, halvt af lettelse kastede jeg et blik langt ned i svælget. Et øjeblik klamrede mine fingre sig krampagtigt til deres holdepunkt, og sammen med bevægelsen vandrede den svagest tænkelige ide om den endelige flugt som et mørke gennem min hjerne — og øjeblikket efter var hele min sjæl gennemsyret af længsel efter at falde, en trang, et ønske, et fuldstændig ukontrollabelt begær. Jeg slap på stedet mit greb om pinden og vaklede, idet jeg vendte mig halvt bort fra klippesiden, endnu en stund lænet mod dens nøgne overflade. Men nu begyndte det at snurre i mit hoved — en skingert lydende og uvirkelig stemme skreg mig ind i øret — en dunkel, djævelsk og slørfin skikkelse stod umiddelbart under mig — og med et suk sank jeg med bristende hjerte om og faldt i dens favn.

Jeg var besvimet, og Peters havde grebet mig i faldet. Han havde iagttaget mine fremskridt fra sin position ved foden af klippen, og da det var gået op for ham, at jeg var i umiddelbar fare, havde han forsøgt at indgyde mig mod ved at komme med alle de råd, han kunne komme i tanke om, men min sindstilstand havde været alt for forvirret til, at jeg kunne høre, hvad han sagde, eller til overhovedet at være klar over, at han talte til mig. Da han til sidst så mig vakle, skyndte han sig opad til undsætning og nåede frem akkurat tidsnok til at redde mig. Var jeg faldet med min fulde vægt, ville rebet lavet af vore klæder uundgåeligt være sprængt, og jeg ville være styrtet i afgrunden, men som det var, sørgede Peters for at afbøde det bratte ryk, så jeg kunne blive hængende ved rebet uden fare, indtil jeg genvandt bevidstheden. Det skete efter et kvarters tid. Da jeg kom til mig selv, var min skælven ophørt fuldstændig; jeg følte mig som et nyt menneske, og med en smule yderligere hjælp fra min kammerat, nåede også jeg ned ad klippen i sikkerhed.

Vi befandt os nu ikke langt fra den kløft, som var blevet vore venners grav, og syd for det sted, hvor bjergsiden var styrtet ned. Det var et ualmindelig vildsomt område og mindede mig med sit udseende om de beskrivelser, rejsende har givet af det faldne Babylons dystre egne. For slet ikke at tale om resterne af det søndersprængte bjerg, der lå som en kaotisk mur og spærrede for udsigten mod nord, hvor jordens overflade i alle retninger var tilstrøet med enorme stendysser, som lignede ruiner af gigantiske kunstværker, skønt de ikke i nogen enkelthed bar præg af menneskers skabelse. Der var vældige mængder af slagger og store, formløse blokke af sort granit blandet med andre af mergel, [1] og begge dele granuleret med metal. Hele synsvidden rundt var der intetsteds spor af vegetation overhovedet i det hærgede landskab. Der sås adskillige store skorpioner og forskellige krybdyr, som man ikke normalt finder på de høje breddegrader.

Eftersom mad var første prioritet, besluttede vi at bane os vej til kysten, der ikke lå mere end en lille kilometer væk, for at gå på jagt efter skildpadder, som vi havde iagttaget mange af fra vort skjulested på bjerget. Vi var kommet nogle hundrede meter frem ved at sno os mellem enorme stenblokke og dysser, da fem vilde pludselig, efter at vi var kommet rundt i et sving, fór ud mod os fra en lille hule og fældede Peters med et slag af en kølle. Da han faldt om, styrtede de alle sammen til for at sikre sig offeret, hvilket gav mig tid til at komme mig af overraskelsen. Jeg havde stadig musketten, men løbet havde lidt så megen skade ved at blive kastet ned ad klippesiden, at jeg smed den fra mig som ubrugelig og hellere satte min lid til pistolerne, der var blevet holdt omhyggeligt ved lige. Jeg rykkede frem mod overfaldsmændene med disse våben og fyrede dem begge af i hastig rækkefølge. To vilde faldt om, og en tredje, som netop skulle til at jage et spyd i Peters, kom på benene i en fart uden at fuldføre sin hensigt. Da min kammerat således var kommet fri, oplevede vi ikke flere vanskeligheder. Han havde også sine pistoler, men afstod klogeligt fra at bruge dem, idet han i stedet stolede på sin store fysiske styrke, som langt overgik alle andres, jeg nogensinde har kendt. Han snuppede en kølle fra en af de faldne vilde og slog hovedet ned i maven på de tre, der var tilbage, dræbte dem hver især på stedet med et enkelt slag og gjorde os til slagmarkens sejrherrer.

Disse begivenheder var foregået så hurtigt, at vi knap kunne tro, det var sket i virkeligheden, og vi stod nærmest sløvt vegeterende ved ligene, da lyden af fjerne råb bragte os til fornuft. Det stod klart, at de vilde var blevet alarmeret af skyderiet, og at vi kun havde få chancer for ikke at blive opdaget. For at komme tilbage på klippen måtte vi gå i retning af råbene, og selv hvis vi nåede frem til dens fod, ville vi ikke være i stand til at klatre op uden at blive set. Situationen var yderst farlig, og vi var i tvivl om, i hvilken retning vi skulle tage flugten, da en af de vilde, som jeg havde skudt og anset for død, kom gesvindt på benene og forsøgte at stikke af. Vi indhentede ham imidlertid, inden han var kommet særlig langt, og stod i begreb med at dræbe ham, da Peters nævnte, at vi måske kunne drage nytte af at tvinge ham til at deltage i vor flugt. Vi slæbte ham derfor med os og gjorde ham begribeligt, at vi ville skyde ham, hvis han gjorde modstand. I løbet af ganske få øjeblikke faldt han fuldstændig til føje og løb ved siden af os, mens vi trængte frem blandt klippestenene med kurs mod kysten.

Hidtil havde det uregelmæssige terræn, vi færdedes i, skjult havet for vore blikke undtagen i glimt, og da vi første gang havde frit udsyn til det, var det måske to hundrede meter fra os. Da vi kom ud på den åbne strand, så vi til vor store forfærdelse en enorm skare af de indfødte komme myldrende fra landsbyen og alle synlige steder på øen med kurs i retning af os, vredt gestikulerende og hylende som vilde dyr. Vi skulle lige til at vende om på stedet og søge tilflugt i vildnissets mere utilgængelige områder, da jeg opdagede stævnen på to kanoer stikke frem bag en stor klippe, som strakte sig ud i vandet. Vi løb nu alt, hvad vi kunne, hen imod disse, og da vi nåede dem, fandt vi dem ubevogtede og uden anden last end tre af de store Galapagosskildpadder og det sædvanlige antal årer til tres roere. Vi satte os straks i besiddelse af en af dem, og med fangen ført om bord under tvang satte vi til havs med alle de kræfter, vi kunne mønstre.

Vi var imidlertid ikke kommet halvtreds meter fra kysten, inden der kom så megen ro over os, at vi indså den gevaldige dumhed, vi havde begået ved at efterlade den anden kano ubeskadiget til de vilde, som på dette tidspunkt ikke var mere end dobbelt så langt fra kysten som vi selv og hurtigt vandt ind på os. Der var nu ingen tid at spilde. Vort håb var i bedste fald de fortabtes, men vi havde ikke andre. Det var særdeles tvivlsomt, om vi selv med den største kraftanstrengelse kunne nå tilbage i tide og komme dem i forkøbet ved at tage kanoen i besiddelse, og dog var der en mulighed for, at vi kunne. Vi kunne måske frelse os, hvis det lykkedes, mens det ville være ensbetydende med at overgive os til den uundgåelige nedslagtning, hvis vi ikke gjorde forsøget.

Kanoen var bygget med identisk bov og stævn, og i stedet for at vende den ændrede vi simpelthen padleretning. Så snart de vilde opdagede dette, forstærkede de ikke blot deres hyl, men satte også farten op og vandt frem med ufattelig hast. Vi trak imidlertid med al desperationens energi og nåede frem til det omstridte punkt, inden mere end en enkelt af de indfødte var kommet så langt. Manden betalte dyrt for sine overlegne løbefærdigheder, for Peters skød ham gennem hovedet med sin pistol, da han nærmede sig vandkanten. Den forreste af hans kammerater var formentlig tyve-tredive skridt væk, da vi tog kanoen. Vi forsøgte i første omgang at trække den ud på dybt vand uden for de vildes rækkevidde, men da Peters fandt, at den stod for godt på grund, og der ikke var nogen tid at spilde, lykkedes det ham med et par tunge slag med musketkolben at slå et stort stykke af boven og den ene side af den. Herefter stødte vi fra. To af de indfødte havde på dette tidspunkt fået fat i vor båd og nægtede stædigt at give slip, indtil vi var nødt til at skille os fra dem med vore knive. Vi var nu kommet helt fri og var godt på vej ud på havet. Hovedgruppen af vilde istemte, da de nåede frem til den ødelagte kano, det højeste brøl af raseri og skuffelse, man kan forestille sig. Ud fra alt, hvad jeg kunne se af disse slyngler, var de virkelig de værste, mest hykleriske, hævngerrige, blodtørstige og helt igennem djævelske mennesker på Jordens overflade. Det er helt sikkert, at var vi faldet i deres hænder, ville der ikke have været nogen nåde. De gjorde et vanvittigt forsøg på at følge efter os i den ituslåede kano, men da de indså det nytteløse i det, luftede de på ny deres raseri i en række gyselige skrig og ilede op i bjergene.

Vi var således uden for umiddelbar fare, men situationen var stadig alvorlig nok endda. Vi vidste, at de vilde på et tidspunkt havde fire kanoer af samme type som vor, og var ikke klar over (hvilket vor fange senere fortalte os), at to af disse var blevet sprængt i stumper og stykker, da Jane Guy eksploderede. Vi forventede derfor, at vi ville blive forfulgt igen, så snart vore fjender kunne komme om til bugten (vel fem kilometer væk), hvor bådene plejede at ligge. Da vi frygtede dette, gjorde vi os alle anstrengelser for at lægge øen bag os, og ved at tvinge fangen til at tage en pagaj skød vi hurtigt frem gennem vandet. Efter omkring en halv time, da vi var kommet måske fem-seks mil mod syd, sås en stor flåde af fladbundede kanoer eller pramme dukke frem af bugten i den tydelige hensigt at sætte efter os. De vendte snart om, fordi de opgav håbet om at indhente os.

1 Mergelen var også sort; faktisk så vi ikke stoffer af nogen art i lyse farver på øen.

Kapitel 25

Vi fandt nu os selv på det store og øde Antarktiske Hav, på en breddegrad på den anden side af den fireogfirsindstyvende, i en skrøbelig kano og uden anden proviant end tre skildpadder. Den lange polarvinter kunne heller ikke forventes at være langt borte, og det blev nødvendigt, at vi sammen grundigt overvejede, hvilken kurs vi skulle følge. Der var seks-syv øer inden for synsvidde, som alle tilhørte den samme gruppe og lå med tolvfemten mils afstand mellem sig, men vi havde ikke i sinde at driste os ind til nogen af dem. På vej nordfra med Jane Guy havde vi langsomt lagt de værste islandskaber bag os — uanset hvor dårligt det harmonerede med den almindelige opfattelse af de antarktiske forhold, så var det en kendsgerning, vor erfaring ikke tillod os at benægte. Ethvert forsøg på at vende om ville derfor være galskab — især så sent på sæsonen. Der syntes kun at stå håbet en vej åben. Vi besluttede at sætte kursen tappert mod syd, hvor det i det mindste var sandsynligt, at vi ville finde mere land, og hvor det var mere end sandsynligt, at vi ville finde et endnu mildere klima.

Indtil videre havde vi fundet, at Det Antarktiske Hav ligesom det Arktiske var forunderligt fri for voldsomme storme eller uhørt hårdt vejr, men trods sin størrelse var vor kano i bedste fald skrøbeligt bygget, og vi fik snart travlt med at gøre den så sikker, som vore begrænsede midler tillod os. Skroget var ikke lavet af andet end bark — bark af et ukendt træ. Spanterne var af en slags sejt piletræ, som var velegnet til dette formål. Vi havde godt femten meter fra for til agter, mellem tolv og to meter i bredden, og dybgangen var overalt omkring en meter og fyrre — og bådene var således bygget ganske anderledes end dem, civiliserede nationer er bekendt med fra andre af Sydhavets beboere. Vi troede ikke et øjeblik på, at de var fremstillet af de primitive øboere, som ejede dem, og nogle dage senere opdagede vi ved at udspørge fangen, at de faktisk var bygget af indfødte på en øgruppe, som lå mod sydvest, og at de ved et rent tilfælde var faldet i vore barbarers hænder. Det var endog meget lidt, vi kunne gøre for at sikre båden. Adskillige brede revner afslørede sig i begge bådens ender, og dem prøvede vi at lappe med stofstykker af uld. Ved hjælp af de overskydende årer, som der var en mængde af, udvirkede vi en slags ramme omkring boven, således at vi kunne bryde styrken i eventuelle søer, der truede med at oversvømme os i den ende. Vi rejste også to åreblade som master, som vi anbragte over for hinanden ved hver sin ræling, hvorved vi kom uden om mangelen på en rå. Vi fastgjorde vore skjorter til disse master — med en hel del besvær, da vi til den opgave ikke kunne få hjælp fra fangen overhovedet, skønt han havde været villig nok til at arbejde i alle andre henseender. Synet af undertøjet lod til at have den forunderligste virkning på ham. Han kunne ikke formås til at røre ved det eller komme i nærheden af det, rystede over hele kroppen, da vi prøvede at tvinge ham, og skreg højt Tekeli-li!

Da vi var færdige med arbejdet med at sikre kanoen, satte vi først sejl syd sydøst i den hensigt at sejle om den sydligste ø i gruppen. Da vi var kommet så vidt, satte vi kurs stik syd. Vejret kunne ikke på nogen måde kaldes ubehageligt. Vi havde en stabil og ganske svag vind af nord, et roligt hav og dagslys døgnet rundt. Der var ingen is at se nogetsteds, og ej heller så jeg så meget som engnist afis efter at have krydset Bennets Islets breddegrad. Faktisk var vandet på dette sted alt for varmt til, at is kunne forekomme i nævneværdigt omfang. Da vi havde slagtet den største af vore skildpadder og på den måde sikret os ikke bare mad, men også rigelige vandforsyninger, fortsatte vi vor kurs uden særlige begivenheder i måske syv eller otte dage, og i løbet af den tid må vi være kommet meget langt sydpå, for vi havde konstant vinden i ryggen, og en stærk strøm ledte uafbrudt i den retning, vi ville.

Første marts [1] — Mange usædvanlige fænomener indikerede nu, at vi var på vej ind i fremmede og forunderlige egne. Der lå en konstant, højtliggende dis over hele den sydlige horisont, som flammede op fra tid til anden i høje tunger, nu skydende fra øst mod vest og nu fra vest mod øst for derefter på ny at udgøre en jævn og ensartet kam — disen gennemspillede kort sagt alle nordlysets vilde variationer. Dens gennemsnitshøjde, så vidt vi kunne afgøre det fra vor position, var cirka 25°. Havtemperaturen lod til at stige fra minut til minut, og havets farve ændrede sig markant.

Anden marts — I dag kom vi ved grundigt at udspørge vor fange under vejr med mange detaljer om øen, hvor massakren havde fundet sted, om dens indbyggere og skikke — men hvorledes skulle jeg nu kunne opholde læseren med dem? Jeg kan dog berette, at vi fandt ud af, at der var otte øer i gruppen — at de blev regeret af en fælles konge, som hed Tsalemon eller Psalemoun, og som boede på en af de mindste af øerne — at de sorte skind, der udgjorde krigernes dragt, kom fra et vældig stort dyr, som kun levede i en dal nær kongens hof— at øgruppens indfødte ikke byggede andre både end de fladbundede tømmerflåder, at de fire kanoer i deres besiddelse var de eneste, de havde, og at det var et rent tilfælde, de havde fået fat på dem fra en større ø, som lå mod sydvest — at fangens eget navn var Nu-Nu — at han ikke kendte noget til Bennets Islet — og at navnet på øen, han havde lagt bag sig, var Tsalal. Første stavelse i ordene Tsalemon og Tsalal udtaltes med en langstrakt, hvislende lyd, vi selv efter gentagne forsøg fandt det umuligt at imitere, og som var nøjagtig den samme som sangen fra den sorte rørdrum, som vi havde spist på toppen af bjerget.

Tredje marts — Vandets varme var nu i sandhed bemærkelsesværdig, og farven undergik hastige forandringer, var ikke længere gennemsigtigt, men af en mælket konsistens og farve. I vor umiddelbare nærhed var det som regel smult og aldrig så uroligt, at kanoen kom i fare — men vi blev jævnligt overrasket ved til højre og til venstre og på forskellige afstande at iagttage overfladen komme i pludseligt og omfattende oprør — hvilket, bemærkede vi til sidst, altid fulgte i forlængelse af de vilde udslag i disen over de sydlige egne.

Fjerde marts — Da nordenvinden i dag aftog mærkbart, fandt jeg i den hensigt at forøge vore sejl et hvidt lommetørklæde i min jakkelomme. Nu-Nu sad ved siden af mig, og da lommetørklædet ved et tilfælde strejfede ham i ansigtet, begyndte han at ryste voldsomt. Efterfølgende henfaldt han i en sløv, apatisk tilstand og mumlede lavt frem for sig “ Tekeli-li! Tekeli-li!”

Femte marts — Vinden havde lagt sig fuldstændig, men påvirket af en stærk strøm var vi tydeligvis stadigvæk hastigt på vej mod syd. Og nu ville det virkelig have været forståeligt, om vi var blevet noget urolige over den drejning, begivenhederne tog — men vi følte ingen ængstelse. Peters’ ansigt afslørede intet i den retning, om end det fra tid til anden havde et udtryk, jeg ikke kunne lodde. Polarvinteren syntes at nærme sig — men at nærme sig uden sine rædsler. Fysisk og mentalt følte jeg mig tom — havde en fornemmelse af at drømme — men det var alt.

Sjette marts — Den grå dis havde nu rejst sig adskilligt flere grader over horisonten og mistede gradvist sine grålige toner. Vandet var ekstremt varmt, endog ubehageligt at røre ved, og dets mælkehvide farve var mere udtalt end nogensinde. I dag kom det i voldsomt oprør ganske tæt på kanoen. Fænomenet var som sædvanlig ledsaget af vildt opflammende tunger af dis, hvor disen stod højest, og af en breche i den, som forbigående åbnede sig ved havoverfladen. Da disens blafren og havets oprør døde hen, dalede et fint, hvidt pulver, som mindede om aske — hvad det bestemt ikke var — ned over kanoen og et stort havområde. Nu-Nu kastede sig nu ned på maven i bunden af båden, og hverken gerning eller gode ord kunne formå ham til at rejse sig.

Syvende marts — Denne dag spurgte vi Nu-Nu ud om motiverne til, at hans landsmænd havde dræbt vore kammerater, men han virkede så ude af sig selv af rædsel, at han ikke kunne give os et fornuftigt svar. Han forblev stædigt liggende i bunden af båden, og da vi gentog vore spørgsmål om grunden, svarede han blot med meningsløse gestus såsom at hæve overlæben med sin pegefinger og blotte tænderne, som befandt sig derunder. De var sorte. Vi havde aldrig før set en af indbyggerne påTsalals tænder.

Ottende marts — I dag flød et af de hvide dyr forbi os, hvis opdukken på stranden på Tsalal havde forårsaget så vild opstandelse blandt de indfødte. Jeg ville egentlig have samlet den op, men blev pludselig ramt af ligegyldighed og lod det så være. Havtemperaturen øgedes stadig, og det var ikke længere muligt at holde hånden i det. Peters talte meget lidt, og jeg vidste ikke, hvad jeg skulle mene om hans sløvhed. Nu-Nu trak vejret, og ikke mere.

Niende marts — Det askeagtige stof regnede nu ned over os hele tiden og i store mængder. Bræmmen af dis mod syd havde nu antaget en ufattelig højde over horisonten og begyndte at få klarere form. Jeg kan ikke sammenligne den med andet end et grænseløst vandfald, som fossede tavst ned i havet ud over en eller anden enorm og fjern afsats i himlen. Det vældige fortæppe strakte sig langs hele den sydlige horisont. Der kom ikke en lyd fra det.

Enogtyvende marts — Et dystert mørke lagde sig nu over os — men der rejste sig fra havets mælkede dybder et lysende skær, der nåede bådens ræling. Vi var ved at bukke under for det hvide, askeagtige fog, som lagde sig over både os og båden, men smeltede mod vandet. Vandfaldets øvre grænse fortabte sig fuldstændig i foget og det fjerne. Ikke desto mindre nærmede vi os det tydeligt nok med skrækindjagende hast. Indimellem kunne man iagttage brede, gabende, men forbigående sprækker i det, og ud af disse sprækker, hvori der var et kaos af flakkende og utydelige billeder, jog kraftige, men lydløse vindstød, som flåede det oprørte hav op på deres vej.

Toogtyvende marts — Mørket var tiltaget betydeligt og blev kun brudt af skæret af vandet, som kastedes tilbage af tæppet foran os. Utallige enorme og ligblegt hvide fugle fløj nu bestandigt ud fra den anden side af sløret, og deres skrig, når de forsvandt ud af syne, var det idelige Tekeli-li! Ved dette rørte Nu-Nu på sig i bunden af båden, men da vi kiggede til ham, opdagede vi, at han havde opgivet ånden. Og nu hastede vi mod vandfaldets favn, hvor en spalte åbnede sig for at modtage os. Men der rejste sig i vor bane en tilhyllet menneskeskikkelse langt større i omfang end nogen levende blandt mennesker. Og skikkelsens hud var fuldkommen hvid som sne.

NOTE

Omstændighederne i forbindelse med Pyms pludselige og tragiske død for nylig er offentligheden velkendt gennem dagspressen. Man frygter, at de få kapitler af hans beretning, som endnu manglede, og som befandt sig i hans besiddelse, mens ovenstående var blevet sat op til korrektur, gik uigenkaldeligt tabt i den ulykke, hvor han selv mistede livet. Dette kan imidlertid vise sig ikke at være tilfældet, og hvis hans manuskripter i den sidste ende bliver fundet, vil de blive offentliggjort.

Intet er ladt uforsøgt for at afhjælpe denne mangel. Den herre, hvis navn er nævnt i forordet, og som ud fra de der afgivne erklæringer kunne formodes at være i stand til at udfylde tomrummet, har takket nej til at påtage sig opgaven — med forståelig henvisning til den generelle unøjagtighed ved de enkeltheder, han havde fået meddelt, og hans manglende tillid til beretningens sidste deles absolutte sandhed. Peters, som kunne forventes at sidde inde med oplysninger, og som bor i Illinois, kan ikke kontaktes for nærværende. Det er muligt, at han på et senere tidspunkt bliver fundet, og han vil uden tvivl bidrage med materiale til at afslutte Pyms redegørelse.

Tabet af to eller tre afsluttende kapitler (for der var ikke mere end to eller tre) er så meget desto mere beklageligt, fordi der ikke kan være tvivl om, at de rummede stof angående polen selv, eller i det mindste angående egnene i dens umiddelbare nærhed, og også fordi disse beskrivelser fra forfatterens hånd vedrørende de områder om føje tid kan blive bekræftet eller afkræftet af en regeringsstøttet ekspedition til Sydhavet, som nu er under forberedelse.

Et punkt i beretningen kan der dog knyttes et par bemærkninger til, og det ville glæde forfatteren til denne note, hvis hans iagttagelser her på nogen måde skulle medvirke til at støtte troværdigheden af de højst ejendommelige sider, som hermed offentliggøres. Vi hentyder til de kløfter, som blev fundet på øenTsalal, og til figurerne på siderne 161, 162 og 163.

Pym har efterladt os figurerne uden kommentarer og omtaler i bestemte vendinger mærkerne, der blev fundet for enden af den østligste af kløfterne, som blot havende en løjerlig lighed med alfabetiske tegn og som, kort sagt, ganske afgjort ikke værende sådanne. Påstanden fremsættes så uforbeholdent og understøttes med en bevisførelse så definitiv (idet nemlig brudfladerne i de fragmenter, som lå i støvet, ved en efterprøvelse viste sig at passe med mærkerne i væggen), at vi må fæste lid til forfatterens soberhed, og ingen fornuftig læser bør gøre andet. Men da kendsgerningerne omkring alle figurerne er højst ejendommelige (i særdeleshed, når de ses i sammenhæng med bemærkninger, forfatteren fremsætter i selve teksten), kan det være på sin plads at knytte et par ord til dem alle — dette så meget desto mere, da de pågældende kendsgerninger uden tvivl er undgået Poes opmærksomhed.

Når man da sætter figurerne 1,2,3 og 5 sammen i nøjagtig den rækkefølge, som kløfterne dukkede op, og når man fjerner de små sidegrene eller buer (der, som man vil huske, udelukkende tjente som forbindelsesled mellem hovedgangene, og som havde et helt anderledes udseende), så udgør de stammen af et etiopisk verbum — stammen , “at være mørk” — hvoraf alle bøjninger af mørke og skygge.

Hvad angår den “venstre eller nordligste” af mærkerne i fig. 4, er det mere end sandsynligt, at Peters havde ret, og at det hieroglyffiske billede faktisk var håndskabt og skulle forestille et menneske. Omridset er tilgængeligt for læseren, og han må selv dømme, hvorvidt han kan se den foreslåede lighed eller ej, men resten af mærkerne støtter i betydelig grad Peters’ ide. Den øverste række er helt klart den arabiske verbumstamme “at være hvid” — hvoraf alle bøjninger af stærkt skin og hvidhed. Den nederste række er ikke så umiddelbart indlysende. Tegnene er noget ødelagte og usammenhængende, men det kan ikke desto mindre ikke betvivles, at de i ubeskadiget tilstand dannede det egyptiske ord , “landet mod syd”. Det bør bemærkes, at disse fortolkninger bekræfter Peters’ synspunkt, for så vidt angår den “nordligste” af figurerne. Armen peger mod syd.

Konklusioner som disse giver god grobund for spekulationer og spændende gisninger. De bør måske kædes sammen med nogle af beretningens mest uklart beskrevne begivenheder, om end leddene i denne kæde ikke på nogen oplagt måde er forbundet med hinanden. Tekeli-li! var de opskræmte indfødte påTsalals råb, da de fandt liget af det hvide dyr, der var blevet samlet op på havet. Det var også den tilfangetagne tsalalers gysende udbrud, da han blev ramt af Pyms hvide klædestykke. Det var også lyden af de skrig, som de hurtigtflyvende, hvide og enorme fugle udstødte, der dukkede frem gennem det hvide tæppe af dis mod syd. Intet hvidt forefandtes påTsalal, og der var intet andet end hvidt på hele den efterfølgende færd mod egnene længere sydpå. Det er ikke umuligt, at “Tsalal”, navnet på øen med kløfterne, ved en nøjere filologisk undersøgelse vil vise sig at afsløre en eller anden tilknytning til kløfterne selv, eller en hentydning til de etiopiske tegn, der så gådefuldt stod skrevet i deres gange.

“Jeg har hugget det ind i bjergene, og min hævn over støvet blandt stenene!”

1 Jeg kan af indlysende årsager ikke påstå, at disse datoer passer nøjagtigt. De anvendes først og fremmest for overskuelighedens skyld, og som de er nedfældet i mine blyantsnotater.

HEUREKA

ET PROSADIGT

DETTE VÆRK DEDIKERES

I DYBESTE RESPEKT

TIL

ALEXANDER VON HUMBOLDT

Forord

De få, som elsker mig, og som jeg elsker — dem, der føler, snarere end dem, der tænker — drømmerne og dem, der fæster lid til drømme som til blotte realiteter — skænker jeg denne Sandhedernes Bog, ikke i dens egenskab af Sandheds-Siger, men på grund af den Skønhed, der flyder rigt i dens Sandhed og gør den sand. Dem overlader jeg teksten som et Kunst-Produkt alene — lad os sige som en Romance eller, hvis det ikke er for ærgerrig en fordring, som et Digt.

Det, jeg fremlægger her, er sandt — derfor kan det ikke dø; og bliver det på nogen måde trådt under fode nu, da vil det “genopstå til det Evige Liv.”

Ikke desto mindre er det som et Digt alene, at jeg ønsker dette værk bedømt efter min død.

E.A.P

Heureka:

Et essay om det stoflige og åndelige univers

Det er med ægte ydmyghed — det er med en følelse af endog ærefrygt — at jeg nedfælder dette værks første linjer; for af alle tænkelige emner henvender jeg mig til læseren med det mest alvorlige — det mest omfattende — det vanskeligste — det mest ophøjede.

Hvilke ord kan jeg finde, som er tilstrækkeligt enkle i deres sublimitet — tilstrækkeligt sublime i deres enkelhed — til blot at formulere mit tema?

Jeg agter at tale om det Fysiske, Metafysiske og Matematiske — om det Stoflige og Åndelige Univers — om dets Essens, dets Oprindelse, dets Skabelse, dets Nuværende Stilling og dets Skæbne. Jeg vil derudover driste mig til at udfordre de slutninger, mange store og med rette dybt beundrede mænd er nået til, og dermed reelt stille spørgsmålstegn ved deres kløgt.

Lad mig til indledning præsentere så klart som muligt — ikke det teorem jeg ønsker at bevise — for uanset hvad matematikerne påstår, findes der ikke, i denne verden i det mindste, beviser — men den overordnede ide, som jeg i denne tekst vedholdende skal bestræbe mig på at forfægte.

Min overordnede påstand er denne: I den Første Tings Oprindelige Enhed ligger Alle Tings Sekundære Årsag samt Kimen til deres Uundgåelige Udslettelse.

Til illustration af denne ide har jeg tænkt mig at give et sådant overblik over Universet, at forstanden formår virkelig at fatte det og danne sig sin egen forestilling.

Den, som fra toppen af Etna kaster et flygtigt blik omkring sig, røres primært af sceneriets omfang og mangfoldighed. Kun ved hurtigt at hvirvle omkring på hælen kunne beskueren gøre sig håb om at opfatte udsigten i dens helheds sublimitet. Da intet menneske imidlertid er kommet på at hvirvle omkring på hælen på toppen af Etna, har intet menneske nogensinde absorberet hele denne udsigts enestående helhed, og følgelig har de betragtninger, der måtte ligge bag denne helhed, indtil videre ingen praktisk eksistens for menneskeheden.

Jeg kender ikke til noget værk, hvori der gives et overblik over Universet overhovedet — i dette ords mest omfattende og eneste gyldige betydning — og det er måske bedst her at nævne, at jeg i denne afhandling med ordet ‘Univers’, når og hvor det bruges uden indskrænkninger, i de fleste tilfælde mener den største tænkelige rumlige udstrækning inklusive alle ting, åndelige og stoflige, som kan tænkes at eksistere indenfor rammerne af en sådan udstrækning. Når jeg taler om det, man almindeligvis mener med ‘universet’, skal jeg, igen i de fleste tilfælde, benytte mig af et begrænset udtryk — ‘Stjerneuniverset’. Hvorfor denne sondring anses for at være nødvendig, vil fremgå af det følgende.

Men selv når det gælder værker om det i grunden begrænsede, skønt altid som endeløst antagne, Stjerne univers, er jeg ikke bekendt med noget, hvori et overblik over selv dette begrænsede univers er foretaget således, at der kan drages berettigede slutninger på baggrund af dets individualitet. Det nærmeste, man kommer et sådant værk, er Alexander von Humboldts Kosmos. Humboldt behandler imidlertid ikke emnet i dets individualitet, men i dets generalitet. Hans mål er i sidste ende loven for hver enkelt del af det rent fysiske univers, således som denne lov er forbundet med lovene for enhver anden del af dette rent fysiske univers. Hans metode er helt enkelt synæretisk. Han diskuterer kort sagt stoflige forbindelsers universalitet og blotlægger for videnskabens blik de følgeslutninger, som hidtil har måttet ligge skjult bag denne universalitet. Men hvor beundringsværdig den præcision end er, hvormed han har behandlet hver enkelt del af sit emne, indebærer disse deles mangeartethed alene med nødvendighed en mængde af detaljer og dermed en idemæssig sammenviklethed, som udelukker ethvert individuelt indtryk.

Det forekommer mig, at for at fremkalde sidstnævnte virkning og derigennem de resultater — de konklusioner, teorier, hypoteser eller, hvis intet bedre tilbyder sig, rene gætterier, der måtte blive konsekvensen deraf— kræves der noget i retning af mental hvirvlen omkring på hælen af os. Det er nødvendigt, at alle ting snurrer så hastigt omkring det centrale synspunkt, at ikke blot de mindste detaljer forsvinder fuldstændig, men at selv de mest påfaldende genstande løber i ét. Danner man sig et overblik af den art, vil alle udelukkende jordiske forhold være blandt de mindste detaljer, der forsvinder. Jorden vil blive betragtet alene i dens planetære relationer. Set i det lys bliver et menneske Menneskeheden, og Menneskeheden bliver en gren af Intelligensernes kosmiske slægt.

Og nu må jeg, inden vi går videre til det egentlige emne, bede læseren rette opmærksomheden mod et uddrag eller to af et temmelig opsigtsvækkende dokument, et brev, som tilsyneladende er blevet fundet i en flaske flydende i Mare Tenebrarum, et hav vel beskrevet af den nubiske geograf Ptolemæus Hephaistion, men sjældent besejlet nu til dags af andre end de åndeligt vakte og andre krykkejægere. Brevets dato, må jeg indrømme, overrasker mig endnu mere end dets indhold, for det er øjensynlig blevet skrevet år 2848. Hvad angår de afsnit, jeg citerer i det følgende, skulle jeg mene, at de taler for sig selv.

“Er du klar over, min kære ven,” siger brevskriveren og henvender sig utvivlsomt til en af sine samtidige, “Er du klar over, at det næppe er mere end otte-ni hundrede år siden, at metafysikerne rev folk ud af den vrangforestilling, at der kun var to mulige veje til den absolutte sandhed! Forstå det, hvem der kan! Det lader til, at der for længe, længe siden i tidernes nat levede en tyrkisk filosof, som hed Aries med efternavnet Toteles.” [Brevskriveren tænker muligvis på Aristoteles; selv de fineste navne forvrænges skammeligt i løbet af to-tre tusind år] “Denne store mands ry skyldtes primært hans påvisning af, at nysen er en naturlig forholdsregel, hvorved det er muligt for overstuderede tænkere at skaffe sig af med overflodige ideer gennem næsen, men han opnåede næsten lige så hæderværdig berømmelse som grundlægger af, eller i det mindste som den fremmeste katalysator for den såkaldte deduktive eller a priori videnskab. Han begyndte med det, han påstod var aksiomer eller ‘selvindlysende sandheder’ — og den nu om dage alment accepterede kendsgerning, at ingen sandheder er selv indlysende, påvirker ikke i mindste måde hans tanker; det var tilstrækkeligt for hans formål, bare den aktuelle sandhed var indlysende. Fra aksiomerne fortsatte han logisk til resultatet. Hans mest fremragende elever var en Tuclid, en geometriker [der menes Euklid], og en vis Kant, en dysker, som gav startskuddet til den form for åndelig vækkelse, der nu om stunder bærer hans navn med den lille forskel, at man har erstattet k’et med fj.

Og Aries Toteles’ lære herskede uantastet, indtil en mand, som hed Swine dukkede op; han prædikede det stik modsatte system, som han kaldte induktivt eller a posteriori. Hans fundamentale udgangspunkt var følelsen. Han gik til værks ved at observere, analysere og klassificere kendsgerningerne — der fik det noget skabagtige navn instantiae naturae — som han omsatte i almene love. Kort sagt, mens Aries Toteles’ metode var baseret på noumenon, hvilede Swines på phainomenon, og så begejstret blev Swines nye system modtaget, at Aries Toteles i første omgang kom i almindelig vanry. Han genvandt dog fodfæstet til sidst og fik lov til at dele videnskabens kejserdømme med sin mere moderne rival — idet les savants indskrænkede sig til at bandlyse alle andre tidligere, nuværende og fremtidige prætendenter og sætte en stopper for al videre diskussion om sagen ved at vedtage en medisk lov, som sagde, at de aristoteliske og baconske veje er og retteligen bør være de eneste farbare færdselsårer til kundskaben. ‘Baconsk’, skal jeg sige, kære ven,” tilføjer brevskriveren på dette sted, “var et på samme tid mere værdigt og velklingende tillægsord, som man opfandt og gjorde synonymt med swinsk.”

“Jeg forsikrer dig ved alt, hvad der er godt og dyrebart,” fortsætter brevet, “at jeg har fortalt dig disse ting, som de er, og du kan selvfølgelig selv se, hvor hæmmende en så grotesk forestilling må have været for al sand videnskabs fremskridt, der, som al erfaring viser, foregår i tilsyneladende intuitive spring. Disse antikke tankegange tvang forskningen til at kravle vejen ind, og vi kan sagtens blive enige om, at kravlen er lige så glimrende en bevægelsesmodus som så mange andre, men skal vi stække ørnens vinger, blot fordi sneglen er sikker på fødderne? Forgabelsen i Swine især var så stor, at der gennem århundreder praktisk talt var lukket for alt, hvad man retteligen kan kalde tænkning. Ingen turde ytre en holdning, hvis sandhed hvilede alene på sjælsoverbevisning. Det hjalp ikke engang, at en tankes sandhed kunne demonstreres, for samtidens dogmatiske videnskabsfolk så kun på metoden, ved hvilken tanken hævdedes udviklet. Resultatet var for dem sagen helt uvedkommende: “Metoden!” brølede de, “Lad os se nærmere på metoden!” Og hvis det efter granskning af metoden viste sig, at den hverken hørte under kategorien Swine eller kategorien Aries (der betyder vædder), så standsede les savants der, stemplede tænkeren som ‘teoretiker’, kaldte ham for et fjols og ville fremdeles ikke have mere med hverken ham eller hans sandhed at skaffe.

“Og, kære ven,” fortsætter brevskriveren, “man kan ikke sige, at mennesket med kravlesystemet som enerådende middel ville nå frem til den maksimalt opnåelige sandhed i løbet af selv den længste årrække, for undertrykkelsen af fantasien var et onde, der ikke kunne opvejes af selv den største grad af absolut sikkerhed ved snegleprocessen. Og deres sikkerhed var endog meget langt fra absolut. Fejlen, vore nærmeste forfædre begik, var helt parallel med den, hr. Klogesen begår, når han tror, at han nødvendigvis ser en genstand desto klarere, jo nærmere han kommer på den. De blindede også sig selv med detaljernes uhåndgribelige, men pirrende lamperøg, og derfor var swinenes højt priste kendsgerninger bestemt ikke altid kendsgerninger — hvilket ville være underordnet, hvis det ikke var, fordi man gik ud fra, at de altid var det. Baconismens værste brist — dens mest beklagelige fejlkilde — var dog dens tilbøjelighed til at lægge magt og konklusioner i hænderne på mænd af rent iagttagende natur — på disse amøber blandt hvaler, de mikroskopiske savants og kludekræmmere med speciale i uanselige kendsgerninger, som de fandt primært inden for naturlæren og alle sammen faldbød til samme pris fra deres boder og stande, idet man formodede, at kendsgerningernes værdi beroede alene på deres kendsgernings kendsgerning, uden at skele til deres anvendelighed eller uanvendelighed med henblik på blotlæggelsen af de ultimative og eneste egentlige kendsgerninger, man kalder Love.

“Aldrig har Jorden” — fortsætter brevet — “Aldrig har Jorden kendt en flok farisæere og tyranner mere utålsomme og mere utålelige end de individer, som den swinske filosofi således fra den ene dag til den anden indsatte i en position langt over deres formåen — således flyttede fra bryggerset til videnskabens bonede gulve — fra tyendekammeret til videnskabens talerstole. Deres trosbekendelse, bibel og forkyndelse rummedes i det ene ord ‘kendsgerning’ — men for de flestes vedkommende forstod de end ikke det ords mening. Dem, der vovede at forstyrre deres kendsgerninger med det formål at bringe dem i orden og i brugbar stand, viste Swines disciple overhovedet ingen barmhjertighed. Ethvert forsøg på at drage overordnede slutninger blev på stedet mødt med ordene ‘teoretisk’, ‘teori’, ‘teoretiker’; al tænkning blev, kort sagt, taget særdeles unådigt op og betragtet som en personlig krænkelse. Ved at dyrke naturvidenskaben under udelukkelse af Metafysik, Matematik og Logik var mange af disse Bacon-avlede forskere — en-ideede, en-sidede og hoppende på halen — mere ynkeligt hjælpeløse, mere elendigt uvidende stillet over for alle kundskabens begribelige elementer end selv den mest forudsætningsløse bonde, som viser, at han dog ved noget, når han indrømmer, at han ved absolut ingenting.

Og bedre ret havde vore forfædre ikke til at tale om sikkerhed, når de i blind tillid fulgte a priori -princippet, eller med andre ord Vædderens kurs. Den kurs var på utallige punkter dårligt nok så lige som vædderens horn. Sandheden er ganske enkelt, at aristotelikerne byggede deres kasteller på et grundlag mere upålideligt end luft,for der har aldrig eksisteret aksiomer og kommer heller aldrig til det. De må have været starblinde for ikke at kunne se det, selv på deres egen tid — for selv på den tid var mange af de ‘etablerede’ aksiomer blevet forkastet: ‘ Ex nihilo nihil fit ’, for eksempel, og ‘et legeme kan ikke handle, hvor det ikke er’ og ‘der kan ikke eksistere antipoder’ og ‘mørke kan ikke komme af lys’. Disse og utallige andre hypoteser, som førhen uden diskussion var blevet godtaget som aksiomer eller ubestridelige sandheder, blev, selv på den tid jeg taler om her, betragtet som aldeles uforsvarlige. Hvor tåbeligt var det da ikke, at de vedblivende satte lid til et grundlags uforanderlighed, hvis foranderlighed så ofte var blevet demonstreret med al ønskelig tydelighed!

Men selv med dokumentation fremlagt af dem selv mod dem selv er det ganske ligetil at dømme a priori- tænkerne for grov uforstand; det er nemt at demonstrere, hvor ørkesløst abstrakte deres aksiomer generelt er. Foran mig ligger der lige nu” [man vil bemærke, at vi stadig citerer brevet] “Foran mig ligger der lige nu en bog, som blev trykt for cirka tusind år siden. Vedalt forsikrer mig, at det er suverænt det bedste antikke værk om sit emne, som er Logik. Forfatteren, der nød stort ry i sin samtid, var en vis Miller eller Mill, og noget af det mere interessante, vi ved om ham er, at han red på en hest, som han kaldte Jeremy Bentham — men lad os kigge på værket selv.

Ja, her er det! — ‘Forestillingsevne eller mangel på samme,’ skriver Mill, ‘må under ingen omstændigheder være et kriterium for en aksiomatisk sandhed.’ Og det er jo meget rigtigt. Der er ingen ved sine fulde fem, som vil kalde det andet end en uforfalsket truisme. At erklære sig uenig i påstanden er ensbetydende med at antyde, at Sandheden, hvis navn ellers er synonymt med Urokkelighed, skulle være variabel. Hvis forestillingsevne skulle være et kriterium for Sandhed, så ville en sandhed i den enes øjne meget sjældent være en sandhed i andres, og nioghalvfems procent af alt, hvad der er ubestrideligt i Himlen, ville være et påviseligt falsum på Jorden. Vi accepterer altså Mills påstand. Jeg vil ikke kalde den for et aksiom, og det skyldes udelukkende, at jeg er i færd med at påvise, at der ikke findes aksiomer; men jeg er — med en sondring, som end ikke Mill selv kunne have beklaget sig over — villig til at medgive, at hvis der findes et aksiom, så er påstanden, vi her taler om, af alle den mest berettigede til at blive betragtet som et aksiom — at der ikke findes noget mere absolut aksiom, og følgelig, at ethvert efterfølgende aksiom, som er i modstrid med denne først fremsatte, enten må være et falsum i sig selv — det vil sige ikke noget aksiom — eller, hvis det godtages som aksiom, straks og på samme tid må neutralisere både sig selv og sin forgænger.

Og lad os så nu afprøve nogle af Mills aksiomer ved hjælp af hans egen logik. Lad os behandle ham så retfærdigt som overhovedet muligt. Vi vil ikke føre diskussionen ind på et almindeligt emne. Vi vil til denne undersøgelse fravælge alle alment kendte aksiomer — fravælge aksiomer af den slags, han (ikke mindre tåbeligt, bare fordi han kun gør det implicit) kalder den sekundære kategori — som om en afgjort sandhed pr. definition kunne være en enten mere eller mindre afgjort sandhed. Vi vil altså fravælge indiskutable aksiomer så diskutable, som man finder dem hos Euklid. Vi vil for eksempel ikke diskutere påstande, som at to lige linjer ikke kan omslutte et rum, eller at helheden er større end nogen af dens dele. Vi vil give logikeren alle fordelene. Vi vil gå direkte til en påstand, som han anser for indiskutabilitetens højdepunkt — som indbegrebet af aksiomatisk ubestridelighed. Her er den: ‘To forhold, som indbyrdes modsiger hinanden, kan ikke begge være sande — det vil sige, de kan ikke eksistere side om side i naturen.’ Her antager Mill for eksempel — og jeg kommer med det mest overbevisende eksempel, man kan forestille sig — at enten er et træ et træ, eller også er det det ikke — og det er jo meget rimeligt i sig selv og fungerer aldeles glimrende som aksiom, indtil vi stiller det over for et aksiom, som bliver formuleret et par sider før, eller med andre ord — ord,jeg har brugt tidligere — indtil vi afprøver aksiomet ved hjælp af Mills egen logik. ‘Enten,’ fastslår Mill, ‘er et træ et træ, eller også er det det ikke.’ Udmærket — og lad mig så spørge ham hvorfor det. Til det lille spørgsmål findes der kun et svar — jeg vil udfordre hvem som helst til at optænke et andet. Det eneste mulige svar er: ‘Fordi vi finder det umuligt at forestille os, at et træ kan være andet end et træ eller ikke et træ.’ Dette, jeg gentager, er Mills eneste svar; han vil end ikke prøve at finde andre, og dog er det, ud fra hans egen tankegang, klart nok ikke noget svar overhovedet — for har han ikke allerede bedt os om aksiomatisk at godtage, at ‘forestillingsevne eller mangel på samme må under ingen omstændigheder være et kriterium for en aksiomatisk sandhed’? Således driver hele, simpelthen hele hans argumentation omkring i rum sø uden ror. Lad ingen hævde, at en undtagelse fra reglen bør gøres i tilfælde, hvor forestillingens umulighed er så ualmindelig stor som her, hvor det kræves af os, at vi forestiller os, at et træ både er og ikke er et træ. Lad ingen forsøge, siger jeg, at hævde en sådan ebreitisme, for ‘umulighed’ lader sig for det første ikke gradbøje, og følgelig kan den ene umulige forestilling ikke være ualmindelig meget større end en anden umulig forestilling, og for det andet har Mill selv — utvivlsomt efter grundige overvejelser — klart og utvetydigt udelukket enhver tanke om undtagelser ved at understrege i sin påstand, at forestillingsevne eller mangel på samme under ingen omstændigheder må være et kriterium for en aksiomatisk sandhed. For det tredje har man, selv hvis undtagelser kunne accepteres, stadigvæk fornødent at vise, hvorfor en undtagelse skulle gøres i dette tilfælde. Forestillingen om, at et træ både kan være og ikke være et træ, er muligvis en tanke, som engle eller djævle er fortrolige med, og den trives i hvert fald uden tvivl blandt jordiske galninge og de åndeligt vakte.

“Nu er det jo ikke,” fortsætter brevskriveren, “så meget disse gamles logiks åbenlyse tåbelighed, jeg harcellerer over — den var rent ud sagt værdiløs, absurd og simpelthen grebet ud af luften. Det, som kreperer mig, er, at de med deres arrogante og forblindede udelukkelse af alle andre veje til Sandheden end de to smalle og bugtede stier — den ene krybende og den anden kravlende — i deres uvidende forvendelse vovede at lægge bånd på Sjælen — Sjælen, som ingenting elsker så højt som den frie flugt over den endeløse intuitions vidder, der intet kender til ‘veje’.

Siger det for resten ikke alt, kære ven, om den intellektuelle trældom, disse bigotte mennesker blev holdt i af deres swin og deres væddere, at ingen af deres savants, på trods af deres evindelige vrøvlen om veje til Sandheden, end ikke ved et tilfælde slog ind på, hvad vi nu så klart erkender er den bredeste, mest direkte og mest tilgængelige af alle veje — den store hovedfærdselsåre — kort sagt, Konsekvensens kongevej? Er det ikke forunderligt, at de kunne undgå at uddrage den vældige, altafgørende kendsgerning af Guds værk, at absolut konsekvens ikke kan være andet end absolut sandhed? Hvor ligetil — hvor hurtige har ikke vore fremskridt været, siden dette princip vandt indpas! Ved dets mellemkomst er forskningen blevet taget fra muldvarpene og givet, som en pligt snarere end et opdrag, til de sande, til de eneste sande tænkere — til de alment dannede mænd med den mest levende fantasi. Disse sidstnævnte — vore Keplere, vore Laplacer — ‘spekulerer’ — ‘teoretiserer’ — der er ikke andre ord for det; kan du ikke lige forestille dig det hånsbrøl, som vore forfædre ville møde dem med, hvis de kunne kigge mig over skulderen, mens jeg skriver dette? Keplerne, siger jeg, spekulerer — teoretiserer — og deres teorier bliver helt enkelt korrigeret — reduceret — siet — renset, lidt efter lidt, for deres inkonsekvenser — indtil de i den sidste ende står lydefrit Konsekvente tilbage for vore øjne — rummer en konsekvens, som selv den mest upåvirkelige mand, fordi den er konsekvent, må acceptere som en absolut og indiskutabel Sandhed.

Jeg har mange gange tænkt, min ven, hvor meget hovedbrud det må have voldt de gamle dogmatistikere for tusind år siden blot at bestemme, hvilken af de to højt besungne metoder det er, kryptografen benytter til at afkode de mere komplicerede kryptogrammer — eller hvilken af dem Champollion benyttede til at føre menneskeheden frem til de vigtige og talløse sandheder, som i så mange århundreder har ligget begravet i Egyptens fonetiske hieroglyffer. Vil det i særdeleshed ikke have givet disse bigotte mennesker noget af en hovedpine at afgøre, hvilken af de to veje det var, der førte dem til den mest banebrydende og storslåede af alle deres sandheder — nemlig tyngdelovens sandhed — dens kendsgerning? Newton uddrog den af Keplers love. Kepler indrømmede, at han havde gættet sig til de love — de love, som, da de blev undersøgt, afslørede for den største af alle britiske astronomer det princip, der er alle (eksisterende) fysiske princippers grundlag, og som, når vi forsøger at gennemskue det, fører os direkte ind i Metafysikkens tågede kongerige. Ja! disse afgørende love gættede Kepler sig til — det vil sige, han forestillede sig dem. Var han blevet bedt om at udpege enten den deduktive eller den induktive vej, ad hvilken han var nået frem til dem, kunne han meget vel have svaret: ‘Jeg ved ikke noget om nogen veje, men jeg ved, hvordan Universet er skruet sammen. Her har I svaret. Jeg forstod det med min sjæl, jeg fandt det ved hjælp af intuition og intet andet.’ Ak, den stakkels, uvidende gamle mand! Kunne ikke enhver metafysiker have fortalt ham, at det, han kaldte ‘intuition’, ikke var andet end overbevisning, som beroede på deduktioner eller induktioner, hvis processer var så skyggeagtige, at de undgik hans bevidsthed, undveg hans fornuft eller trodsede hans udtryksevne? Hvor er det sørgeligt, at der ikke var en eller anden ‘moralfilosof’, der kunne have belært ham derom! Hvor ville det have trøstet ham på hans dødsleje at vide, at han, i stedet for intuitivt og dermed upassende, i virkeligheden var trådt sømmeligt og legitimt — det vil sige swinsk eller i det mindste vædderisk — ind i de mægtige sale, hvor Universets udødelige og kostbare hemmeligheder lå glimtende, ubevogtede og indtil da uberørte af menneskehånd, skjult for menneskers blikke!

Ja, Kepler var grundlæggende teoretiker — men den titel, som i dag klinger helligt i vore ører, var i de forlængst forgangne dage et udtryk for den yderste foragt. Det er først nu i vore dage, at mennesker begynder at forstå den geniale gamle mand — at føle forståelse for hans evigt mindeværdige ords profetiske og poetiske rapsodi. Hvad mig angår,” fortsætter den ukendte brevskriver, “opflammes jeg af en hellig ild, blot jeg tænker på dem, og jeg føler, at jeg aldrig skal blive træt af at høre dem gentaget, så lad mig til afslutning på dette brev have den sande fornøjelse at skrive dem af endnu en gang: ‘Det er mig ligegyldigt, om mit arbejde bliver læst nu eller i eftertiden. Når Gud selv har ventet i seks tusind år på en iagttager, kan jeg også vente et århundrede på læsere. Jeg har sejret. Jeg har frarøvet egypterne deres gyldne hemmelighed. Jeg vil hengive mig til mit hellige raseri ’.”

Her slutter mine citater fra denne yderst forunderlige, om end ikke irrelevante skrivelse, og det ville formentlig være tidsspilde på nogen måde at diskutere forfatterens — hvem han så er — kimæriske for ikke at sige revolutionære forestillinger — forestillinger så radikalt i modstrid med vor tidsalders velovervejede og veletablerede synspunkter. Lad os altså i stedet gå videre til vort egentlige emne Universet.

Emnet kan diskuteres på to måder: Vi kan bevæge os opad, eller vi kan bevæge os nedad. Vi kan tage udgangspunkt i vort eget synspunkt — i Jorden, hvorpå vi befinder os — fortsætte herfra til de andre planeter i vort system — derfra til Solen — derfra til vort system set i sin helhed — og derfra, via andre systemer, uendeligt udad. Eller vi kan begynde højt oppe på et punkt så konkret, som vi kan finde eller forestille os det, og derfra bevæge os ned til Menneskets bolig. Normalt — det vil sige i gængse afhandlinger om Astronomi — benytter man sig med visse forbehold af den første af disse metoder — af den indlysende grund, at eftersom målet alene er astronomiske kendsgerninger og principper, nås det mål mest hensigtsmæssigt ved gradvist at bevæge sig fra det nærmeste, og derfor bedst kendte, videre ud mod det punkt, hvor al vished fortaber sig i det fjerne. Til mit aktuelle formål — det at sætte forstanden i stand til, på afstand og med et enkelt blik, at danne sig et tydeligt billede af det individuelle Univers — er det imidlertid klart, at en bevægelse til det mindre fra det større — til udkanterne fra centrum (hvis ellers vi kunne definere et centrum) — til slutningen fra begyndelsen (hvis ellers vi kunne forestille os en begyndelse) — ville være at foretrække, hvis det ikke var for vanskeligheden, for ikke at sige umuligheden, ved på den vis at give den astronomisk ukyndige et indtryk, som på nogen måde lader sig forstå, hvad angår de dele, der vedrører kvantitet — det vil sige mængde, størrelse og afstand.

Nu er klarhed — forståelighed i alle henseender — et kernehensyn ved min overordnede plan. Når det gælder vigtige spørgsmål, er det bedre at være meget omstændelig end selv en lille smule utydelig. Men utilgængelighed er ikke i sig selv en egenskab ved noget emne. Alle emner er lige letfattelige for den, der nærmer sig dem med tilbørligt afpassede skridt. Det er alene, fordi man her og der har forsømt at lægge trædesten på vor vej til Diffentialregningen, at sidstnævnte ikke er helt så nem at gå til som Samuel Pickwicks livsfilosofi.

For at undgå enhver risiko for misforståelser anser jeg det for tilrådeligt at gå til værks, som om selv Astronomiens mest selvfølgelige kendsgerninger er læseren ubekendt. Ved at kombinere de to mulige diskussionsmåder, jeg nævnte tidligere, tænker jeg at benytte mig af deres respektive fordele — og i særdeleshed af detaljerede gentagelser, hvilke som følge af min hensigt vil være helt uundgåelige. Idet jeg til en begyndelse bevæger mig nedad, skal jeg lade de altafgørende betragtninger om kvantitet, som jeg allerede har omtalt, ligge, indtil bevægelsen atter går opad.

Lad os da begynde med det lillebitte ord ‘Uendelighed’. Det er, ligesom ‘Gud’, ‘ånd’ og en række andre udtryk, for hvilke der findes ækvivalenter på næsten alle sprog, på ingen måde udtryk for en ide — men for en bestræbelse i retning af en. Det repræsenterer det mulige forsøg på at forstå det umulige. Mennesket havde behov for et ord, hvormed det kunne give denne bestræbelse retning — kunne udpege skyen, bag hvilken genstanden for bestræbelsen befandt sig for evigt usynlig. Et ord var kort sagt påkrævet, hvormed et menneske både kunne sætte sig i forbindelse med et andet menneske og med en bestemt tilbøjelighed i det menneskelige intellekt. Af det behov opstod ordet ‘Uendelighed’, som således kun repræsenterer tanken om en tanke.

Hvad angår den uendelighed, der her er tale om — rummets uendelighed — hører vi det ofte sagt, at “forstanden godtager — slår sig til tåls med — nærer denne forestilling på grund af de langt større vanskeligheder, der ville være forbundet med at forestille sig en grænse.” Men det er blot en af de fraser, hvormed selv dybe tænkere siden Arilds tid indimellem har haft fornøjelsen af at bedrage sig selv. Problemet skjuler sig i ordet ‘vanskeligheder’. “Når forstanden,” fortæller man os, “nærer forestillingen om det grænseløse, beror det på de større vanskeligheder, den ser sig stillet over for ved forestillingen om begrænset rum.” Hvis påstanden nu i det mindste var rigtigt udtrykt, ville dens absurditet være åbenlys med det samme. Der er helt oplagt ikke alene vanskeligheder på spil. Hvis det påtænkte synspunkt var blevet fremsat i overensstemmelse med sin hensigt og uden sofisteri, ville den have lydt således: “Når forstanden godtager forestillingen om det grænseløse, beror det på den større umulighed ved at nære en forestilling om begrænset rum.”

Det vil være umiddelbart indlysende, at dette ikke er et spørgsmål om to udsagn, hvis respektive troværdighed — eller om to udsagn, hvis respektive værdier -fornuften kan sættes til at afgøre; her drejer det sig om to opfattelser i direkte modstrid med hinanden, og begge åbenlyst umulige, hvoraf intellektet skulle være i stand til at nære den ene på grund af den større umulighed ved at nære den anden. Valget står ikke mellem to vanskeligheder; det tænkes kun at stå mellem to umuligheder. Nuvel, af førstnævnte gives der varierende grader — men af sidstnævnte, ingen — aldeles som vor næsvise brevskriver allerede har været inde på. En opgave kan være mere eller mindre vanskelig; men den er enten mulig eller umulig — der er ingen mellemvej. Det er måske mere vanskeligt at jævne Andesbjergene med jorden end en myretue, men det kan ikke være mere umuligt at udradere det ene end det andet. En mand kan springe tre meter med mindre vanskelighed, end han springer seks, men umuligheden af at springe til Månen er ikke en snus mindre end umuligheden af at springe til Sirius.

Eftersom alt dette her er ubestrideligt — eftersom forstandens valg står mellem to erkendelsesmæssige umuligheder — eftersom den ene umulighed ikke kan være større end den anden — og eftersom den ene følgelig ikke kan være at foretrække for den anden, er filosofferne, som ikke blot af de nævnte grunde hævder menneskets forestilling om uendelighed, men ud fra en sådan hypotetisk forestilling endda uendeligheden selv, helt indlysende i færd med at demonstrere et umuligt forholds mulighed ved at påvise, at et andet forhold også er umuligt. Dette, vil man sige, er noget sludder, og det er det måske også — ja, faktisk synes jeg, det er noget førsteklasses sludder, men jeg skal afstå fra at tage æren for det som værende mit.

Vil man påvise fejlagtigheden ved den filosofiske diskussion af dette spørgsmål, er det enkleste imidlertid simpelthen at henvise til en kendsgerning, der hidtil er blevet ganske overset — den kendsgerning, at den pågældende diskussion både beviser og modbeviser sin egen påstand. “Forstanden drives,” siger teologerne og andre, “til at godtage en Første Årsag på grund af de større vanskeligheder, den stilles over for i forsøget på at forestille sig årsag bag årsag i en uendelighed.” Som før ligger problemet i ordet ‘vanskelighed’, men hvad er det, det refererer til i dette tilfælde? En Første Årsag. Og hvad er en Første Årsag? En ultimativ alle årsagers grænse? Og hvad er en ultimativ alle årsagers grænse? Endelighed — det Endelige. Således får Gud ved hvor mange filosoffer det samme ord til at støtte nu Endeligheden og nu Uendeligheden. Kunne det ikke bringes til at støtte andre ting også? Hvad ordkløverierne angår, er de i det mindste ikke til at bære. Men — for at gøre en ende på dem — det, de beviser i det ene tilfælde, er præcis det samme ingenting, som de også beviser i det andet.

Der er naturligvis ingen, som forventer, at jeg her vil forfægte dets absolutte umulighed, som vi søger at formidle med ordet ‘Uendelighed’. Jeg har alene til hensigt at vise, hvor omsonst det er at ville bevise Uendeligheden selv, eller endog blot vor forestilling derom, ved hjælp af den slags forkludrede ræsonnementer, som sædvanligvis bruges.

Ikke desto mindre må det være mig tilladt som individ at sige, at jeg ikke kan forestille mig Uendelighed og er overbevist om, at det er der ingen mennesker, der kan. Indrømmet, en forstand, som ikke er aldeles selvbevidst — som ikke er vant til introspektiv analyse af sin egen mekanik — vil ofte narre sig selv til at tro, at den har næret den forestilling, vi her taler om. I vore bestræbelser på at nære den går vi frem skridt for skridt, indbilder os det ene punkt bag det andet, og så længe vi fortsætter denne bestræbelse, kan man godt sige, at vi nærmer os dannelsen af den ønskede forestilling, mens styrken af det indtryk, vi faktisk danner os eller har dannet os, er proportional med varigheden af den periode, hvor den intellektuelle bestræbelse opretholdes. Men det er, når vi afbryder bestræbelsen — eller (som vi tror) har nået vejs ende — når vi (som vi formoder) lægger sidste hånd på forestillingen — at vi samtidig og på stedet vælter hele vor indbildningskrafts værk ved at slå ned på et ultimativt og derfor definitivt punkt. Denne kendsgerning undgår imidlertid vor opmærksomhed på grund af den absolutte, tidslige overensstemmelse mellem udpegelsen af det ultimative punkt og tankebestræbelsens ophør. På den anden side, under forsøg på at skabe sig en forestilling om et begrænset rum, vender vi blot de processer på hovedet, der indebærer umuligheden.

Vi er overbeviste om, at der findes en gud. Vi er måske eller måske ikke overbeviste om, at rummet er endeligt eller uendeligt. Men vor overbevisning i disse tilfælde bør retteligen kaldes tro, og det er en ganske anden sag end egentlig overbevisning — end den intellektuelle overbevisning, der forudsætter en mental forestilling.

Faktum er, at når det gælder udsagn om nogen af den kategori af begreber, som ‘Uendelighed’ tilhører — kategorien tanker om tanker — føler han, som overhovedet kan tillade sig at sige, at han tænker, sig kaldet ikke til at nære en forestilling, men simpelthen til at rette sit mentale blik mod et givet punkt på det intellektuelle firmament, hvor der befinder sig en tåge, som aldrig vil lette. Han gør vitterligt ikke noget forsøg på at få den til at lette, for rent instinktivt indser han lynhurtigt ikke blot umuligheden af, men det til ethvert menneskeligt formål uvæsentlige i, at den tåge letter. Han forstår, at Gud ikke har villet, at den skulle lette. Han erkender straks, at det ligger hinsides menneskets hjerne, og også hvordan, om end ikke præcis hvorfor, det ligger hinsides den. Jeg er klar over, at der findes mennesker, der bruger deres tid på at gribe efter det uopnåelige, og som takket være den jargon, de bruger, meget nemt opnår en slags blækspruttery for dybsindighed blandt de tænkere-som-tror-de-tænker, og for hvem uigennemskuelighed er lig med dybde; men Tankens fineste egenskab er dens selv-forståelse, og en lille smule tvetydigt kan man sige, at ingen forstandens tåge kan være tættere end den, der ved at strække sig til selve grænsen for det mentale rige udelukker, at grænserne selv kan erkendes.

Man vil nu forstå, at jeg ikke med udtrykket ‘Rummets Uendelighed’ beder læseren nære den umulige forestilling om en absolut uendelighed. Jeg refererer udelukkende til den “ største udstrækning af rummet, man kan forestille sig ” — en dunkel og ustadig størrelse, sommetider sammentrukket og sommetider svulmende i takt med fantasiens vekslende energier.

Hidtil er Stjerneuniverset altid blevet betragtet som synonymt med det egentlige Univers, som jeg definerede det i indledningen til denne Afhandling. Man har altid — i hvert fald siden den intelligible Astronomis fremkomst — direkte eller indirekte antaget, at hvis det var muligt for os at stille os på et hvilket som helst givet punkt i rummet, så ville vi stadig finde os omgivet på alle sider af en endeløs række stjerner. Det var Pascals uholdbare ide, da han gjorde det til dato måske mest succesfulde forsøg på at sætte ord på den forestilling, vi kæmper med i termen ‘Univers’. “Det er en kugle,” siger han, “hvis centrum er overalt, og hvis omkreds er intetsteds.” Men selvom denne tænkte definition faktisk ikke er en definition af Stjerne universet, så kan vi godt, med visse mentale forbehold, acceptere den som en definition (streng nok til ethvert praktisk formål) af det egentlige Univers — det vil sige rummets Univers. Lad os da betragte sidstnævnte som “ en kugle, hvis centrum er overalt, og hvis omkreds er intetsteds.” Mens vi finder det vanskeligt at forestille os en slutning på rummet, så har vi faktisk ingen problemer med at se en uendelighed af begyndelser for os.

Lad os så antage som vort udgangspunkt Gud. Hvor det gælder denne Gud i sig selv, er kun han ikke tåbelig — er kun han ikke blasfemisk — som siger — intet. “Nous ne connaissons rien,” siger baron de Bielfeld — “ nous ne connaissons rien de la nature ou de l’essence de Dieu: — pour savoir ce qu’il est, il faut être Dieu même.” — “Vi ved absolut intet om Guds natur eller essens — for at forstå, hvad Han er, måtte vi selv være Gud.”

“Måtte vi selv være Gud! ” — Med klangen af disse så forbløffende ord ringende for mine ører endnu drister jeg mig ikke desto mindre til at spørge, om denne vor nuværende uvidenhed om Gud er en uvidenhed, som sjælen er evigt fordømt til.

Lad os imidlertid stille os tilfreds med at gå ud fra, at Han — den, for indeværende i det mindste, Ubegribelige — Han — forstået som Ånd — det vil sige som ikke Stof — en sondring, der til ethvert intelligibelt formål udmærket kan stå i stedet for en definition — at Han altså, eksisterende som Ånd, i kraft af Sin Vilje har skabt, eller frembragt — på et sted i Rummet, som vi vil anse for centrum — på et tidspunkt, som vi ikke skal foregive at ville undersøge nærmere, men som under alle omstændigheder ligger uhyre fjernt — igen, lad os altså gå ud fra, at Han har skabt — hvad? Dette er et helt afgørende punkt i vore overvejelser. Hvad er det, som vi med rette — som er det eneste, vi med rette kan gå ud fra primært er blevet skabt?

Vi har nået et punkt, hvor kun Intuition kan hjælpe os — men lad mig her vende tilbage til den tanke, som jeg allerede har nævnt er den eneste, vi kan nære om intuition. Den er ikke andet end den overbevisning, som beror på induktioner eller deduktioner, hvis processer er så dunkle, at de unddrager sig vor bevidsthed, undslipper fornuften og trodser vor udtryksevne.Efter at have gjort det klart fastslår jeg så — at det stof, skønt en uudtrykkelig, aldeles uimodståelig intuition tvinger mig til at slutte, at det, Gud oprindeligt skabte — at det Stof, som Han i kraft af Sin Vilje først skabte af sin Ånd eller af Intet, ikke kan have været andet end Stof i dets yderste tænkelige tilstand af — hvad? — af Enkelhed.

Man vil opdage, at dette er den eneste absolutte formodning i min Afhandling. Jeg bruger ordet ‘formodning’ i dets almindelige betydning, men jeg vil fastholde, at selv denne min primære hypotese er meget langt fra i virkeligheden kun at være en formodning. Intet er nogensinde med større sikkerhed — ingen menneskelig slutning er faktisk nogensinde blevet mere strengt regelbundet deduceret — men ak! processerne bag den ligger uden for menneskelige analyses muligheder — er i hvert fald hinsides sprogligt udtryk.

Lad os nu forsøge at forestille os, hvad Stof må være, når eller hvis det befinder sig i sin yderste tilstand af Enkelhed. Her tyer Fornuften straks til Upartikularitet — til en partikel — til en partikel — en partikel af en art — af en beskaffenhed — af et væsen — af en størrelse — af en form — en partikel derfor af “tomhed og øde”— en partikel, der med sikkerhed er en partikel i alle henseender — en absolut unik partikel, individuel, udelt og ikke udelelig alene derfor, at Han, som skabte den i kraft af Sin Vilje, selvsagt med en uendelig meget mindre udfoldelse af samme Vilje kan dele den.

Enhed er altså alt, hvad jeg udsiger om det oprindeligt skabte Stof; men jeg har til hensigt at vise, at denne Enhed som princip er rigeligt tilstrækkelig til at forklare i det mindste det stoflige Univers’ grundlæggelse, eksisterende fænomener og indlysende, uundgåelige udslettelse.

Viljesakten at frembringe den oprindelige Partikel har været hele handlingen, eller rettere, Skabelsens undfangelse. Vi går nu til det endelige formål, hvortil vi må formode Partiklen skabt — det vil sige, det endelige formål i det omfang, vore overvejelser indtil videre sætter os i stand til at forstå det — nemlig grundlæggelsen af Universet ud fra den, ud fra Partiklen.

Denne grundlæggelse er udvirket ved at tvinge det oprindeligt og derfor normalt Ene ind i en unormal tilstand af Mange. En handling af den slags indebærer reaktion. En spredning af Enhed på disse betingelser rummer en dragning i retning mod tilbagevenden til Enhed — en dragning, som ikke lader sig standse, før den har nået sit mål. Disse forhold vil jeg imidlertid diskutere mere grundigt senere.

Formodningen om den oprindelige Partikels absolutte Enhed indeholder formodningen om uendelig delelighed. Lad os da tænke os Partiklen som akkurat ikke aldeles udtømt ved spredning i Rummet. Lad os med den ene Partikel som centrum forestille os sfærisk stråling — i alle retninger — til umålelige, men dog finitte afstande i det førhen tomme Rum — af en given uudtrykkeligt stor, men dog begrænset mængde ubegribeligt, men dog ikke uendeligt, små atomer.

Nuvel, hvilke egenskaber kan vi, ved at betragte såvel atomernes kilde som den plans væsen, der tegner sig ved deres spredning, tillade os — ikke at formode, men at udlede, at disse atomer, således spredte eller under spredningen, har besiddet? Eftersom Enhed er deres kilde, og eftersom forskel fra Enhed er den plans væsen, der tegner sig ved deres spredning, er vi berettiget til at gå ud fra, at denne væsensegenskab er bevaret i det mindste generelt gennem hele planen og er en del af planen selv — det vil sige, vi vil være berettiget til at tænke os uophørlige forskelle i alle henseender fra oprindelsens unicitet og enkelhed. Men vil vi af disse grunde kunne retfærdiggøre en forestilling om atomerne som heterogene, uens, ulige og inækvidistante? Eller spurgt mere direkte — skal vi gå ud fra, at ikke to atomer ved deres spredning har været af samme natur, af samme form eller af samme størrelse — og at absolut inækvidistance mellem det ene og det andet atom, når atomernes spredning i Rummet er tilendebragt, vil gælde for dem alle sammen? Med sådan en ordning, under sådanne betingelser, forstår vi nemmest og umiddelbart den mest gennemførlige, efterfølgende fuldbyrdelse af en plan som den, jeg har skitseret — planen om mangfoldighed af enhed — diversitet af sammehed — heterogenitet af homogenitet — sammensathed af enkelhed — kort sagt, den størst mulige forbundne mangfoldighed af det afgjort uforbundne Ene. Vi burde derfor utvivlsomt være berettiget til at formode alt, hvad der hidtil er nævnt, hvis det ikke var for indvendingerne, for det første, at overflødighed er utænkelig i en Guddommelig Handling, og, for det andet, at det formodet tilsigtede mål synes opnåeligt, når nogle af de givne betingelser udelades både i begyndelsen, og når de forstås som straks eksisterende. Hermed mener jeg, at nogle af betingelserne er indeholdt i andre eller er så umiddelbare konsekvenser af dem, at en sondring bliver umulig. Forskel i størrelse vil for eksempel opstå med det samme, fordi et atom på grund af partikulær inækvidistance — hvilket skal forstås som partikulær inækvidistance mellem kvantitetscentre i hinanden tilgrænsende atomer af forskellig form — vil drages mod det ene frem for mod det andet atom — et forhold, som ikke på nogen måde kolliderer med atomernes generelt ensartede spredning. Også forskel i art erkender man let som værende simpelthen resultatet af forskelle i størrelse og form, betragtet mere eller mindre i fællesskab — faktisk kan vi ikke, eftersom det Egentlige Partikels Enhed er ensbetydende med absolut homogenitet, forestille os atomerne adskille sig artsmæssigt fra hinanden, når de spredes, uden samtidig at forestille os en særlig handling fra den Guddommelige Viljes side ved frigørelsen af hvert enkelt atom med det formål i hvert enkelt atom at opnå en ændring i dets særlige beskaffenhed — og så fantastisk en forestilling er der så meget desto mindre grund til at pleje, da nævnte formål indlysende er helt opnåeligt uden så detaljeret og omfattende en indgriben. Vi indser derfor, at det alt taget i betragtning ville være overflødigt, og følgelig ufilosofisk, at udsige andet om atomerne, når vi betænker deres formål, end forskel i form ved spredningen, med efterfølgende partikulære inækvidistancer — alle andre forskelle hidrører fra disse i de allerførste massekonstitutionsprocesser. Vi etablerer således et Univers på et rent geometrisk grundlag; det er naturligvis på ingen måde nødvendigt at antage absolut forskellighed, end ikke i form, blandt alle strålede atomer — lige så lidt som det er nødvendigt at antage absolut partikulær inækvidistance mellem dem enkeltvist. Det kræves alene af os, at vi godtager, at ingen til hinanden grænsende atomer er af samme form — at ingen atomer, som nogensinde kan tilnærme sig hinanden inden deres uundgåelige, endelige genforening, er det.

Om end de adskilte atomers umiddelbare og uforanderlige dragning mod at vende tilbage til deres normale Enhed, som jeg har nævnt, rummes implicit i deres unormale spredning, er det ikke desto mindre klart, at denne dragning ikke vil få følger — at den vil forblive en dragning og ikke andet — indtil spredningsenergien, når den ophører med at udøves, giver den, dragningen, frit spil til at nå sit mål. Den Guddommelige Handling, når den betragtes som determineret og anses for afsluttet med spredningens fuldbyrdelse, forstår vi imidlertid på samme tid som en reaktion — som en med andre ord opnåelig dragning for de adskilte atomer mod at vende tilbage til og blive En.

Men når den spredende energi trækkes tilbage, og reaktionen til fremme af den endelige plan — som er den yderst tænkelige Forbindelse — er begyndt, er samme plan nu i fare for at blive forpurret i detaljen på grund af netop den dragning mod tilbagevenden, som skal udvirke dens sluttelige fuldendelse. Mangfoldighed er målet; men da det nu er muligt for dragningen at nå sit mål inden fuldbyrdelsen af de mål, der er tænkt med mangfoldigheden, er der intet, der forhindrer nærtliggende atomer i straks at indgå i absolut enhed med hinanden — der er intet til at bremse ophobningen af forskellige unikke masser på givne punkter i rummet — der er med andre ord intet, der stiller sig i vejen for akkumuleringen af forskellige masser, som hver især er absolut En.

For at fuldbyrdelsen af den overordnede plan skal være effektiv, indser vi derfor nødvendigheden af en frastødning af begrænset styrke — et adskillende noget, som, efter at den spredende Vilje har trukket sig tilbage, på samme tid tillader en tilnærmelse og forbyder en sammenføjning af atomerne, hvorved de nødes til evindeligt at nærme sig hinanden for dog at være den positive kontakt nægtet; kort sagt, et noget, der har magten til — indtil et givet tidspunkt — at forhindre atomernes forening, men som er uden evnen til at hindre deres sammenhæng i nogen henseende ellergrad. Frastødningen, som i forvejen anskues som så nøje begrænset i andre retninger, må, lad mig gentage, kun forstås at have evnen til at forhindre absolut forening indtil et givet tidspunkt. Medmindre vi vil forestille os, at atomernes tørst efter Enhed er dømt til aldrig at slukkes — medmindre vi vil forestille os, at det, der har en begyndelse, ikke skal have en afslutning — en forestilling, som ikke kan næres i virkeligheden, uanset hvor meget vi taler eller drømmer om det — så er vi nødsaget til at slutte, at den frastødende indflydelse, vi tænker os, i den sidste ende — når Uni-dragningen til opfyldelse af de Guddommelige hensigter forenes i et samlet pres; aldrig og på ingen måde skal et sådant samlet pres opstå naturligt inden da — at den frastødende indflydelse da må give efter for en kraft, der i disse sidste tider skal være den stærkeste kraft i præcis det fornødne omfang og dermed bane vejen for den universelle hengivelse til den uafvendelige (fordi oprindelige, derfor normale) Enhed. Betingelserne, der her skal bringes til at harmonere, er i sandhed vanskelige — vi kan ikke på nogen måde forestille os, at de skulle kunne forliges — men ikke desto mindre er den tilsyneladende umulighed fantastisk fascinerende.

At det frastødende noget rent faktisk eksisterer, kan vi se. Mennesket hverken bruger eller kender en kraft stærk nok til at bringe to atomer i kontakt med hinanden. Dette er ikke andet end den velunderbyggede hypotese om stoffets uigennemtrængelighed. Alle Eksperimenter beviser — al Filosofi erkender den. Frastødningens hensigt — dens eksistens’ nødvendighed — har jeg prøvet at vise; men jeg er religiøst afstået fra ethvert forsøg på at undersøge dens natur ud fra en intuitiv overbevisning om, at princippet, der her diskuteres, er strengt åndeligt — knytter sig til egne, der er utilgængelige for vor nuværende forståelse — knytter sig til en diskussion, der nu — i vor menneskelige tilstand — ikke er til diskussion — diskussionen om Ånd i sig selv. Jeg føler kort sagt, at her, og kun her, har Guden interveneret, fordi her, og kun her, krævede problemet Gudens intervention.

Mens man uden videre vil erkende de spredte atomers dragning mod Enhed som Newtons tyngdekraftprincip, vil det, jeg har omtalt som en frastødende indflydelse, der sætter grænser for den (umiddelbare) fuldbyrdelse af samme dragning, faktisk også forstås at være det, som vi har haft for vane at kalde nu varme, nu magnetisme, nu elektricitet, alt imens den vaklende terminologi, hvormed vi forsøger på at indkredse den, røber vor uvidenhed om dens frygtindgydende natur.

Hvis vi nu lige et øjeblik kalder den frastødende indflydelse for elektricitet, så ved vi, at al eksperimentel analyse i den sidste ende har ført til princippet, eller det tilsyneladende princip, heterogenitet. Kun hvor ting er forskellige fra hinanden, oplever man elektricitet; og det lader sig formode, at der aldrig er forskel på ting, hvor elektricitet ikke udvikles i det mindste, om den så kan iagttages eller ej. Se, dette resultat er helt i overensstemmelse med det, jeg er nået frem til ad uempirisk vej. Hensigten med den frastødende indflydelse er, har jeg foreslået, at forhindre de spredte atomers umiddelbare Enhed — og disse atomer fremstilles som hver især forskellige. Forskellighed er deres natur — deres essentialitet — ganske som ikke-forskellighed var deres kildes essentialitet. Når vi da siger, at et forsøg på at bringe to af disse atomer sammen vil medføre en indsats fra den frastødende indflydelses side for at forhindre det, kan vi lige så godt formulere den strengt reciprokke sætning, at et forsøg på at bringe to forskelligheder i kontakt med hinanden vil udvikle elektricitet. Alle eksisterende legemer er naturligvis sammensat af disse atomer i nær kontakt og må derfor betragtes som blot grupperinger af flere eller færre forskelligheder; og den frastødende ånds modstand, når to sådanne grupperinger føres sammen, vil stå i forhold til antallet af hver samlings forskelligheder — et udtryk, der i reduceret form kan formuleres: Mængden af elektricitet, som udvikles ved tilnærmelsen af to legemer, er proportional med forskellen mellem de sammensatte legemers respektive antal atomer. At der ikke findes to legemer, som er absolut identiske, er en simpel følgeslutning af alt, hvad der her er sagt. Elektricitet, som altid har eksisteret, udvikles derfor, når legemer af enhver art, men demonstrativt kun legemer af iagttagelig forskellighed, tilnærmes hinanden.

Vi tager muligvis ikke fejl ved at betragte forskellige fysiske fænomener som lys, varme og magnetisme som elektricitet — som vi indtil videre vedblivende skal benævne dem; men langt mindre er risikoen for, at vi fejler, hvis vi tillægger de vigtigere fænomener vitalitet, bevidsthed og Tanke dette strengt åndelige princip. Det spørgsmål behøver jeg imidlertid kun på dette sted at opholde mig ved længe nok til at nævne, at disse fænomener, hvad enten de iagttages generelt eller i detaljer, tilsyneladende udvikles i det mindste i forhold til det heterogene.

Lad os nu opgive de to tvetydige begreber ‘tyngdekraft’ og ‘elektricitet’ og i stedet antage de mere definitive udtryk ‘ Tiltrækning ’ og ‘ Frastødning ’. Førstnævnte er kroppen, sidstnævnte sjælen; det ene er Universets materielle, det andet dets åndelige princip. Der eksisterer ikke andre principper. Alle fænomener kan henføres til det ene eller det andet princip, eller til dem begge i fællesskab. Så ubetinget er dette tilfældet — så helt igennem påviseligt er det, at Tiltrækning og Frastødning er de eneste egenskaber, hvorved vi opfatter Universet — med andre ord, hvorved Stof erkendes af Forstanden — at vi i alle rent argumentative henseender er fuldt ud berettiget til at formode, at Stof udelukkende eksisterer som Tiltrækning og Frastødning — at Tiltrækning og Frastødning er Stof — idet man ikke kan forestille sig et tilfælde, hvor vi ikke i Logikken kan bruge ordet ‘Stof’ og ordene ‘Tiltrækning’ og ‘Frastødning’ betragtet under ét som ækvivalente og derfor anvendelige i flæng.

Jeg nævnte for et øjeblik siden, at hvad jeg har beskrevet som de spredte atomers dragning mod at vende tilbage til deres oprindelige Enhed, ville blive forstået som Newtons tyngdekraftprincip, og der kan faktisk kun knytte sig få vanskeligheder til en sådan forståelse, hvis vi betragter Newtons Tyngdekraft fra et rent overordnet synspunkt som en kraft, der driver Stof til at søge Stof — det vil sige, når vi lader den newtonske krafts modus operandi ude af betragtning. Vi stiller os tilfreds med den overordnede overensstemmelse; men når vi ser nøje efter, finder vi i detaljerne meget, som forekommer uoverensstemmende, og meget, i forhold til hvilket der i det mindste ikke er fastslået nogen overensstemmelse. For eksempel: Når vi iagttager den newtonske Tyngdekraft fra bestemte vinkler, synes den overhovedet ikke at være en dragning mod enhed, men snarere alle legemers tendens til at drages i alle retninger — et udsagn, som synes at udtrykke en tendens til spredning. Her er der da en uoverensstemmelse. På samme måde ser vi, når vi betragter den matematiske lov, som styrer den newtonske tendens, tydeligt, at der ikke, i det mindste hvad modus operandi angår, er fastslået nogen overensstemmelse mellem tyngdekraften, som den vides at eksistere, og den tilsyneladende enkle og direkte dragning,jeg formoder findes.

Jeg er faktisk nået til et punkt, hvor det vil være hensigtsmæssigt at befæste mit synspunkt ved at vende min fremgangsmåde om. Indtil nu er vi gået frem a priori ud fra en abstrakt forestilling om Enkelhed som værende den kvalitet, der mest sandsynligt har kendetegnet Guds oprindelige handling. Lad os nu se, om ikke den newtonske Tyngdekrafts fastslåede kendsgerninger a posteriori kan forlene os med nogle gyldige induktioner.

Hvad siger den newtonske lov? At alle legemer tiltrækker hinanden med en kraft, der er proportional med deres stofmængde og kvadraterne af deres afstande. Jeg har med vilje i første omgang fremstillet loven i dens vulgære udgave, og jeg indrømmer, at det gælder for denne som for alle andre vulgære udgaver af store sandheder, at den kun gør lidet indtryk på os. Lad os nu vælge en mere videnskabelig udtryksmåde: Ethvert atom i ethvert legeme tiltrækker ethvert andet atom både i sit eget og i ethvert andet legeme med en kraft, som varierer omvendt proportionalt med kvadraterne af afstandene mellem det tiltrækkende og det tiltrukne atom. Her fosser der visseligen et væld af indtryk ind over sindet.

Men lad os klart se, hvad det var, Newton beviste — ifølge de stærkt irrationelle definitioner på bevis, som de metafysiske skoler har opstillet. Han var nødsaget til at stille sig tilfreds med at vise, hvor præcist bevægelserne i et tænkt Univers bestående af tiltrækkende og tiltrukne atomer, der adlyder loven, han formulerede, stemmer overens med de samme bevægelser i det faktiske, eksisterende Univers i det omfang, vi er i stand til at observere dem. Det var omfanget af hans demonstration — det vil sige, det var omfanget af den ifølge “videnskabernes” konventionelle vrøvl. Hans efterfølgere tilføjede beviser ganget med beviser — sådanne beviser som et sundt intellekt godtager — men, insisterer metafysikerne, demonstrationen af loven selv var ikke på nogen måde bestyrket. Til visse intellektuelle nikkedukkers store tilfredshed lykkedes det imidlertid i den sidste ende at fremskaffe “ synligt, fysisk bevis” for Tiltrækning her på Jorden, som stemte med Newtons teori. Beviset fremkom ad omveje og tilfældigt (som næsten alle væsentlige sandheder er fremkommet), da man forsøgte at bestemme Jordens gennemsnitlige massefylde. I de berømte Maskelyne, Cavendish og Bailly-eksperimenter med dette formål så, følte, målte og fandt man, at et bjergs tiltrækning matematisk passede med den britiske astronoms udødelige teori.

Men på trods af denne bekræftelse af det, som ikke behøvede nogen bekræftelse — på trods af den såkaldte underbyggelse af “teorien” med såkaldt “synligt og fysisk bevis” — på trods af denne underbyggelses karakter — ses det, at de forestillinger, selv yderst videnskabeligt indstillede mænd ikke kan undgå at danne sig om Tyngdekraften, og, i særdeleshed, de forestillinger, almindelige mennesker gør sig og med glæde tror på, for den største dels vedkommende stammer fra iagttagelser af princippet, som de finder det udviklet — udelukkende på den planet, de står på.

Nuvel, hvad fører en så subjektiv iagttagelse til — hvilke fejltyper afstedkommer den? På Jorden ser og føler vi kun, at Tyngdekraften driver alle legemer mod Jordens centrum. Ingen almindelige mennesker vil kunne formås til at se og føle noget som helst andet — vil kunne formås til at erkende, at noget nogetsteds har en evig Tyngdekrafttendens i nogen anden retning end mod Jordens centrum; og dog er det (med en undtagelse, der vil blive omtalt senere) en kendsgerning, at hvert eneste jordiske legeme (for ikke på dette sted at tale om hvert eneste himmelske legeme) ikke bare drages mod Jordens centrum, men derudover også i enhver tænkelig retning.

Nuvel, skønt de videnskabelige ikke kan siges at begå samme fejl som de primitive i denne sag, så lader de sig ikke desto mindre, uden at vide det, påvirke af den primitive ides tankegang.“Skønt man ikke kan fæste lid til de hedenske fabler,” siger Bryant i sin uhyre lærde Mytologi, “så taber vi hovedet den ene gang efter den anden og drager slutninger af dem, som var de virkelige kendsgerninger.” Det, jeg vil hævde, er, at den rent sansemæssige erkendelse af Tyngdekraften, som vi oplever den på Jorden, forleder menneskeheden til, hvad Tyngdekraften angår, at indbilde sig koncentralisering og særkende — at den erkendelse uafladeligt har draget selv de mægtigste intellekter i retning af denne indbildning — hvorved den uophørligt, men umærkeligt har ført dem væk fra princippets virkelige egenskaber, og følgelig har forhindret dem i til dato nogensinde at få et glimt af den vitale sandhed, der findes i den diametralt modsatte retning — bag princippets basale egenskaber — nemlig ikke koncentralisering eller særkende — men universalitet og spredning. Denne “vitale sandhed” er Enhed som fænomenets kilde.

Lad mig nu repetere definitionen på tyngdekraft: Ethvert atom i ethvert legeme tiltrækker ethvert andet atom både i sit eget og i ethvert andet legeme med en kraft, som varierer omvendt proportionalt med kvadraterne af afstandene mellem det tiltrækkende og det tiltrukne atom.

Lad læseren dvæle med mig en stund ved dette sted i beskuelse af den mirakuløse — den usigelige — den fuldstændig ufattelige kompleksitet af forbindelser, der ligger i den kendsgerning, at ethvert atom tiltrækker ethvert andet atom — der ligger bare i denne kendsgerning ved Tiltrækningen, uden at forholde sig til loven bag eller måden, hvorpåTiltrækningen manifesterer sig — der ligger bare i den kendsgerning, at hvert atom overhovedet tiltrækker ethvert andet atom i en vildmark af atomer så talløse, at den mængde, der er påkrævet for at sammensætte en kanonkugle, formentlig i antal overstiger samtlige de stjerner, der er gået til Universets indretning.

Hvis vi havde opdaget, at hvert atom simpelthen blev draget mod et foretrukket punkt, alles foretrukne punkt — mod et andet, særligt tiltrækkende atom — ville vi stadig være faldet over en opdagelse, der i sig selv var nok til at overvælde forstanden — men hvad er det, vi rent faktisk bliver bedt om at forstå? At hvert atom tiltrækker — sympatiserer med ethvert andet atoms mindste bevægelser, og med ét og med alle atomer på samme tid, i al evighed og ifølge en determineret lov, hvis kompleksitet, selv isoleret betragtet, er aldeles hinsides fatteevnen. Sætter jeg mig for at bestemme et støvgran i en solstråles indflydelse på et støvgran ved siden af det, da kan jeg ikke fuldføre mit forehavende uden først at veje og tælle alle Universets atomer og kortlægge deres præcise position i et givet øjeblik. Hvis jeg drister mig til at flytte, om så kun med en milliardedel af en tomme, det mikroskopiske støvfnug, som just nu ligger på min finger, hvad er det da for en handling, jeg har kastet mig ud i? Jeg har gjort noget, som ryster Månen i dens bane, som gør, at Solen ikke længere er Solen, og som for tid og evighed ændrer skæbnen for de talløse myriader af stjerner, der duver og blinker i deres Skabers majestætiske nærvær.

Disse ideer — forestillinger som disse — utankelignende tanker — sjælesværmerier snarere end konklusioner eller sågar intellektuelle betragtninger — jeg gentager, ideer som disse er den eneste slags, vi under et hvilket som helst forsøg på at begribe det store princip Tiltrækning kan gøre os håb om at nære med udbytte.

Men lad nu enhver, der evner at tænke på emner som dette, med sådanne ideer — med sådan et billede af Tiltrækningens forunderlige kompleksitet tydeligt prentet i forstanden — stille sig den opgave at forestille sig et princip for de observerede fænomener — en betingelse, hvoraf de udsprang.

Peger ikke et så indlysende atomernes broderskab i retning af et fælles ophav? Antyder ikke en gensidig sympati så overalt fremherskende, så uforanderlig og så helt igennem betingelsesløs et fælles faderskab som dens kilde? Driver ikke den ene yderlighed fornuften mod den anden? Viser ikke splittelsens uendelighed individualitetens fuldkommenhed? Peger ikke kompleksets fuldstændighed i retning af enkelhedens perfektionering? Det er ikke, at atomerne, som vi ser dem, er splittede, eller at de er komplekse i deres forbindelser — men at de er ubegribeligt splittede og uudsigeligt komplekse: Det er betingelsernes ekstremhed, jeg nu taler om, snarere end betingelserne selv. Kort sagt, er det ikke, fordi atomerne engang i en fjern fortid var endog mere end sammen — er det ikke, fordi de oprindeligt, og derfor normalt, var Et — at de nu, under alle omstændigheder — i enhver henseende — i alle retninger — på enhver tænkelig måde — i alle deres forbindelser og under alle betingelser — arbejder sig tilbage til dette absolutte, dette uforbundne, dette ubetingede Et?

Nogle vil måske her spørge: “Hvorfor — siden det nu er mod dette Et, alle atomerne arbejder sig tilbage — opfatter og definerer vi ikke Tiltrækning simpelthen som ‘en generel stræben mod et centrum?’ — og i særdeleshed, hvorfor bevæger dine atomer — de atomer, som du beskriver som værende strålet fra et centrum — sig ikke alle sammen i lige linje tilbage til det oprindelige, centrale punkt?”

Jeg svarer, at det gør de — som det vil blive demonstreret senere — men at årsagen til denne deres bevægelse er helt uafhængigt af centralpunktet som sådan. De drages alle i lige linje mod et centrum på grund af sfæriskheden, hvormed de er blevet strålet ud i rummet. Hvert enkelt atom i en generelt ensartet verden af atomer finder naturligvis flere atomer i retning mod centrum end noget andet sted, og drages derfor i den retning — men atomet drages ikke i den retning, fordi centralpunktet er stedet for dets oprindelse. Det er ikke i retning af noget punkt, atomerne slutter sig sammen. Det er ikke et sted, hverken i konkret eller abstrakt forstand, jeg forestiller mig, at de har kurs imod. Deres kilde ligger i princippet Enhed. Den er deres mistede ophav. Den vil de altid søge — straks — i alle retninger — hvor som helst, den blot delvist kan findes, hvorved de til en vis grad stiller den uudslukkelige dragnings tørst undervejs mod den sluttelige, absolutte tilfredsstillelse. Det følger af alt dette, at ethvert princip, der viser sig at kunne redegøre dækkende for den tiltrækkende krafts lov eller modus operandi generelt, også vil redegøre for loven i specifikke tilfælde — det vil sige, at et princip, der kan demonstrere, hvorfor atomerne skulle drages mod deres generelle strålingscentrum med en kraft, der er omvendt proportional med kvadraterne af afstandene, samtidig vil blive accepteret som en tilfredsstillende forklaring på atomernes dragning, ifølge samme lov, mod hinanden individuelt — for atomernes dragning mod centrum er ikke andet end deres dragning mod hinanden individuelt, og ikke en dragning mod et centrum som sådan. Det vil dermed også være klart, at en accept af mine ideer ikke nødvendigvis indebærer modifikationer af Newtons Tyngdekraftdefinition, som siger, at ethvert atom tiltrækker ethvert andet atom og så videre, og ikke mere end det; men det forekommer indlysende (alt under den forudsætning, at de ideer, jeg fremlægger, i den sidste ende accepteres), at en og anden fejl kunne undgås i Videnskabens fremtidige forløb, hvis man antog en mere omfattende formulering — for eksempel: “Ethvert atom tiltrækker ethvert andet atom med en kraft og så videre — hvilket generelt medfører, at alle atomer drages med tilsvarende kraft mod et generelt centrum.”

Ved at vende vore processer på hovedet er vi således nået til et identisk resultat; men hvor Intuitionen i det ene tilfælde var udgangspunktet, var den i det andet målet. Ved begyndelsen til førstnævnte ekskursion kunne jeg kun sige, at jeg med en uimodståelig Intuitionfølte, at Enkelhed havde været særkendet ved Guds oprindelige handling — ved afslutningen af sidstnævnte kan jeg ikke andet end erklære med en uimodståelig Intuition, at jeg erkender, at Enhed var kilden til de observerede fænomener ved den newtonske Tyngdekraft. Altså beviser jeg — ifølge skolerne — intet. Det får være; mit sigte er alene at lade ane — og at overbevise ved hjælp af anelsen. Jeg er mig stolt bevidst, at der findes mange af de dybeste og mest omhyggeligt kritiske intellekter, som ikke kan lade være med at være så rigeligt tilfreds med mine — anelser. For disse intellekter — som for mit eget — er der ikke nogen matematisk demonstration, der kan tilvejebringe den mindste smule yderligere sandt bevis vedrørende den store Sandhed, jeg har formuleret — sandheden om den Oprindelige Enhed som de Universelle Fænomeners kilde — deres princip. For mit eget vedkommende er jeg ikke sikker på, at jeg taler og ser — jeg er ikke så sikker på, at mit hjerte slår, og at min sjæl lever — at solen vil stå op i morgen — en mulighed, der stadig hører Fremtiden til — jeg vil ikke foregøgle at være blot en tusindedel så sikker på det — som jeg er på den uigendrivelige Kendsgerning, at Alle Ting og Alle Tanker om Ting med hele deres usigelige mangfoldighed af forbindelser, udsprang på en gang fra det oprindelige og uforbundne Et.

Under en omtale af den newtonske Tyngdekraft siger dr. Nichol, den velskrivende forfatter til Himlens opbygning : “Sandt at sige har vi ingen grund til at tro, at denne store Lov, som den ligger foran os nu, er den ultimative eller enkleste — og derfor universelle og altomfattende — beskrivelse af en stor Bestemmelse. Måden, hvorpå dens kraft mindskes med afstanden, har ikke et ultimativt princips træk, der altid vil have samme enkelhed og selvfølgelighed som de aksiomer, der udgør geometriens grundlag.”

Nuvel, det er ganske rigtigt, at ‘ultimative principper’ i ordenes almindelige betydning altid har de geometriske aksiomers enkelhed (hvad ’selvfølgelighed’ angår, så er der ikke noget, der hedder sådan) men disse principper er helt åbenlyst ikke ‘ultimative’; sagt med andre ord så er det, vi har for vane at benævne principper, strengt taget ikke principper — eftersom der kun kan være ét princip, Guds Vilje. Vi kan altså ikke forvente at finde noget som helst i retning af et egentlig princips karakteristika i det, vi observerer med regler, som vi tåbeligt nok vælger at kalde ‘principper’. De ‘ultimative principper’, dr. Nichol taler om som havende geometrisk enkelhed, kan have og har faktisk dette geometriske træk, eftersom de er en fast bestanddel af et enormt geometrisk system og derfor i sig selv er et system karakteriseret af enkelhed— hvori det virkelig ultimative princip, som vi kender, ikke desto mindre er fuldbyrdelsen af det komplekse — det vil sige af det ubegribelige — for er det ikke Guds Åndelige Anlæg?

Jeg citerede imidlertid ikke så meget dr. Nichols bemærkning for at stille spørgsmålstegn ved dens videnskabelighed som for at henlede opmærksomheden på den kendsgerning, at mens alle har indrømmet, at der findes et eller andet princip bag Tyngdeloven, så er der indtil nu ikke blevet gjort noget forsøg på at forklare, hvad det princip i særdeleshed er — med undtagelse måske af denne eller hin fantastiske bestræbelse på at henregne det til magnetisme, mesmerisme, swedenborgianisme, transcendentalisme eller en anden lige så appetitvækkende isme af samme beskaffenhed og uvægerligt protegeret af en og samme type mennesker. Mens Newtons fremragende forstand dristigt fattede Loven selv, veg den tilbage for spørgsmålet om Lovens princip. Laplaces mere flydende og omfattende, hvis ikke mere tålmodige og dybe kløgt havde ikke mod til at gå i kødet på det. Men det er måske ikke så vanskeligt endda at forstå disse to astronomers tøven. De var som alle matematikkens førstemænd udelukkende matematikere — i hvert fald havde deres intellekter et klart udtrykt matematisk-fysisk præg. Det, der ikke entydigt befandt sig inden for fysikkens eller matematikkens rige, var i deres øjne enten Ikke-Værende eller Mørke. Ikke desto mindre kan man godt undre sig over, at Leibniz, som var en markant undtagelse fra reglen i denne henseende, og hvis mentale temperament var en ejendommelig blanding af det matematiske og det fysisk-metafysiske, ikke straks undersøgte og formulerede pointen, der her diskuteres. Både Newton og Laplace ville, hvis de havde ledt efter princippet og ikke kunne finde et af fysisk art, have slået sig til tåls med, at der ikke var noget princip overhovedet; men det er noget nær umuligt at forestille sig om Leibniz, at han ikke straks, efter at have afsøgt alle hjørner af det fysiske rige, modigt og optimistisk ville have opsøgt sine gamle og velkendte tilholdssteder i Metafysikkens kongedømme. Der er det jo tydeligt, at han må have dristet sig ind på jagt efter skatten — at han ikke fandt den alligevel, skyldes måske, at hans hjælpende alf, Fantasien, ikke var veludviklet eller veluddannet nok til at lede ham på rette vej.

Jeg bemærkede for et øjeblik siden, at der faktisk havde været gjort sporadiske forsøg på at sætte Tyngdekraften i forbindelse med nogle højst diskutable ismer. Disse forsøg, skønt betragtet — og med rette — som dristige, kiggede ikke længere end til den newtonske Lovs generalitet — dens reneste generalitet. Så vidt jeg ved, har ingen nærmet sig dens modus operandi i et forsøg på at forklare den. Det er derfor med velbegrundet frygt for at blive anset som gal allerede fra begyndelsen af, og inden jeg kan lægge min tanke fuldstændig frem for dem, der alene er i stand til at bedømme den, at jeg her påstår, at Tyngdelovens modus operandi er en uhyre simpel og absolut forklarlig størrelse — det vil sige, når vi nærmer os den i passende etaper og i den rigtige retning — når vi iagttager den fra den rette synsvinkel.

Hvad enten vi når frem til forestillingen om absolut Enhed som Alle Tings kilde ved at betragte Enkelhed som Guds oprindelige handlings mest sandsynlige karaktertræk — eller vi kommer dertil ved at undersøge de graviterende fænomeners universelle forbindelse — eller vi finder frem til den som resultat af de to processers gensidige bekræftelse — så næres forestillingen, hvis den næres overhovedet, under alle omstændigheder i ubrydelig sammenhæng med en anden forestilling — nemlig den om Stjerneuniversets tilstand, som vi opfatter den nu — det vil sige en tilstand af ufattelig spredning gennem rummet. Der kan imidlertid ikke knyttes en forbindelse mellem disse to forestillinger — enhed og spredning — undtagen ved at nære en tredje forestilling — nemlig stråling. Hvis absolut Enhed betragtes som centrum, så er det eksisterende Stjerneunivers resultatet af en stråling fra det centrum.

Nuvel, vi kender strålingens love. De er uløseligt knyttet til sfærens. De hører til kategorien indiskutable geometriske egenskaber. Vi siger om dem: “De er sande — de er åbenbare.” At spørge hvorfor de er sande, ville være det samme som at spørge, hvorfor aksiomerne, med hvilke de bevises, er sande. Intet kan bevises, strengt taget; men hvis noget er bevist, så er det de egenskaber — de love, vi her taler om.

Og disse love — hvad siger de så? Stråling — hvordan — på hvilken måde bevæger den sig udad fra et centrum?

Lys kommer fra et lysende centrum ved hjælp af stråling; og mængden af lys, der falder på en given flade, som tænkes at ændre position, så den er nærmere respektive fjernere fra centrum, vil mindskes i samme forhold, som kvadraterne af fladernes afstande fra det lysende centrum øges, og den vil øges i samme forhold, som disse kvadrater mindskes.

Lovens udtryk kan altså generaliseres som følger: Antallet af lyspartikler (eller, om man vil, antallet af lysindtryk), der falder på en bevægelig flade, vil være omvendt proportional med kvadraterne af fladernes afstande. Med endnu en generalisering kan vi sige, at spredningen — distributionen — kort sagt, strålingen — er direkte proportional med kvadraterne af afstandene.

For eksempel: Ved afstand B fra det lysende centrum A er en mængde partikler spredt således, at de dækker overflade B. Ved den dobbelte afstand — det vil sige ved C — vil de være så meget mere spredte, at de dækker fire sådanne overflader; ved den tredobbelte afstand, altså ved D, vil fordelingen være øget, så de nu dækker ni sådanne overflader, mens de ved den firdobbelte afstand, eller ved E, er distribueret i et omfang, så de breder sig over seksten sådanne overflader — og så fremdeles i al evighed.

Når vi siger, generelt, at strålingen bevæger sig direkte proportionalt med kvadraterne af afstandene, udtrykker vi med termen stråling spredningsgraden, efterhånden som vi bevæger os udad fra centrum. Vender vi forestillingen på hovedet og bruger ordet ‘koncentralisering’ til at udtrykke sammentrækningsgraden, når vi går tilbage mod centrum fra en yderlig position, kan vi sige, at koncentralisering bevæger sig omvendt kvadraterne af afstandene. Vi slutter med andre ord, at forudsat, at stof oprindeligt strålede ud fra et centrum og nu er på vej tilbage, så bevæger koncentraliseringen sig på tilbagevejen nøjagtig som vi ved, at tyngdekraften bevæger sig.

Hvis vi kunne tillade os at gå ud fra, at koncentralisering er nøjagtigt dækkende for dragningskraften mod centrum — at den ene er nøjagtig proportional med den anden, og at de fulgtes ad — så havde vi nu demonstreret alt, hvad der er fornødent. Den eneste vanskelighed, der består, er da at påvise en direkte proportionalitet mellem ‘koncentraliseringen’ og koncentraliseringens kraft, og det er naturligvis gjort, hvis vi etablerer en sådan proportionalitet mellem ’strålingen’ og strålingens kraft.

En ganske kort granskning af Himlen fortæller os, at stjernerne distributivt har en vis overordnet regelmæssighed, ensartethed eller ækvidistance over den del af rummet, hvor de befinder sig sammen i en i grove træk sfærisk form; denne form for meget overordnet snarere end absolut ensartethed er helt i overensstemmelse med den slutning, jeg med visse begrænsninger har draget om ikke-ækvidistance mellem de oprindeligt spredte atomer som en naturlig følge af hensigten med at skabe en uendelighed af forbindelser af ikke-forbindelser. Jeg begyndte, som man vil huske, med forestillingen om en generelt regelmæssig, men specifikt uregelmæssig spredning af atomerne — en forestilling, jeg gentager, som en granskning af stjernerne, som de findes, bekræfter.

Men selv i den rent overordnede ensartethed i spredningen, hvad atomerne angår, opstår der en vanskelighed, som de blandt mine læsere, der husker, at jeg tænker mig denne ensartethed virkeliggjort gennem stråling fra et centrum, uden tvivl allerede har fået øje på. Selv et første blik på forestillingen stråling nøder os til at nære forestillingen om et hidtil udelt og udeleligt agglomerat omkring et centrum, og med spredning, mens vi bevæger os væk fra det — forestillingen, kort sagt, om ikke-ensartet spredning af det strålede stof.

Nu har jeg andetsteds [1] bemærket, at det er stillet over for netop vanskeligheder — særheder — knaster — fremspring i det almindeliges flade — som den her nævnte, at Fornuften føler sig frem, om overhovedet, i sin jagt på Sandheden. Ved hjælp af den vanskelighed — den ‘særhed’ — der her har vist sig, springer jeg straks til hemmeligheden — en hemmelighed, jeg aldrig havde udgrundet, hvis det ikke havde været for særheden og de følgeslutninger, som den i sin blotte egenskab af særhed befordrer mig.

Tankeprocessen kan på dette punkt groft skitseres som følger. Jeg siger til mig selv: “Enhed, som jeg forklarer den, er en sandhed — det kan jeg mærke. Spredning er en sandhed — det kan jeg se. Stråling, som er den eneste måde, hvorpå disse to sandheder kan forenes, er en følgesandhed — det erkender jeg. Spredningens ensartethed, først udledt a priori og dernæst underbygget med en granskning af fænomenerne, er også en sandhed — jeg accepterer det ubetinget. Så langt er alt omkring mig klart: Der er ingen skyer, bag hvilke hemmeligheden — Tyngdekraftens modus operandis store hemmelighed — på nogen måde kan skjule sig; men hemmeligheden skal findes heromkring et sted, det er helt sikkert, og hvis der ellers var en sky i nærheden, ville jeg være nødsaget til at kaste min mistanke på den.” Og just nu, hvor jeg siger dette, kommer der faktisk en sky til syne. Den sky er den tilsyneladende umulighed af at forene min sandhed stråling med min sandhed spredningens ensartethed. Jeg siger så: “Bag denne tilsyneladende umulighed gemmer sig det, jeg ønsker at finde.” Jeg siger ikke “denne faktiske umulighed,” for uovervindelig tro på mine sandheder forsikrer mig, at den i virkeligheden kun er en vanskelighed; men jeg fortsætter, med urokkelig tillid, med at sige, at når denne vanskelighed er løst, vil vi, indsvøbt i løsningsprocessen, finde nøglen til den hemmelighed, vi leder efter. Desuden fornemmer jeg, at vi vil finde en, og kun en, mulig løsning på vanskeligheden; dette af den grund, at hvis der var to, ville den ene være overflødig — være frugtesløs — være tom og ikke rumme nogen nøgle — eftersom der ikke kan være behov for en ekstranøgle til Naturens hemmeligheder.

Og lad os så se: Vore normale forestillinger om stråling — faktisk vore klare forestillinger om stråling — kommer alene fra processen, som vi ser den eksemplificeret i Lys. Her ses der et kontinuerligt fos af strålestrømme, som virker med en kraft, vi i det mindste ikke har nogen ret til at tro varierer overhovedet. Nuvel, i enhver stråling som denne — kontinuerlig og med ikkevariabel kraft — må trængslen af strålet stof uundgåeligt altid være større i områderne nærmest centrum end i fjernere områder. Men jeg har ikke forudsat en stråling som denne. Jeg forudsatte ikke kontinuerlig stråling, og det af den enkle grund, at sådan en præmis for det første ville have krævet, at man nærede en forestilling, som jeg har påvist, at intet menneske kan nære, og som (hvilket jeg skal forklare nærmere senere) alle observationer af Himlen bestrider — forestillingen om Stjerneuniversets absolutte uendelighed — og den ville for det andet have krævet, at det var umuligt at forstå en reaktion — det vil sige tyngdekraft — som eksisterende nu — eftersom der naturligvis ikke kan forekomme en reaktion, så længe en handling foregår. Min forudsætning, eller rettere, min uundgåelige slutning på baggrund af rimelige præmisser, var derfor determineret stråling — en i den sidste ende afbrudt stråling.

Lad mig nu beskrive den eneste mulige måde, hvorpå man kan forestille sig, at stof kan spredes i rummet således, at det på samme tid opfylder betingelserne stråling og generelt ensartet distribution.

Lad os først og fremmest for at illustrere det bedst muligt forestille os en hul sfære af glas eller et hvilket som helst andet materiale; sfæren forestiller det rum, gennem hvilket universets stof altså skal spredes ensartet ved hjælp af stråling fra den absolutte, uforbundne, ubetingede Partikel, som er placeret i kuglens centrum.

Nu forårsager en given udfoldelse af den spredende magt (som formodes at være den Guddommelige Vilje) — med andre ord en given kraft — som måles på mængden af stof — det vil sige mængden af atomer — der udsendes ved hjælp af stråling — udsendelsen af dette givne antal atomer, tvinger dem i alle retninger udad fra centrum (mens afstanden mellem dem mindskes, efterhånden som de kommer frem), indtil de til sidst er fordelt, løseligt sagt, over hele kuglens indre overflade.

Når atomerne er nået frem til dette punkt, eller mens de er på vej imod det, forårsager en anden og mindre udfoldelse af den samme kraft — eller en anden og mindre kraft af tilsvarende art — på samme måde — det vil sige ligesom før ved hjælp af stråling — udsendelsen af et andet lag af atomer, som spredes for at lægge sig på de første; antallet af atomer er naturligvis — nu som før — målet for den kraft, der udsendte dem, eller med andre ord, den anvendte kraft er nøje afstemt med den ønskede virkning — kraften og det antal atomer, kraften udsendte, er direkte proportionale.

Når dette andet lag har nået sit tilsigtede mål — eller mens det nærmer sig det — fortsætter en tredje, endnu mindre udfoldelse af kraften, eller en tredje, mindre kraft af tilsvarende art, med at lægge et tredje lag oven på det andet — og så fremdeles, indtil disse koncentriske lag, som bliver stadig mindre, omsider når ned til centralpunktet, og dermed er stoffet, der spredes, udtømt samtidig med den spredende kraft.

Vi har nu, ved hjælp af stråling og ensartet spredte atomer, fået sfæren fyldt op. De to nødvendige betingelser — strålingen og den ensartede spredning — er indfriede, og det gennem den eneste proces, ved hvilken muligheden for deres samtidige indfrielse lader sig tænke. Af den grund forventer jeg tillidsfuldt at finde den hemmelighed, jeg søger — det altafgørende princip i den newtonske lovs modus operandi — skjult i atomernes nuværende omstændigheder, altså i deres distribution i hele sfæren. Lad os da undersøge atomernes aktuelle omstændigheder.

De befinder sig i en række koncentriske lag. De er ensartet spredt ud over hele sfæren.

Fordi atomerne er ensartet fordelt, vil der ligge desto flere atomer på et af disse koncentriske lags, eller sfærers, overfladeudstrækning, jo større den er. Antallet af atomer, som ligger på overfladen af nogen af de koncentriske sfærer, er med andre ord direkte proportional med overfladens udstrækning.

Men i enhver række af koncentriske sfærer er overfladerne direkte proportionale med kvadraterne af deres distancer fra centrum. [1]

Derfor er antallet af atomer i ethvert givet lag direkte proportionalt med kvadratet af samme lags afstand fra centrum.

Men antallet af atomer i ethvert givet lag er målet for den kraft, som udsendte laget — hvilket vil sige, at det er direkte proportionalt med kraften.

Derfor er kraften, der strålede ethvert givet lag, direkte proportional med kvadratet af samme lags afstand fra centrum — eller, generelt:

Strålingskraften har været direkte proportional med kvadraterne af distancerne.

Nuvel, Reaktion er, i det omfang vi forstår fænomenet, omvendt Aktion. Når det almindelige Tyngdekraftprincip for det første forstås som en reaktion på en handling — som udtryk for stoffets ønske i sin spredte tilstand om at vende tilbage til den Enhed, hvorfra det kom — og når for det andet forstanden får til opgave at bestemme dette ønskes karakter — måden, hvorpå det manifesterer sig i naturen — når forstanden med andre ord får til opgave at formulere en sandsynlig lov, eller modus operandi, for denne tilbagevenden, så kan den dårligt undgå at nå til den konklusion, at denne lov om tilbagevenden vil være nøjagtig omvendt loven om udfart. Man vil i hvert fald være til overmål berettiget til at gå ud fra, at det må være tilfældet, indtil nogen skulle komme på en plausibel grund til, at det ikke er tilfældet — indtil det øjeblik, hvor en lov om tilbagevenden lader sig forestille, som intellektet kan betragte som bedre.

Altså kan stof strålet ud i rummet med en kraft, der varierer med kvadraterne af afstandene, a priori formodes at vende tilbage til strålingens centralpunkt med en kraft, der varierer omvendt med kvadraterne af distancerne; og jeg har allerede vist, [1] at ethvert princip, der forklarer, hvorfor atomerne ifølge nogen lov skulle drages mod det generelle centrum, samtidig må godtages som tilstrækkelig forklaring på, hvorfor de, jævnfør samme lov, skulle drages mod hinanden. For dragningen mod det generelle centrum er faktisk ikke en dragning mod et centrum som sådan, men, fordi det er et punkt ved at drages mod, kan de enkelte atomer mest direkte drages mod deres virkelige og egentlige centrum, Enhed — mod altings absolutte og endelige Forening.

Den her anlagte betragtning er i mine øjne helt uproblematisk — men det gør mig ikke blind for, at den kan være uigennemskuelig for dem, der måske er mindre i vane med at omgås abstraktioner — og alt i alt er det nok lige så godt at se på spørgsmålet fra en eller to andre synsvinkler.

Den absolutte, uforbundne partikel, som oprindeligt skabtes af Guds Vilje, må have befundet sig i en tilstand af positiv normalitet eller rigtighed — for forkerthed implicerer forbindelse. Rigtigt er positivt, forkert er negativt — er blot negationen af rigtigt på samme måde, som kulde er negationen af varme og mørke aflys. For at en ting kan være forkert, er det nødvendigt, at der er en anden ting, i forbindelse med hvilken den er forkert — en betingelse, som den ikke opfylder, en lov, den forbryder sig imod, et væsen, den krænker. Hvis der ikke er et sådant væsen, en sådan lov eller betingelse, som tingen er forkert i forhold til — og da i særdeleshed, hvis der slet ikke eksisterer væsener, love eller betingelser — så kan tingen ikke være forkert, og følgelig må den være rigtig.

Enhver afvigelse fra normaliteten indebærer en dragning mod at vende tilbage til den. En forskel fra det normale — fra det rigtige — fra det rette — kan forstås som forårsaget alene af overvindelsen af en vanskelighed; og hvis kraften, der overvinder vanskeligheden, ikke opretholdes i al uendelighed, vil den uophørlige dragning mod tilbagevenden til sidst få held til at intervenere til opfyldelse af sit eget mål. Når kraften aftager, træder dragningen i værk. Dette er princippet i reaktion som determineret handlings uundgåelige konsekvens. Med en terminologi, hvis tilsyneladende affekterthed man vil undskylde på grund af dens udtryksfuldhed, kan vi sige, at Reaktion er en tilbagevenden fra tilstanden, som den er og ikke bør være, til tilstanden, som den var oprindeligt og derfor burde være — og lad mig her tilføje, at Reaktionens absolutte kraft uden tvivl altid vil findes at være direkte proportional med oprindelighedens virkelighed — sandhed — absoluthed — hvis ellers det var muligt at måle samme originalitet — og følgelig må den stærkeste af alle tænkelige reaktioner være den, der kommer til udtryk i den dragning, vi diskuterer her — dragningen mod tilbagevenden til det absolut oprindelige — til den højeste primitivitet. Tyngdekraften må da være den stærkeste af alle kræfter — en slutning, der er draget a priori og til overflod bekræftet ved induktion. Man vil se i det følgende, hvad jeg bruger denne slutning til.

Nuvel, efter at atomerne er blevet spredt fra deres normale tilstand af Enhed, vil de søge at vende tilbage til — hvad? Ikke til noget bestemt punkt, det er givet; for det er indlysende, at hvis hele det stoflige Univers i forbindelse med spredningen var blevet kollektivt projiceret til en afstand fra strålingspunktet, ville intet have stået i vejen for den atomiske dragning mod kuglens generelle centrum — atomerne ville ikke have søgt punktet i det absolutte rum, hvorfra de oprindeligt var drevet. Det er alene tilstanden og ikke punktet eller stedet for denne tilstands opståen, atomerne søger at genetablere — det er alene den tilstand, som er deres normalitet, de higer efter. “Men de søger mod et centrum,” vil man sige, “og et centrum er et punkt.” Unægteligt; men de søger mod dette punkt ikke i dets egenskab af punkt (for hvis hele kuglen blev flyttet fra sin position, ville de stadig søge mod centrum, og det centrum ville i det tilfælde være et nyt punkt ) men fordi det på grund af den form, de kollektivt befinder sig inden for (kuglen), ligger sådan, at det kun er gennem det aktuelle punkt — kuglens centrum — at de kan opnå deres egentlige mål, Enhed. Det enkelte atom iagttager flere atomer i retning af centrum end i nogen anden retning. Det enkelte atom drages mod centrum, fordi der langs den lige linje, der knytter det til centrum, og som fortsætter ad overfladen på den anden side, befinder sig et større antal atomer end langs nogen anden lige linje — et større antal objekter, som søger det, det individuelle atom — et større antal dragninger mod Enhed — et større antal opfyldelser af dets egen dragning mod Enhed — kort sagt, fordi den bedste mulighed for generelt at opfylde atomets eget, individuelle ønske findes i retning af centrum. For at udtrykke det kortfattet er tilstanden Enhed i virkeligheden det eneste, der søges; og hvis atomerne synes at søge mod kuglens centrum, er det kun implicit — pr. implikation — fordi et sådant centrum nu engang implicerer, indeholder eller inddrager det eneste essentielle centrum, Enhed. Men på grund af denne implikation eller inddragelse er det ikke muligt i praksis at adskille den abstrakte dragning mod Enhed fra dragningen mod det konkrete centrum. Derfor er atomernes dragning mod det generelle centrum i enhver praktisk og i enhver logisk henseende det ene atoms dragning mod det andet, og det ene atoms dragning mod det andet er dragningen mod centrum, og den ene dragning kan opfattes som værende den anden, idet det, der gælder for den ene, med nødvendighed også må være helt igennem gyldigt for den anden, og endelig, et princip, der kan forklare den ene tilfredsstillende, kan ikke drages i tvivl som forklaring på den anden.

Når jeg ser mig grundigt omkring efter en rationel indvending mod det synspunkt, jeg har fremsat, er jeg ude afstand til at få øje på nogen overhovedet — men af den type indvendinger, der sædvanligvis bliver ført i felten af tvivlere for Tvivlens skyld, ser jeg rigtignok uden videre tre, og jeg skal rydde dem af vejen en efter en i det følgende.

For det første kan det siges, at “beviset, at strålingskraften (i det beskrevne tilfælde) er direkte proportional med kvadraterne af afstandene, beror på en uberettiget formodning — nemlig at antallet af atomer i hvert lag er målestok for kraften, hvormed de er udsendt.”

Jeg svarer, at ikke blot er jeg berettiget til at fremsætte denne formodning, men jeg ville være aldeles uberettiget til at fremsætte nogen som helst anden. Min formodning er ganske enkelt, at en virkning er en målestok for dens årsag — at enhver udfoldelse af den Guddommelige Vilje vil være proportional med den, som indsatsen fordrer — at Almagtens eller Alvidenhedens midler vil være nøjagtig tilpasset formålet. Ligeledes kan hverken en mangel eller overdrivelse ved årsagen medføre en virkning. Hvis kraften, der strålede ethvert givet lag til dets position, havde været enten større eller mindre end påkrævet i forhold til hensigten — det vil sige ikke direkte proportional med hensigten — så ville det lag aldrig være blevet strålet til den position. Hvis den kraft, der med det formål at sikre en generelt ensartet distribution udsendte det rigtige antal atomer til hvert lag, ikke havde været direkte proportional med antallet, så ville antallet ikke have været det fornødne antal til at sikre den ensartede distribution.

Den anden indvending, man kan forestille sig, fortjener i noget højere grad et svar.

Det er et accepteret princip inden for Dynamikken, at et legeme, når det modtager en impuls eller tilbøjelighed til at bevæges, vil bevæge sig fremad i en lige linje i den retning, den udløsende kraft bestemmer det, indtil legemet føres i en ny retning eller standses af en anden kraft. Man kan da spørge, hvordan det skal forstås, at mit første eller yderste lag afbryder sin bevægelse ved den tænkte glaskugles overflade, når der ikke er en anden kraft af mere end tænkt karakter, der dukker op og forklarer bevægelsens afbrydelse?

Jeg svarer, at indvendingen i dette tilfælde faktisk beror på en ‘uberettiget formodning’ — fra indvenderens side — formodningen nemlig, at der skulle være et princip inden for Dynamikken på en tid, hvor der ikke fandtes nogen principper inden for noget som helst — jeg bruger selvfølgelig ordet ‘princip’ i indvenderens betydning af ordet.

‘I begyndelsen’ kan vi kun godtage — vi kan endda kun forstå — én Første Årsag — det virkeligt ultimative Princip — Guds Vilje. Den primære Handling — Strålingen fra Centrum — må have været uafhængig af det, verden nu kalder ‘princip’ — fordi det, vi nu benævner således, ikke er andet end en konsekvens af reaktionen på den primære handling — jeg kalder det den ‘ primære ’ handling, for skabelsen af den absolut stoflige Partikel er mere rettelig at betragte som en undfangelse end som en ‘ handling ’ i det ords normale betydning. Derfor må vi anse den primære handling som en handling beregnet til opstillelsen af det, vi nu kalder ‘principper’. Men denne primære handling i sig selv er at betragte som kontinuerlig Vilje. Guds Tanke er at forstå som forårsagende Spredningen — som ledsagende den — regulerende den — og endelig som blivende trukket tilbage fra den, når den er fuldendt. Da sætter Reaktionen ind, og gennem Reaktionen opstår ‘principperne’, som vi bruger ordet. Det er imidlertid hensigtsmæssigt at begrænse anvendelsen af ordet til de to umiddelbare resultater af den Guddommelige Viljes afbrydelse — det vil sige til de to instrumenter Tiltrækning og Frastødning. Alle andre Naturlige instrumenter afhænger mere eller mindre umiddelbart af disse to og kunne derfor med større fordel benævnes subprincipper.

Det kan for det tredje helt generelt indvendes, at den særlige distributionsform af atomerne, jeg har foreslået, er’en hypotese og ikke mere’.

Nuvel, jeg er godt klar over, at ordet hypotese er en tung forhammer, som alle meget diminutive tænkere griber til, om ikke tager op, i samme øjeblik, der dukker en ide op, der i nogen enkelthed bærer teoriens klædning. Men ‘hypotese’ kan ikke bruges til noget fornuftigt i dette tilfælde, selv ikke af dem, der har held til at løfte den — det være sig små mænd eller store.

Jeg fastholder for det første, at det kun på den her beskrevne måde lader sig begribe, at Stof skulle være således spredt, at det kunne opfylde strålingens og den generelt ensartede distributions betingelser. Jeg fastholder for det andet, at disse betingelser i sig selv er blevet mig påtvunget som nødvendige i en tankerække lige så strengt logisk som den, der udgør en demonstration hos Euklid, og jeg fastholder for det tredje, at selv hvis anklagen om ‘hypotese’ var lige så berettiget, som den rent faktisk er uberettiget og uholdbar, så ville mit resultats gyldighed og ubestridelighed alligevel ikke, end ikke i den mindste enkelthed, blive anfægtet derved.

Lad mig forklare: Den newtonske Tyngdekraft — en Naturlov — en lov, hvis eksistens som Naturlov ingen uden for galehuset stiller spørgsmålstegn ved — en lov, hvis godtagelse som Naturlov sætter os i stand til at gøre rede for ni tiendedele af de Universelle fænomener — en lov, som vi, alene fordi den således sætter os i stand til at redegøre for disse fænomener, uden videre er villige til at acceptere som en lov uden skelen til andre betragtninger, og som vi ikke kan lade være med at acceptere som en lov — en lov ikke desto mindre, hvis bagvedliggende princip eller modus operandi menneskelig analyse aldrig har fundet — en lov, kort sagt, der hverken i detaljen eller overordnet har vist sig tilgængelig for forklaring overhovedet — anses i den sidste ende for at være i alle henseender fuldt ud forklarlig, når blot vi gør en indrømmelse over for — hvad? En hypotese? Altså, hvis en hypotese — selv den spinkleste hypotese — en hypotese, for hvis berettigelse der ikke kan findes skyggen af a priori grund — som det også gælder for den rene hypotese selv, der er den newtonske lov — hvis en hypotese, selv én så absolut som alt dette indebærer, satte os i stand til at erkende et princip for den newtonske lov — satte os i stand til at betragte så mirakuløse betingelser — så uudsigeligt komplekse og tilsyneladende uforenelige betingelser som dem, der findes i de forbindelser, Tyngdekraften røber for os — som opfyldte — hvilket rationelt individ kunne da stille sin tåbelighed til skue i en grad, at han fortfarende ville kalde selv denne absolutte hypotese en hypotese — medmindre da han insisterede på vedblivende at gøre det, bevidst om, at han gjorde det udelukkende af hensyn til den sproglige konsekvens?

Men hvad er det reelle forhold ved vor aktuelle sag? Hvad er kendsgerningen? Ikke blot, at det ikke er en hypotese, som det kræves af os, at vi godtager for at acceptere det her forklarede princip, men at det er en logisk slutning, som vi bliver bedt om ikke at godtage, hvis vi kan undgå det — som vi simpelthen bliver inviteret til at benægte, hvis vi kan — en slutning så eksakt logisk, at det ville kræve en kraftanstrengelse at anfægte den — ville være hinsides vor formåen at betvivle dens gyldighed — en slutning, hvorfra vi ikke ser nogen udvej, hvorhen vi end vender os; et resultat, som møder os enten ved enden på en induktiv rejse med udgangspunkt i selve den her diskuterede Lovs fænomener, eller ved afslutningen på et deduktivt ridt med udgangspunkt i den strengt enkleste af alle tænkelige formodninger — formodningen, kort sagt, om Enkelhed selv.

Og hvis det her af ren og skær kværulanteri anføres, at selv hvis mit udgangspunkt, som jeg påstår, er formodningen om absolut Enkelhed, så er Enkelhed, helt isoleret betragtet, ikke noget aksiom, og det er kun deduktioner baseret på aksiomer, der er ubestridelige — da lyder mit svar :

Alle andre videnskaber end Logikken er videnskaben om bestemte, konkrete forbindelser. Aritmetik er for eksempel videnskaben om tals forbindelser — Geometri om formers forbindelser — Matematikken generelt om mængders forbindelser generelt— om alt der kan mindskes eller øges. Logikken derimod er videnskaben om Forbindelser, abstrakt forstået — om absolutte Forbindelser — om Forbindelser betragtet i streng isolation. Et aksiom i enhver given videnskab bortset fra Logikken er følgelig udelukkende en dom, der udtrykker bestemte konkrete forbindelser, som forekommer at være for indlysende til at kunne anfægtes — som når vi for eksempel siger, at helheden er større end dens dele — og det Logiske aksioms princip — med andre ord et abstrakt aksioms princip — er, igen følgelig, simpelthen den indlysende forbindelse. Nuvel, det siger sig selv, ikke blot at det, der er indlysende for den ene, ikke behøver at være det for den anden, men også, at det, der er indlysende for én på et givet tidspunkt, kan være alt andet end indlysende for vedkommende selv på et andet tidspunkt. Det siger desuden sig selv, at hvad der i dag er indlysende for endog flertallet af alle mennesker, eller for flertallet af menneskehedens bedste hjerner, i morgen kan være mere eller mindre indlysende — eller slet ikke indlysende overhovedet — for den ene eller den anden part. Det ses derfor, at det aksiomatiske princip i sig selv er modtagelig for variation, og at aksiomer, selvfølgelig, er modtagelige for tilsvarende forandringer. Eftersom de er foranderlige, bliver ‘sandhederne’, der hviler på dem, nødvendigvis også foranderlige, eller, sagt med andre ord, man må aldrig forlade sig fuldstændig på dem som sandheder overhovedet — fordi Sandhed og Uforanderlighed er ét.

Man vil nu uden videre forstå, at ingen aksiomatisk ide — ingen ide baseret på det fluktuerende begreb indlysende forbindelser — på nogen mulig måde kan være så sikker — så pålidelig et grundlag for en konstruktion rejst af Fornuften som den ide (hvilken den end er, hvor vi end finder den, eller for så vidt det er praktisk muligt at finde den nogetsteds) — som den ide, altså, der er helt igennem uforbunden — som ikke blot fremstår for forståelsen som uden indlysende forbindelser, de være større eller mindre at iagttage, men som ikke i mindste måde udsætter forstanden for nødvendigheden af overhovedet at lede efter nogen forbindelse i det hele taget. Hvis en sådan ide ikke er, hvad vi alt for uoverlagt kalder et ‘aksiom’, så er den i det mindste, som logisk udgangspunkt, at foretrække frem for ethvert aksiom, der nogensinde er fremsat, og frem for alle tænkelige aksiomer tilsammen — og præcis sådan er ideen, hvormed min deduktive proces, der bekræftes så fyldestgørende af induktionen, begynder. Min Egentlige Partikel er ikke andet end en Absolut Uforbundethed.

For at opsummere det her fremlagte: Jeg har som udgangspunkt taget det for givet, at Begyndelsen simpelthen intet havde bag sig eller foran sig — at det var en faktisk Begyndelse — at det var en Begyndelse og på ingen måde forskellig fra en Begyndelse — kort sagt, at denne Begyndelse var — det den var. Hvis det er en ‘ren formodning’, jamen så siger vi det.

For at slutte denne del af emnet: Jeg er fuldt ud berettiget til at erklære, at Loven, som vi kalder for Tyngdeloven findes, fordi Stof ved sin oprindelse er blevet strålet atomisk ud i en begrænset [1] sfære i Rummet fra én individuel, ubetinget, uforbundet og absolut Egentlig Partikel ved hjælp af den ene proces, hvorved det var muligt samtidigt at imødekomme de to betingelser, stråling og generelt ensartet distribution i hele kuglen — det vil sige, med en kraft, der vekslede direkte proportionalt med kvadraterne af afstandene mellem respektive de strålede atomer og det Partikulære Strålingscentrum.

Jeg har allerede begrundet, hvorfor jeg antager, at Stoffet er blevet spredt ved en determineret snarere end en kontinuerlig eller uendeligt opretholdt kraft. Hvis vi forestillede os en kontinuerlig kraft, ville vi for det første være ude af stand til at tænke os en reaktion i det hele taget, og vi ville for det andet være nødsaget til at nære den umulige forestilling om Stofs uendelige udvidelse. Uden at dvæle ved forestillingens umulighed er Stofs uendelige udvidelse en ide, der, hvis den ikke er definitivt modbevist, i det mindste ikke på nogen måde fremmes ved teleskopisk iagttagelse af stjernerne — en pointe, der vil blive forklaret mere grundigt i det følgende — og denne empiriske grund til at tro på Stofs oprindelige endelighed er uempirisk bekræftet. For eksempel: Hvis vi et øjeblik godtager muligheden for at forstå Rummet som fyldt med strålede atomer — det vil sige, at vi for diskussionens skyld godtager, så godt vi kan, at rækken af atomer skulle være absolut uden ende — så er det klart, at selv når Guds Vilje havde indstillet sit værk, og dragningen mod Enhed dermed (abstrakt set) blev mulig, så ville den mulighed være betydningsløs og uanvendelig — praktisk talt værdiløs og uden virkning overhovedet. Ingen reaktion kunne finde sted, ingen bevægelse mod Enhed kunne foretages, ingen Lov om Tyngdekraft kunne træde i kraft.

Lad mig forklare: Lad os forudsætte alle enkeltatomers abstrakte dragning mod alle andre enkeltatomer som det uundgåelige resultat af spredning fra den normale Enhed — eller, hvilket er det samme, lad os godtage, at ethvert givet atom forsøger at bevæge sig i enhver given retning — så er det klart, at atomet, eftersom der er en uendelighed af atomer på alle sider af det, aldrig rent faktisk vil kunne bevæge sig hen imod at realisere sin dragning i den givne retning på grund af en nøjagtigt identisk og udlignende dragning i den diametralt modsatte retning. Der er med andre ord præcis lige så mange dragninger mod Enhed bag det nølende atom, som der er foran det, for det er ren fuldemandssnak at hævde, at den ene uendelige linje er kortere eller længere end den anden uendelige linje, eller at en uendelig mængde er større eller mindre end en anden mængde, der er uendelig. Derfor må det aktuelle atom blive på sin plads i al evighed. Under de umulige omstændigheder, som vi kun har forsøgt at forestille os for diskussionens skyld, ville Stof aldrig have samlet sig til masse — til stjerner — til verdener — Universet ville i al evighed have været atomisk og usammenhængende. Faktisk er hele forestillingen om ubegrænset Stof, uanset hvordan vi betragter den, ikke bare uholdbar, men umulig og lattervækkende.

I forestillingen om en kugle af atomer ser vi imidlertid straks en opfyldelig dragning mod forening. Den generelle følge af det ene atoms dragning mod det andet, der er lig med alles dragning mod centrum, den generelle kondenserings- eller tilnærmelsesproces, begynder ved en almen og samtidig bevægelse at vise sig i samme øjeblik, den Guddommelige Vilje trækker sig tilbage — de individuelle tilnærmelser eller sammenvoksninger — ikke foreninger — mellem det ene atom og det andet, som alle er underkastet næsten uendelige variationer i forhold til tid, grad og betingelser på grund af den umådelige mangfoldighed af forbindelser, der opstår på baggrund af dels den formmæssige forskellighed, der formodes at have kendetegnet atomerne i det øjeblik, de forlod den Egentlige Partikel, dels den efterfølgende indbyrdes partikulære inækvidistance.

Det, jeg vil have læseren til at begribe, er visheden om, at der straks (ved den spredende krafts — eller Guddommelige Viljes — tilbagetrækning) på baggrund af atomernes betingelser som ovenfor beskrevet opstod talløse agglomerater, der var karakteriseret ved talløse, specifikke forskelle, hvad angår form, størrelse, essens og afstand mellem det ene og det andet atom. Udviklingen af Frastødning (Elektricitet) må selvfølgelig være begyndt med de allertidligste partiklers bestræbelser mod Enhed, og den udvikling må være fortsat konstant i takt med sammenvoksningen — det vil sige i takt med Kondenseringen, eller, igen, i takt med Heterogeniteten.

Således følges de to Egentlige Principper, Tiltrækning og Frastødning — det legemlige og det åndelige — for evigt ad i streng samhørighed. Således går Krop og Sjæl hånd i hånd.

Hvis vi nu i tankerne vælger et hvilket som helst af de agglomerater og betragter det, som de forefandtes i deres primære stadier overalt i den Universelle kugle, og vi forestiller os, at denne gryende agglomeration finder sted lige der, hvor vor Sol har sit centrum — eller rettere, hvor den havde sit centrum oprindeligt, for Solen ændrer hele tiden position — så vil vi finde os selv mødt af og, i det mindste for en tid, ført videre af den mest fremragende teori — af Laplaces Nebularkosmogoni — om end ‘Kosmogoni’ er alt for omfattende en beskrivelse af det, han i grunden diskuterer — hvilket udelukkende er opbygningen af vort eget solsystem — af ét solsystem ud af de myriader af lignende systemer, der udgør det Egentlige Univers — den Universelle Sfære — det altomfattende og absolutte Kosmos, der er emnet for min aktuelle Afhandling.

Ved at indskrænke sig til et indlysende begrænset område — vort solsystem og dets forholdsvis nære omegn — og ved kun at formode — det vil sige ved uden noget grundlag overhovedet, det være deduktivt eller induktivt, at formode — meget af det, jeg netop har bestræbt mig på at anbringe på et mere stabilt grundlag end formodninger; ved for eksempel at formode, at stof er spredt ud (uden at forsøge at forklare spredningen) over hele og til dels hinsides rummet, hvor vort system befinder sig — spredt i en tilstand af heterogen nebulositet og underkastet den allestedsnærværende Tyngdelov, hvis underliggende princip han ikke drister sig til at give et bud på — ved at formode alt dette (som er helt rigtigt, skønt han ikke havde nogen logisk ret til at formode det) har Laplace vist, dynamisk og matematisk, at de resultater, der på baggrund af den formodning nødvendigvis fremkommer, er dem og kun dem, som vi finder foreliggende i det virkelige systems reelt eksisterende omstændigheder.

Lad mig forklare: Vi forestiller os, at den partikelagglomeration, vi netop har talt om — den, der var placeret på det punkt, hvor vor Sols centrum befinder sig — er så vidt udviklet, at en enorm mængde nebulært stof på det sted har antaget en groft sagt globulær form; dens centrum svarer selvfølgelig til, hvad der nu er, eller rettere oprindeligt var, vor Sols centrum, og dens overflade strækker sig ud hinsides den fjerneste af vore planeter Neptuns omløbsbane — lad os med andre ord tænke os denne groftformede kugle have en diameter på sådan cirka ti tusind millioner kilometer. Denne stofmasse er undergået kondensering gennem æoner, indtil den til sidst er blevet reduceret til den masse, vi forestiller os, er gået, gradvist naturligvis, fra sin atomiske og usynlige tilstand til det, vi nu forstår som synlig, rørbar eller på anden måde iagttagelig nebulositet.

Nuvel, denne masses betingelser implicerer rotation om en imaginær akse — en rotation, der er begyndt ved dette aggregats tidligste gry og lige siden har øget hastigheden. De to allerførste atomer, der mødtes, efter at have nærmet sig hinanden fra punkter, der ikke var diametralt modsatte, vil, idet de delvist jog forbi hinanden, have dannet en kerne til den beskrevne rotationsbevægelse. Man ser uden videre, hvordan det har øget hastigheden. Andre atomer slutter sig til de to første — der opstår et aggregat. Massen fortsætter med at rotere, mens den kondenseres. Men atomerne på overfladen bevæger sig selvsagt alle hurtigere end dem nærmere centrum. Det ydre atom nærmer sig imidlertid med sin højere hastighed centrum og bringer sin højere hastighed med sig på sin vej. Således føjer hvert eneste atom, der bevæger sig indad og til sidst knytter sig til det kondenserede centrum, en lille smule til samme centrums oprindelige hastighed — det vil sige, den øger massens rotationsbevægelse.

Lad os nu sige, at massen er så vidt kondenseret, at den fylder nøjagtig det rum, der omkredses af Neptuns omløbsbane, og at den hastighed, hvormed massens overflade bevæger sig, er nøjagtig den hastighed, hvormed Neptun nu kredser om Solen. På dette sted må vi så tænke os, at den konstant forøgede centrifugalkraft, efter at have fået magten over den ikke-forøgede centripetalkraft, løsnede og udskilte det yderste og mindst kondenserede stratum, eller nogle få af de yderste og mindst kondenserede strata, omkring kuglens ækvator, hvor den tangentiale hastighed var fremherskende; herved dannede disse strata en selvstændig ring, der omkredsede hovedmassens ækvatoriale område — fuldstændig ligesom en slibestens ydre del, der ved for høj rotationshastighed blev kastet af, ville danne en ring omkring slibestenen, hvis det ikke var for overfladematerialets soliditet; havde der været tale om gummi eller et andet materiale af tilsvarende konsistens, ville man se nøjagtig det fænomen, jeg beskriver.

Ringen, der således blev kastet af den nebulære masse, blev selvfølgelig ved med som selvstændig ring at kredse med akkurat den hastighed, hvormed den roterede, da den udgjorde massens overflade. I mellemtiden øgedes afstanden mellem den afkastede ring og hovedmassen uafladeligt, fordi kondenseringen fortsatte, indtil førstnævnte lå tilbage uhyre langt fra sidstnævnte.

Nuvel, hvis vi siger, at ringen ved et tilsyneladende tilfældigt arrangement af dens heterogene materialer bestod af en næsten ensartet sammensætning, så ville denne ring som sådan aldrig være ophørt med at kredse om sin planet; men, som det var at vente, lader materialernes egenskaber til at have været uregelmæssige nok til, at de samlede sig om centre af større soliditet, og således blev ringformen ødelagt [1]. Ringen blev uden tvivl hurtigt sprængt i adskillige dele, og en af disse dele, der havde den stærkeste masse, optog de andre i sig, hvorefter det hele tog form som en sfærisk planet. At sidstnævnte som planet fortsatte den omdrejningsbevægelse, der karakteriserede den som ring, er klart nok, og at den i sin nye egenskab af kugle også fik yderligere bevægelse, lader sig uden videre forklare. Vi ser, mens ringen stadigvæk forstås som hel og kredsende om det fædrene legeme, at ringens ydre bevæger sig hurtigere end dens indre. Da bruddet opstod, må en del af hvert fragment altså have bevæget sig med større hastighed end de øvrige. Den stærkeste bevægelse fik magten og må derefter have hvirvlet de andre fragmenter omkring — det vil sige, have fået dem til at rotere, og den rotations retning må selvfølgelig have været samme retning som omdrejningen, hvoraf den opstod. Alle de fragmenter, der blev underkastet den beskrevne rotation, må, mens de sluttede sig til hinanden, have overført rotationen til den planet, der blev resultatet af deres forening. Den planet var Neptun. Mens dens materiale vedblev at kondenseres, genererede rotationen stadig mere centrifugalkraft, og da den med tiden fik magten over centripetalkraften, hvirvledes der, som det også før var tilfældet med det fædrene legeme, en ring ud fra planetens ækvatoriale overflade: Denne ring, som havde været ikke-ensartet i sin sammensætning, sprængtes, og dens forskellige fragmenter antog, efter at være optaget i det mest massive af dem, kollektivt kugleform og blev til en måne. Efterfølgende gentog processen sig, og resultatet var endnu en måne. Således forklarer vi planeten Neptun og de to drabanter, der ledsager den.

Ved at kaste en ring af sin ækvator genoprettede Solen den balance mellem sin centrifugal- og centripetalkraft, der var blevet forstyrret af kondenseringsprocessen; men eftersom kondenseringen fortsatte uafbrudt, blev den balance straks forstyrret igen på grund af den øgede rotation. Da massen var fortættet så meget, at den optog et sfærisk rum, hvis ydre grænse akkurat svarede til Uranus’ omløbsbane, må vi forstå, at centrifugalkraften havde nået et punkt, hvor en ny justering blev nødvendig; følgelig blev en anden ækvatorialring kastet af, som, da den viste sig at være ikke-ensartet, blev sprængt, ligesom det tidligere havde været tilfældet med Neptun. Fragmenterne forenedes til planeten Uranus, hvis faktiske omdrejningshastighed omkring Solen selvfølgelig betegner Solens ækvatorialoverflades rotationshastighed i adskillelsesøjeblikket. Uranus genererede, ligesom det tidligere er forklaret, rotation af sine fragmenters kollektive rotationer, og kastede nu ring efter ring af sig, af hvilke hver enkelt tog form og blev en måne — tre måner, dannet på denne måde på forskellige tidspunkter af lige så mange forskellige, ikke-ensartede ringes sprængning og generelle sfærificering.

Da Solen var fortættet så vidt, at den optog et rum, der akkurat afgrænsedes af Saturns omløbsbane, må vi formode, at balancen mellem Solens centrifugal- og centripetalkraft atter var så forstyrret af kondenseringens resultat, en forøget rotationshastighed, at et tredje indgreb for at genoprette balancen blev nødvendig, og et ringformet bånd blev derfor, som det var sket to gange før, hvirvlet af; efter sprængningen konsoliderede dette bånd sig på grund af ikke-ensartethed som planeten Saturn. Saturn kastede i første omgang syv ikke-ensartede bånd af, der ved sprængning sfærificeredes til lige så mange måner, men derefter synes den på tre forskellige tidspunkter ikke meget langt fra hinanden at have afgivet tre ringe, hvis ensartethed i sammensætningen ved et tilsyneladende tilfælde var så betydelig, at der ikke var anledning til deres sprængning; følgelig fortsatte de med at kredse om Saturn som ringe. Jeg bruger udtrykket ‘ tilsyneladende tilfælde’, for et tilfælde i ordinær forstand var der selvfølgelig ikke tale om — det udtryk kan kun med rette anvendes om resultatet af love, der ikke lader sig skelne, eller som ikke umiddelbart kan efterspores.

Da Solen herefter blev yderligere fortættet til et punkt, hvor den kun fyldte et rum, hvis ydergrænse svarede til Jupiters omløbsbane, fandt den, at der endnu en gang var blevet behov for at gribe ind og genoprette modvægten mellem dens to kræfter, der var i konstant ulave under den konstant øgede rotationshastighed. Som følge deraf blev Jupiter nu kastet af, undergik forandringen fra ringformet til planetær tilstand og kastede selv, da den nåede sidstnævnte, på fire forskellige tidspunkter fire ringe af, der til sidst opløste sig i lige så mange måner.

Fortætningen fortsatte, indtil Solens kugle optog akkurat et rum, der afgrænsedes af Asteroiderne, og Solen frigav nu en ring, der lader til at have haft otte centre af overlegen soliditet, og som tilsyneladende, da den sprængtes, brækkede i otte dele, hvoraf ingen var af så overlegen masse, at den kunne absorbere de andre. De fortsatte derfor alle sammen med at kredse som selvstændige, men forholdsvis små planeter i omløbsbaner, hvis indbyrdes afstand kan betragtes nogenlunde som mål for den kraft, der brød dem fra hinanden — alle omløbsbanerne er ikke desto mindre så nært sammenfaldende, at vi med rimelighed kan kalde dem for én i forhold til de øvrige planeters kredsløb.

Under den uophørlige fortætning blev Solen nu så lille, at den fyldte rummet ud til Mars’ omløbsbane, og så afkastede Solen den planet — naturligvis ved samme, gentagne gange beskrevne proces. Eftersom Mars ikke har nogen måne, kan den dog ikke have kastet nogen ring af sig. Faktisk var det fædrene legeme, systemets centrum, nu kommet til et afgørende punkt i sin udvikling. Legemets aftagende nebulositet — som er lig med dets øgede tæthed, som igen er lig med dets aftagende kondensering, af hvilken de sidste balanceforstyrrelser opstod — må på denne tid have nået et punkt, hvor bestræbelserne på genoprettelse blev mindre og mindre effektive i takt med, at behovet for dem blev mindre regelmæssigt. Som en konsekvens må processerne, vi har talt om her, have vist tegn på svækkelse — først i planeterne og siden i den oprindelige masse. Vi må ikke begå den fejl at tro, at de aftagende intervaller mellem planeterne, jo nærmere vi kommer Solen, på nogen måde indikerer en forøgelse af frekvensen, hvormed de blev kastet af. Det forholder sig lige omvendt. Det længste tidsinterval må være opstået mellem de to inderste planeter, og det korteste mellem de to yderste. Det aftagende, rumlige interval er ikke desto mindre hele vejen gennem de her beskrevne processer et mål for Solens tæthed — og dermed omvendt kondenseringen.

Da den fædrene sfære imidlertid var fortættet så meget, at dens rum var afgrænset af vor Jords omløbsbane, hvirvlede den dog endnu et legeme af sted — Jorden — der befandt sig i en så nebulær tilstand, at det på sin side formåede at afkaste endnu et, som er vor Måne — men hermed sluttede de lunære dannelser.

Til sidst afkastede Solen, skrumpet først tilVenus’ og dernæst til Merkurs omløbsbane, disse to indre planeter, af hvilke ingen har barslet med en måne.

Således er den store centrale kugle, vort solare-planetære-lunære systems ophav, fra sin oprindelige masse — eller for at udtrykke det mere præcist, fra den tilstand, hvori vi først iagttog den — fra en delvist sfærificeret, nebulær masse, med vished mere end ni tusind millioner kilometer i diameter — gradvist, ved kondensering i henhold til Tyngdeloven, reduceret til en kugle på kun knap halvanden million kilometer i diameter; men det følger på ingen måde heraf, hverken at kondenseringen dermed er ophørt, eller at kuglen ikke længere besidder evnen til at hvirvle endnu en planet afsig.

Jeg har her — i skitseform selvfølgelig, men stadigvæk i alle de detaljer, der var påkrævet for klarhedens skyld — givet et indtryk af Nebularteorien, som dens skaber tænkte sig den. Uanset fra hvilken vinkel vi anskuer den, vil vi se, at den er smukt sand. Den er vitterligt alt for smuk til ikke at have Sandhed som sin væsensegenskab — og her mener jeg, hvad jeg siger, dybt alvorligt. I drabanternes omdrejninger om Uranus er der noget, der efter alt at dømme ikke stemmer overens med Laplaces formodninger; men at én uoverensstemmelse skulle kunne korrumpere en teori, der er sat sammen af tusindvis af komplekse overensstemmelser, er en grille, der kun passer sig for fantaster. Uden at påberåbe mig nogen særlig tæft for profetier tør jeg uden videre spå, at denne tilsyneladende uoverensstemmelse før eller siden vil vise sig at være en af den overordnede hypoteses stærkeste bekræftelser. Det drejer sig om et forhold, som denne eneste vanskelighed tilsyneladende ikke tager højde for. [1]

Vi har set, at legemerne, der blev hvirvlet af ved den nys beskrevne proces, skiftede fra de fædrene sfærers overflader otatfon til en omdrejning med samme hastighed omkring disse sfærer som fjerne centre, og den således genererede omdrejning må fortsætte, så længe centripetalkraften, eller den kraft, hvormed det afkastede legeme graviterer mod sit ophav, hverken er større eller mindre end den, hvormed den blev afkastet — altså den centrifugale — eller langt mere korrekt, den tangentiale — hastighed. Vi kunne imidlertid — på grund af de to kræfters oprindelige enhed — have forudset, at vi ville finde dem, som vi fandt dem, altså den ene præcist opvej ende den anden. Faktisk er det blevet demonstreret, at afhvirvlingsprocessen i hvert eneste tilfælde ikke er andet end en proces med det formål at opretholde modvægten.

Når centripetalkraften er blevet forklaret med den altbeherskende Tyngdelov, har det imidlertid været de astronomiske afhandlingers tradition at søge forklaringen på det tangentiale hastighedsfænomen hinsides den blotte Natur — det vil sige hinsides den Sekundære Årsag. De henfører det tangentiale hastighedsfænomen direkte til en Første Årsag — til Gud. Kraften, der bærer et stellart legeme omkring dets planet, hævder de, har sin oprindelse i Guds — dette er barndommens vendinger — i selve Guds finger. Set fra det synspunkt forestiller man sig, at den Guddommelige hånd har kylet planeterne, i færdig form, ud til et punkt i solenes nærhed med en kraft matematisk tilpasset solenes masser eller tiltrækningspotentiale. Så eksceptionelt uvidenskabelig — og dog så almindeligt antaget — en ide kan kun hidrøre fra vanskelighederne ved på anden måde at forklare den absolut nøjagtige tilpasning, den ene til den anden, mellem to så tilsyneladende uafhængige kræfter, den ene af den anden, som de graviterende og tangentiale. Men man bør huske på, at sammenfaldet mellem Månens rotation og dens sideriske omdrejning — to forhold, der tilsyneladende er langt mere uafhængige end dem, der diskuteres her — i lange tider blev betragtet som rent ud mirakuløs, og der var, selv blandt astronomer, en stærk tilbøjelighed til at tillægge Guds direkte og fortsatte indsats dette under — Gud, der i dette tilfælde, sagde man, havde fundet det nødvendigt helt ekstraordinært at indføje et sæt subsidiære regler i sine overordnede love med det formål for altid at skjule for vi dødeliges øjne de vidundere, eller de rædsler, der måtte findes på Månens bagside — den gådefulde halvkugle, som altid har unddraget sig, og for tid og evighed vil unddrage sig, menneskehedens teleskopiske undersøgelser. Videnskabens fremskridt demonstrerede dog hurtigt — hvad der for det filosofiske instinkt ikke behøvede nogen demonstration — at den ene bevægelse ikke var andet end en del — netop noget mere end en følge — af den anden.

For mit eget vedkommende har jeg ingen tålmodighed med fantasier, der på en gang er så frygtsomme, så meningsløse og så klodsede. De repræsenterer tankens fejhed i sin mest rendyrkede form. At Naturen og Naturens Gud er forskellige, kan intet tænkende væsen være i tvivl om særlig længe. Med førstnævnte mener vi kun sidstnævntes love. Men med selve ideen om Gud, almægtig og alvidende, nærer vi også ideen om hans loves ufejlbarlighed. Da der for Ham hverken er Fortid eller Fremtid — da alt for Ham er Nu — krænker vi ham så ikke ved at antage, at hans love er således udtænkt, at de ikke tager højde for alle eventualiteter? — eller snarere, hvilken forestilling kan vi gøre os om nogen tænkelig eventualitet, uden at den er på samme tid et resultat og en demonstration af Hans love? Den, der lægger sine fordomme bort og har det sjældne mod, det kræver at tænke absolut selvstændigt, kan ikke undgå i den sidste ende at nå frem til kondenseringen af love til Lov — kan ikke undgå at komme til den konklusion, at enhver Naturlov afhænger i alle henseender af alle andre love, og at de alle sammen kun er følger af én oprindelig udøvelse af den Guddommelige Vilje. Det er princippet i den kosmogoni, jeg med al skyldig respekt drister mig til at foreslå og fastholde her.

I det lys vil man se, at jeg, idet jeg afviser forestillingen om, at tangentialkraften er blevet givet planeterne umiddelbart af’Guds finger’, som frivol og endog ugudelig, anser denne kraft for at have sin oprindelse i stjernernes rotation — denne rotation for at være forårsaget af de primære atomers ind-strømning mod deres respektive konsolideringscentre — denne indstrømning for at være følgen af Tyngdeloven — denne lov for ikke at være andet end den måde, hvorpå atomernes dragning mod en tilbagevenden til upartikularitet med nødvendighed manifesterer sig — denne dragning for ikke at være andet end den uundgåelige reaktion på den første og højeste af Handlinger — handlingen, hvormed en Gud, selv-eksisterende og alene eksisterende, ved sin vilje blev alle ting på en gang, samtidig med at alle ting således kom til at udgøre en del af Gud.

Denne Afhandlings radikale formodninger giver i mine øjne anledning til, indebærer faktisk, visse afgørende modifikationer af Nebularteorien, som Laplace fremlagde den. Hensigten med den frastødende indflydelses værk har jeg anset for at være at forhindre kontakt mellem atomerne, og dermed som udviklet i forhold til tilnærmelsen til kontakt — det vil sige i forhold til kondenseringen. [1]Elektricitet med sine indeholdte fænomener, varme, lys og magnetisme, må med andre ord forstås at ville fortsætte, så længe kondenseringen fortsætter, og selvfølgelig omvendt så længe tætheden øges, eller ophøret begynder at kondenseres. Følgelig må Solen hurtigt være blevet overophedet — måske hvidglødende — ved under konsolideringsprocessen at udvikle frastødning, og vi kan se, hvordan forløbet med at afkaste ringe må være blevet afgørende fremmet af den svage skorpedannelse på dens overflade, som er en konsekvens af afkøling. Alle almindelige eksperimenter fortæller os, hvor hurtigt en skorpe af den nævnte slags ved heterogenitet udskilles fra den indre masse. Men ved alle de på hinanden følgende udstødelser af skorpen ville den nye overflade ligesom før fremstå hvidglødende, og man kan meget vel forestille sig, at tidspunktet, hvor den atter havde dannet så meget skorpe, at skorpen uden videre løsnedes og blev afkastet, var nøjagtigt sammenfaldende med det tidspunkt, hvor et nyt indgreb blev nødvendigt for at genoprette balancen mellem de to kræfter, der var blevet bragt i ulave af kondenseringen. Sagt på en anden måde: Når det er så vidt, at den elektriske indflydelse (Frastødning) har beredt overfladen til udstødelse, må vi forstå, at den graviterende indflydelse (Tiltrækning) netop er klar til at udstøde den. Det gælder altså her, som alle vegne, at Kroppen og Sjælen går hånd i hånd.

Disse ideer er empirisk bekræftede i alle enkeltheder. Eftersom kondenseringen aldrig i noget legeme kan betragtes som absolut færdig, har vi lov til at forvente, at vi, når engang vi får anledning til at undersøge sagen, vil finde tegn på iboende lysstyrke i alle de stellare legemer — måner og planeter såvel som sole. At vor egen Måne er stærkt selv-lysende, kan vi konstatere ved alle dens totale formørkelser, hvor den, hvis det ikke var tilfældet, ville forsvinde. På drabantens bagside observerer vi også i dens forskellige faser lysglimt meget lig vore egne polarlys, og det er indlysende, at disse sidstnævnte sammen med vore andre såkaldte elektriske fænomener, mere stabile lyskilder fraset, for en beboer på Månen må give vor Jord et vist skær af lysstyrke. Faktisk burde vi betragte alle de nævnte fænomener som blotte manifestationer, i forskellige nuancer og grader, af Jordens svagt fortsatte kondensering.

Hvis mine synspunkter er holdbare, bør vi være forberedt på at finde de nyere planeter — det vil sige dem nærmest Solen — mere lysstærke end de ældre og mere fjerntliggende, og Venus’ uhyre stærke stråleglans (i dens mørke dele er polarlysene hyppigt synlige under faserne) synes ikke fuldstændig at lade sig forklare blot ved, at den befinder sig nær centrallegemet. Venus er uden tvivl stærkt selv-lysende, om end i mindre grad end Merkur, mens Neptuns lysstyrke forholdsvist er det rene ingenting.

Hvis vi godtager det, jeg siger, er det klart, at der, fra det øjeblik, hvor Solen afkaster en ring, må være en stadig begrænsning såvel af Solens varme som dens lys, dette på grund af den stadige skorpedannelse på dens overflade; ligeledes er det klart, at der vil komme en tid — tiden umiddelbart før en ny afkastning — hvor der indtræffer en meget betydelig mindskning af både lys og varme. Nu ved vi, at den slags ændringer sætter sig tydelige spor. På Melvilleøerne — for at tage blot et blandt hundredvis af eksempler — finder vi spor af ultratropisk vegetation — af planter, der aldrig kunne have blomstret uden uhyre meget mere varme og lys end det, vor Sol i dag giver til nogen del af Jordens overflade. Lader den vegetation sig henføre til en periode umiddelbart efter Venus’ afhvirvling? Ingensinde før eller siden har vi haft større adgang til solar indflydelse, og faktisk må nævnte indflydelse på det tidspunkt have nået sit højdepunkt — fraset selvfølgelig det tidspunkt, hvor Jorden selv blev kastet af — tidspunktet for dens blotte organisation.

Igen: Vi ved, at der findes ikke-lysende sole — det vil sige sole, hvis eksistens vi bestemmer ved hjælp af andres bevægelser, men hvis egen lysstyrke ikke er tilstrækkelig til, at vi kan se dem. Er disse sole usynlige alene på grund af tidsrummet, der er gået, siden de afkastede en planet? Og ydermere: Kan vi ikke — i det mindste i nogle tilfælde — forklare den pludselige tilsynekomst af sole, hvor man ikke hidtil havde forventet at finde nogen, med en hypotese om, at disse sole, efter i vor kun få tusind år lange astronomiske historie at have snurret af sted med skorpedannet overflade, har afkastet nye planeter og dermed omsider er blevet i stand til at vise deres stadig hvidglødende indres undere? Hvad angår den veldokumenterede kendsgerning, at varmen øges proportionalt, jo længere vi kommer ind i Jorden, behøver jeg ikke gøre andet end at nævne den — af alt, hvad jeg har sagt om det aktuelle emne, er ingen kendsgerning bedre påvist end den.

Da jeg for lidt siden nævnte den frastødende eller elektriske indflydelse, bemærkede jeg, at “de vigtige fænomener vitalitet, bevidsthed og Tanke, hvad enten vi iagttager dem generelt eller i detaljer, tilsyneladende udvikles i det mindste i forhold til det heterogene.” [1] Jeg nævnte også, at jeg ville vende tilbage til emnet — og nu er tiden inde til at gøre det. Når vi betragter spørgsmålet i detaljen først, så ser vi, at ikke blot manifestationen af vitalitet, men også dens betydning, følger og avancerede væsen holder meget tæt trit med den animalske strukturs heterogenitet eller kompleksitet. Betragter vi herefter spørgsmålet mere overordnet og tænker på atomernes første bevægelser mod massekonstituering, så finder vi, at heterogeniteten, der er forårsaget direkte af kondenseringen, i al evighed vil være proportional med den. Vi når på den måde til en hypotese, der hedder, at betydningen af den jordiske vitalitets udvikling forløber i takt med den jordiske kondensering.

Se, dette stemmer med det, vi ved om dyrenes udvikling på jorden. Efterhånden som Jordens kondensering er skredet frem, har højt udviklede og stadig mere højt udviklede racer gjort deres entre. Er det umuligt, at de gentagne geologiske omvæltninger, som i det mindste har ledsaget, hvis ikke direkte forårsaget, disse gentagne vitalske fremskridt — er det usandsynligt, at disse omvæltninger i sig selv er blevet skabt af Solens gentagne planetære afkastninger — af, med andre ord, de gentagne variationer i Solens påvirkning af Jorden? Skulle denne ide vise sig at være holdbar, ville vi være i vor gode ret til at forestille os, at afkastningen af endnu en planet længere inde end Merkur kunne bevirke en ny ændring af Jordens overflade — en ændring, der kunne afføde en race, som var Mennesket både stofligt og åndeligt overlegen. Disse tanker har for mig al sandhedens kraft — men jeg viser dem selvfølgelig fra mig alene på grund af deres åbenlyse egenskab af fantaseren.

Ved Comtes indsats er Laplaces Nebularteori på det seneste blevet langt mere bekræftet, end den havde behov. Således har de to mænd i fællesskab vist — ikke, det er sikkert og vist, at Stof på noget tidspunkt rent faktisk har eksisteret, som det er blevet beskrevet, i en tilstand af nebulær spredning, men at det — når vi godtager, at det har eksisteret på den måde i hele rummet og langt ud over det rum, der nu optages af vort solsystem, og at det har påbegyndt en bevægelse mod et centrum — gradvist må have antaget de forskellige former og bevægelser, som det nu ses i det system at have. En demonstration af denne art — en dynamisk og matematisk demonstration, så meget som en demonstration nu kan være — uimodsigelig og uimodsagt — undtagen måske lige af den nytteløse og foragtelige type mennesker, de professionelle skeptikere — de rendyrkede galninge, der benægter Newtons Tyngdelov, som de to franske matematikeres resultater er baseret på — en demonstration, altså, som denne ville for de fleste intellekter være definitiv — og jeg tilstår, at den er det for mit — for så vidt angår gyldigheden af den nebularhypotese, som demonstrationen hviler på.

Jeg erkender naturligvis, at demonstrationen ikke beviser hypotesen i den almindelige betydning af ordet ‘bevis’. At påvise, at visse eksisterende resultater — at visse fastslåede kendsgerninger — kan forklares, endog matematisk, ved at antage en given hypotese, er ikke på nogen måde det samme som at fastslå hypotesen selv. Med andre ord: At vise, at givet bestemte data kan eller endda med nødvendighed må et givet eksisterende resultat være opstået, beviser ikke, at dette resultat faktisk opstod på grund af disse data, førend den dag kommer, hvor det samtidig bliver påvist, at der ikke er og ikke kan være andre data, fra hvilke det aktuelle resultat lige så godt kunne være opstået. Men, skønt alle må indrømme mangelen på det, vi plejer at kalde ‘bevis’, så er der, hvad angår den sag, vi her diskuterer, mange hjerner, og blandt dem de fineste, for hvem intet bevis ville forlene dem med blot et gran af yderligere overbevisning. Uden at begive mig ud i detaljer, der muligvis ville nærme sig De Metafysiske Skyers Rige, kan jeg lige så godt her bemærke, at overbevisningens kraft i tilfælde som dette altid for de rettænkende vil være proportional med kompleksitetsdybden mellem hypotese og konklusion. For at udtrykke det mindre abstrakt: Den dybe kompleksitet, man finder i de kosmiske sammenhænge, bestyrker, ved at gøre vanskelighederne ved disse sammenhænges forklaring på en gang tilsvarende dybe, ligeledes i tilsvarende grad vor tro på den hypotese, der faktisk kan redegøre tilfredsstillende for dem — og som der dårligt kan tænkes nogen sammenhænge dybere end de astronomiske, kan der heller ikke — i mine øjne i hvert fald — tænkes nogen overbevisning stærkere end den, en hypotese indgyder mig, som ikke blot forener disse sammenhænge med matematisk nøjagtighed og reducerer dem til et konsistent og forståeligt hele, men som samtidig også er den eneste hypotese, hvormed den menneskelige forstand nogensinde har været i stand til at redegøre for dem i det hele taget.

Der har på det seneste bredt sig en helt ubegrundet holdning i rygteglade og endog i videnskabelige kredse — nemlig den, at den såkaldte Nebularteori er blevet tilbagevist. Denne grille har sin rod i en rapport, der drejer sig om nylige observationer af det, man hidtil har kaldt nebulæ, ved hjælp af det store Cincinnattiteleskop og Lord Rosses verdensberømte instrument. Visse punkter på firmamentet, som gennem selv de kraftigste af de gamle teleskoper forekom at være nebulære, eller tåger, var gennem lang tid blevet anset for at bekræfte Laplaces teori. De blev betragtet som stjerner under selve den kondenseringsproces, jeg har forsøgt at beskrive. Man gik følgelig ud fra, at vi “havde okulært bevis” for hypotesens sandhed — en form for bevis, der, i parentes bemærket, altid er blevet anset for at være yderst tvivlsom — og skønt denne eller hin teleskopiske forbedring nu og da satte os i stand til at se, at et punkt her og der, som vi hidtil havde klassificeret blandt nebulæ, i virkeligheden var stjerneklynger, hvis nebulære udseende udelukkende skyldtes, at de var uhyre langt borte, tænkte man ikke desto mindre, at der ikke kunne være tvivl om talrige andre massers faktiske nebulositet, nebulisternes højborge, der trodsede ethvert forsøg på adskillelse. Af sidstnævnte var den mest interessante den store ‘nebula’ i konstellationen Orion — men efter at den er blevet iagttaget gennem de storslåede, moderne teleskoper, har den, som så mange andre fejldøbte ‘nebulæ’, vist sig simpelthen at være en gruppe af stjerner. Nu opfatter man så i vide kredse denne kendsgerning som et afgørende slag mod Laplaces Nebularteori, og da de nævnte opdagelser blev offentliggjort, gik teoriens mest entusiastiske advokat og mest velformulerede popularisator dr. Nichol så vidt som til at “indrømme nødvendigheden af at opgive” en ide, der havde givet stof til hans mest prisværdige bog. [1]

Mange af mine læsere vil givetvis være tilbøjelige til at sige, at resultaterne af disse nye undersøgelser i hvert fald har en stærk tendens til at vælte teorien, mens andre mere eftertænksomt vil mene, at selvom teorien på ingen måde er modbevist ved adskillelsen af de pågældende ‘nebulæ’, så kunne mislykkede forsøg på at adskille dem med sådanne teleskoper nemt være blevet opfattet som en triumferende bekræftelse af teorien — og sidstnævnte type læsere vil måske blive overraskede over at høre mig sige, at jeg er uenig med selv dem. Hvis man har forstået denne Afhandlings teser, så vil man se, at en ikke-adskillelse af ‘nebulæene’ ville have gjort mere i retning af at tilbagevise Nebularteorien end i retning af at bekræfte den.

Lad mig forklare: Den newtonske Tyngdelov kan vi naturligvis anse for påvist. Man vil huske, at jeg forklarer den lov som en reaktion på den første Guddommelige Handling — som en reaktion på en udøvelse af den Guddommelige Vilje, der midlertidigt overvandt en vanskelighed. Denne vanskelighed bestod i at tvinge det normale ind i en unormal tilstand — i at drive det, hvis oprindelse, og følgelig rette tilstand, var Ét, til at underkaste sig Manges urette tilstand. Det er kun ved at opfatte denne vanskelighed som midlertidigt overvundet, at vi kan forstå en reaktion. Der kunne ikke have været nogen reaktion, hvis handlingen var fortsat i det uendelige. Så længe handlingen varede, kunne der selvsagt ikke indtræffe en reaktion; der kunne med andre ord ikke opstå massetiltrækning — for vi anser det ene for kun at være et udtryk for det andet. Men massetiltrækning har fundet sted; derfor er Skabelsen ophørt, og massetiltrækningen er opstået for længe siden — derfor ophørte Skabelseshandlingen for længe siden. Som følge deraf kan vi ikke længere forvente at kunne iagttage Skabelsens primære processer, og det er allerede blevet forklaret, at blandt dem finder vi nebulositeten.

Med det vi ved om lysets bevægelse, har vi direkte bevis for, at de fjerneste stjerner, i den form vi nu ser dem, har eksisteret i æoner af år. Tidspunktet for de massekonstituerende processers begyndelse må altså mindst datere sig til den tid, hvor de stjerner undergik kondensering. For at kunne sige at disse processer stadig arbejder i visse ‘nebulæ’, mens vi i alle andre tilfælde konstaterer, at de er aldeles ophørt, nødes vi til at drage slutninger, som vi absolut intet grundlag har for at drage — vi må, igen, øve vold mod den protesterende Fornuft med den blasfemiske forestilling om særlig indgriben — vi er nødt til at gå ud fra, at en ufejlbarlig Gud i disse ‘nebulæs’ særlige tilfælde fandt det påkrævet at tilføje visse supplerende justeringer — visse forbedringer i den overordnede lov — kort sagt, visse finpudsninger og tilpasninger, der betød, at fuldendelsen af disse individuelle stjerner blev udsat i hundredvis af århundreder, efter at alle de andre stellare legemer havde haft tid til ikke bare at konstitueres fuldstændigt, men også at få præg af stor affældighed.

Man vil naturligvis straks indvende, at eftersom lyset, hvorved vi nu ser de nebulæ, ikke kan være andet end det, der forlod deres overflader for et ubegribeligt antal år siden, at de processer, vi nu iagttager, eller formoder at observere, i virkeligheden ikke processer, der rent faktisk finder sted nu, men derimod genfærdene af processer, som for længst har fundet deres afslutning i Fortiden — nøjagtig som jeg påstår, at det må være tilfældet med alle disse massekonstituerende processer.

Til dette svarer jeg, at de kondenserede stjerners nu observerede tilstand heller ikke er deres faktiske tilstand, men en tilstand afsluttet for længe siden i Fortiden, hvorfor mit argument om stjernernes og ‘nebulæenes’ relative tilstand ikke på nogen måde afficeres. Desuden forklarer de, der fastholder nebulæenes eksistens, ikke nebulositeten med de uhyre afstande — de kalder det en virkelig og ikke blot en perspektivisk nebulositet. Men for at vi kan forestille os, at en nebulær masse overhovedet er synlig, må vi forestille os den som værende meget nær på os sammenlignet med de kondenserede stjerner, moderne teleskoper bringer os for øje. Når vi da påstår, at disse forekomster vitterligt er nebulære, påstår vi også, at de er relativt nær det sted, hvorfra vi betragter dem. Følgelig må deres tilstand, som vi ser dem nu, henregnes til en periode meget tættere på end den, til hvilken vi kan henregne i hvert fald hovedparten af stjernernes nu observerede tilstand. Kort sagt, skulle Astronomien nogensinde have held til at påvise en ‘nebula’ i den her forståede betydning, ville jeg betragte den Nebulare Kosmogoni — ikke, bestemt ikke, som bekræftet af påvisningen, men som uigenkaldeligt forkastet deraf.

Men lad mig, for ikke at give kejseren mere, end kejserens er, på dette sted bemærke, at formodningen bag Laplaces hypotese, som førte til så fremragende resultater, tilsyneladende i vid udstrækning beror på en fejltagelse — på selve den fejltagelse, vi netop har talt om — på den almindeligt udbredte misopfattelse af de altså fejldøbte nebulæs væsen. Dem anså han for at være i virkeligheden, hvad deres navn indikerer. Sagen er, at den store mand ganske tilbørligt havde begrænset tiltro til sin egen blotte opfattelsesevne. Af respekt for nebulæenes faktiske eksistens — en eksistens, hans teleskopiske samtidige fastholdt med stor selvsikkerhed — stolede han derfor mindre på det, han så, end på det, han hørte.

Man vil se, at de eneste gyldige indvendinger mod hans teori er dem, der rettes mod dens hypotese som sådan — mod det, der affødte den — ikke mod det, den affødte — mod dens påstande snarere end dens resultater. Hans mest uholdbare formodning var — stik imod hans åbenlyse forståelse af atomerne som spredt over hele Universets rum i ubegrænset rækkefølge — at give samme atomer en bevægelse mod et centrum. Jeg har allerede vist, at der under de omstændigheder ikke kunne være nogen bevægelse overhovedet, og følgelig formodede Laplace en bevægelse uden andre videnskabelige grunde, end at noget i den retning var påkrævet for at udvirke, hvad han havde i sinde at udvirke.

Hans oprindelige ide lader til at have været en blanding af de ægte, epikuræiske atomer og hans samtidiges uægte nebulæ, og dermed stiller hans teori os over for den ejendommelige anomali, en absolut sandhed udledt som matematisk resultat af et hybrid datum af antik fantasi blandet op med moderne uskarpsindighed. Laplaces virkelige styrke lå i virkeligheden i et nærmest mirakuløst, matematisk instinkt — det var det, han fæstede sin lid til, og det hverken svigtede eller bedrog ham en eneste gang — i tilfældet med den Nebulare Kosmogoni førte det ham med bind for øjnene gennem en labyrint af Fejl ind i et af Sandhedens mest strålende og betagende templer.

Lad os nu for en stund forestille os, at den første ring, Solen kastede af — det vil sige den ring, hvis sprængning resulterede i Neptun — at den ring rent faktisk ikke sprængtes, inden afkastningen af den ring, der blev til Uranus, og at denne ring igen forblev hel indtil forløsningen af ringen, hvoraf Saturn udsprang, at sidstnævnte på sin side forblev intakt, indtil den, der skulle ende som Jupiter, forløstes — og så videre. Lad os kort sagt tænke os, at ingen af ringene sprængtes inden den sidste udstødelse, den, der endte med, at Merkur kom til verden. Vi tegner i så fald for vort indre blik et billede af en række sameksisterende, koncentriske cirkler, og når vi betragter dem såvel som processerne, hvorved de ifølge Laplaces hypotese skabtes, da iagttager vi straks en yderst påfaldende overensstemmelse med de atomiske strata og den oprindelige stråling, som jeg har beskrevet den. Er det umuligt, at vi ved at måle den respektive kraft, hvormed hver planetar cirkel successivt blev kastet af — det vil sige ved at måle rotationshastighedens successive overvindelser af tyngdekraften, hvilket var det, der forårsagede de successive afkastninger — ville finde den pågældende overensstemmelse bekræftet med mere afgørende sikkerhed? Er det umuligt, at vi ville opdage, at denne kraft havde varieret — som ved den oprindelige stråling — proportionalt med kvadraterne af afstandene?

Vort solsystem, som i det væsentlige består af en sol med, sytten planeter med sikkerhed og måske lidt flere, der kredser omkring den på varierende afstand, og ledsages med vished af sytten måner og højst sandsynligt af adskilligt flere — er herefter at forstå som et eksempel på de utallige agglomerater, der begyndte at opstå overalt i den Universelle Kugle af atomer, da den Guddommelige Vilje trak sig tilbage. Det, jeg prøver at sige, er, at vort solsystem skal opfattes som et generisk tilfælde af disse agglomerater, eller mere korrekt, af den endelige tilstand, de respektivt udviklede sig til. Hvis vi bevarer opmærksomheden rettet mod forestillingen om den højst tænkelige Forbindelse som den Almægtige plan og på de foranstaltninger, der er gjort for at fuldende den gennem de oprindelige atomers formsforskellighed og partikulær inækvidistance, så vil vi finde det umuligt blot et øjeblik at tænke os, at bare to af disse agglomerater endte med nøjagtig identiske resultater. Vi vil snarere være tilbøjelige til at mene, at mens alle stellare legemer i Universet — det være sole, planeter eller måner — generelt ligner hinanden, er der ikke to af dem, der er mage til hinanden i detaljen. Endnu mindre kan vi da forestille os, at to grupper af sådanne legemer — to ‘systemer’ — skulle have mere end en generel lighed med hinanden. [1] Vore teleskoper har i skrivende stund til gavns bekræftet vore deduktioner. Når vi så tager vort eget solsystem blot som et løseligt eller generelt eksempel på dem alle, er vi kommet så vidt med vort emne, at vi kan undersøge Stjerneuniverset forstået som et sfærisk rum, i hvilket der eksisterer et antal, helt overordnet set tilsvarende systemer udbredt med rent generel ensartethed.

Lad os nu udvide vore forestillinger og anskue hvert enkelt af disse systemer som et atom i sig selv — hvilket det faktisk er, når vi tænker på, at det kun er et ud af de talløse myriader af systemer, der udgør Universet. Når vi altså betragter dem alle sammen som ikke andet end kolossalt store atomer, hver især med den iboende, uudslettelige dragning mod Enhed, der kendetegner de virkelige atomer, de er dannet af, møder vi straks en ny type aggregater. Her måtte de mindre systemer i større systemers nærhed uafvendeligt trækkes stadig nærmere mod hinanden. Tusinder ville samles her, en million måske der — og her igen muligvis endda en milliard — hvilket som en konsekvens uundgåeligt ville efterlade kæmpemæssige lakuner i rummet. Og hvis man nu afkræver mig et svar, hvorfor jeg i disse systemers tilfælde — i disse ikke andet end Titaniske atomers tilfælde — kun taler om ‘grupper’ og ikke, som det er tilfældet med de virkelige atomer, om mere eller mindre velkonsoliderede agglomerater — hvis man for eksempel spørger mig, hvorfor jeg ikke tager den logiske konsekvens af mine tanker og straks beskriver disse grupper af system-atomer som værende på hastig færd mod konsolidering i kugler — hver især i gang med at kondenseres til en strålende sol — da er mit svar, at Mελλοντα ταοτα — jeg dvæler kun et øjeblik på Fremtidens frygtindgydende tærskel. Når vi for indeværende kalder disse grupper ‘klynger’, er det, fordi vi betragter dem i deres konsoliderings tidlige faser. Deres absolutte konsolidering kommer.

Vi har nu nået et punkt, hvor vi betragter Stjerneuniverset som et sfærisk rum med uensartet spredte klynger. Man vil bemærke, at jeg her foretrækker adjektivet ‘uensartet’ frem for den tidligere anvendte frase ‘med en rent generel ensartethed’. Det er faktisk indlysende, at den distributive ensartethed vil mindskes i takt med agglomerationsprocesserne — det vil sige i takt med, at antallet af distribuerede enheder mindskes. Derfor bør den forøgede ikke -ensartethed — en forøgelse, der må fortsætte, indtil der før eller siden kommer en tid, hvor det største agglomerat absorberer alle de andre — simpelthen betragtes som et bekræftende tegn på dragningen mod Et.

Og her forekommer det omsider passende at spørge, hvorvidt Astronomiens beviste kendsgerninger bekræfter den generelle orden,jeg således deduktivt har tillagt verdensrummet. Det gør de, helt igennem. Teleskopiske observationer baseret på lovene om perspektiv sætter os i stand til at se, at det iagttagelige Univers eksisterer som en klynge af uregelmæssigt ordnede klynger.

‘Klyngerne,’ som denne Universelle ‘ klynge af klynger ’ består af, er bare, hvad vi sædvanligvis har kaldt ‘nebulæ’ — og af disse ‘nebulæ’ er en af største interesse for menneskene. Jeg hentyder til Galaksen, eller Mælkevejen. Den interesserer os for det første og mest oplagt, fordi dens tilsyneladende størrelse overgår ikke blot alle andre klynger enkeltvist, men også alle andre klynger tilsammen. Den største af de andre klynger er i forhold hertil ikke større end en prik og lader sig kun tydeligt se ved hjælp af et teleskop. Galaksen folder sig ud over himlen og kan iagttages med det blotte øje. Men mennesket er hovedsageligt interesseret i den, fordi den er vort hjem — hjem for Jorden, hvor mennesket bor, hjem for Solen, som Jorden kredser om, hjem for det ‘system’ af kloder, af hvilke Solen er den centrale og den primære — Jorden en af de seksten sekundære, eller planeter — og Månen en af sytten tertiære, eller drabanter. Galaksen er, jeg gentager, kun en af de klynger, jeg har beskrevet — kun en af de fejldøbte ‘nebulæ’, der har vist sig for os — sommetider kun i teleskop — som matte, tågede pletter på forskellige dele af himlen. Vi har ingen grund til at antage, at Mælkevejen i virkeligheden er større end den mindste af disse ‘nebulæ’. Den langt overlegne størrelse er kun en tilsyneladende overlegenhed, som hidrører fra vort anskuelsespunkt — det vil sige vor position midt i den. Hvor mærkelig påstanden end umiddelbart må forekomme dem, der ikke er fortrolige med Astronomi, vil astronomen dog ikke tøve med at fastslå, at vi befinder os i midten af den ufattelige skare stjerner — sole — systemer — der udgør Galaksen. Desuden har ikke blot vi — har ikke blot vor Sol — ret til at anse Galaksen for sin helt egen særlige klynge, men man kan også, med lidt forbehold, sige, at alle klart synlige stjerner på firmamentet — alle de stjerner, der kan ses med det blotte øje — er lige så fuldt ud berettigede til at anse den for deres.

Galaksens form har givet anledning til en hel del misforståelser, idet den i næsten alle vore astronomiske afhandlinger hævdes at være dannet som et stort Y. Klyngen, vi diskuterer, har faktisk en vis overordnet — meget overordnet — lighed med planeten Saturn med dens triplering omkring sig. I stedet for den planets massive klodeform må vi imidlertid forestille os en linseformet stjerneø, eller samling af stjerner, hvor vor Sol er excentrisk beliggende — nær øens kyst, på den side af den, der er nærmest stjernebilledet Sydkorset og længst væk fra Cassiopeia. Den omgivende ring har, hvor den er nærmest vor beliggenhed, en flænge på langs, som faktisk får ringen til i vor nærhed løseligt at antage udseende af et stort Y.

Vi må dog ikke begå den fejl at opfatte det ret uafgrænsede bælte som på nogen måde fjern, relativt set, fra den ligeledes uafgrænsede, linseformede klynge, som den omgiver, og derfor kan vi, for enkelhedens skyld, forklare vor Sol som faktisk beliggende i det punkt på Y’et, hvor dets streger mødes, og hvis vi forestiller os, at dette bogstav har en vis soliditet — en vis tykkelse, ubetydelig sammenlignet med dens længde — kan vi endog tale om vor position som beliggende i midten af denne tykkelse. Tænker vi os således anbragt, vil vi ikke længere have vanskeligt ved at redegøre for de nævnte fænomener — som ikke er andet end perspektiviske. Når vi kigger opad eller nedad — det vil sige, når vi retter blikket mod bogstavets tykkelse — ser vi færre stjerner, end når vi retter blikket længdeværts, eller langs en af dets tre streger. I det første tilfælde vil stjernerne selvsagt forekomme spredte, og i det andet myldrende. For at vende forklaringen på hovedet: En Jordbo, der, som vi plejer at sige, kigger på Galaksen, ser den i dens længderetning — langs et af Y’ets streger — men når han kigger op i himlen, vender han blikket væk fra Galaksen og betragter den i retning af bogstavets tykkelse, og derfor forekommer stjernerne ham at være spredte, mens de i grunden, gennemsnitligt set, befinder sig lige så tæt på hinanden som i klyngens masse. Der findes ingen betragtning, der er bedre egnet til at give et indtryk af klyngens vældige størrelse.

Hvis vi med et teleskop med stor rumgennemtrængelighed gransker firmamentet omhyggeligt, vil vi bide mærke i et bælte af klynger — af det vi indtil nu har kaldt ‘nebulæ’ — et bånd af varierende bredde, der strækker sig fra horisont til horisont i rette vinkler på Mælkevejens generelle kurs. Det bånd er den ultimative klynge af klynger. Det bælte er Stjerneuniverset. Vor Galakse er kun en, og måske den mest ubetydelige, af de klynger, der medgår til dette ultimative, Universelle bælte eller bånds indretning. Denne klynge af klyngers fremtræden i vore øjne som et bælte eller bånd er udelukkende et perspektivisk fænomen af samme art som den, der får os til at anskue også vor egen, groft sagt sfæreformede Galakse som et bælte, der krydser himlen i rette vinkler på den Universelle. Den altomfattende klynges form er, naturligvis generelt, den samme som de individuelle klynger, den omfatter. Fuldstændig ligesom de spredte stjerner, som vi, når vi kigger fra Galaksen, ser på himlen i al almindelighed, faktisk kun er en del af Galaksen selv og lige så tæt forbundet med den som noget teleskopisk punkt i det, der forekommer at være massens tætteste område — således er de spredte ‘nebulæ’, vi, når vi vender blikket fra det Universelle bælte, ser overalt på firmamentet — således, hævder jeg, er disse ‘nebulæ’ at forstå som kun perspektivisk spredte og som udelukkende en del af den ene, øverste og Universelle sfære.

Ingen astronomisk fejl er mere uholdbar, og ingen er blevet mere ihærdigt fastholdt, end påstanden om Stjerneuniversets grænseløshed. Grænsens årsager, som jeg allerede har diskuteret dem a priori, forekommer mig uransalige, men hvis vi lader dem ligge, så demonstrerer observationer, at der i adskillige — hvis ikke i alle — retninger omkring os findes en decideret grænse — eller de giver i det mindste intet grundlag overhovedet for at tænke, at der ikke gør. Hvis raden af stjerner var endeløs, ville himlens baggrund fremstå ensartet lysende ligesom Galaksen — for i så fald kunne der absolut ikke være noget punkt på hele den baggrund, hvor der ikke fandtes en stjerne. Den eneste måde, hvorpå vi under de omstændigheder kunne forstå de tomrum, som vore teleskoper finder i alverdens retninger, ville være ved at antage, at den usynlige baggrund var så ufatteligt langt borte, at ikke en eneste lysstråle deraf endnu var nået frem til os. Og hvem tør nægte, at det kan forholde sig sådan? Jeg siger simpelthen bare, at vi ikke har skyggen af grund til at tro, at det er sådan.

Da jeg diskuterede den vulgære tendens til at betragte alle legemer på Jorden som blot draget mod Jordens centrum, bemærkede jeg, “at hvert eneste jordiske legeme, med visse undtagelser, der vil blive omtalt senere, ikke bare drages mod Jordens centrum, men derudover også i enhver tænkelig retning.” [1] “Undtagelserne” hentyder til de hyppige huller i himmelrummet, hvor selv vore grundigste granskninger ikke blot ikke kan afsløre stellare legemer, men heller ikke tegn på, at de er der — hvor gabende afgrunde, mørkere end Erebos, tilsyneladende gennem Stjerneuniversets ydermure giver os små glimt af det grænseløse Tomme Univers udenfor. Nuvel, eftersom ethvert legeme på Jorden før eller siden, enten ved sine egne eller Jordens bevægelser, kommer på linje med en af disse afgrunde eller kosmiske svælg, tiltrækkes det tydeligt nok ikke længere i retning af den afgrund og er i det øjeblik følgelig ‘tungere’ end på noget andet tidspunkt både før og efter. Lader vi overvejelserne om disse afgrunde ude af betragtning og alene iagttager stjernernes generelt uensartede distribution, så ser vi dog, at Jordiske legemers absolutte dragning mod Jordens centrum er evigt vekslende.

Vi forstår da vort Univers’ indkapsling. Vi erkender dets — alt det vi kan opfatte med vore sanser — isolation. Vi ved, at der findes en klynge af klynger — en mængde, omkring hvilken det umålelige Rums øde udstrækker sig til alle sider, hinsides al menneskelig erkendelse. Men er det da rigtigt at konkludere, at der vitterligt ikke er noget stofligt punkt hinsides det, det således er blevet os givet at nå, fordi vi af mangel på yderligere, sansemæssig erfaring nødsages til at standse ved Stjerneuniversets grænse? Har vi eller har vi ikke analogisk ret til at slutte, at dette erkendelige Univers — at denne klynge af klynger — kun er én af en række klynger af klynger, hvoraf de øvrige gøres usynlige af afstanden — fordi spredningen af deres lys er så overmåde, inden det når os, at det ikke påvirker vore nethinder — eller fordi der slet ikke er nogen lysudstråling fra disse usigeligt fjerne verdener — eller, endelig, fordi afstanden ganske enkelt er så enorm, at de elektriske tegn på deres tilstedeværelse i Rummet endnu ikke — gennem de æoner af år, der er gået — har været i stand til at tilbagelægge den?

Har vi adkomst til slutninger — har vi noget grundlag overhovedet for drømmebilleder som disse? Hvis vi har adkomst til dem på nogen måde, så har vi ret til at udvide dem uendeligt.

Den menneskelige hjerne har åbenlyst en svaghed for det ‘ Uendelige ’ og leger kærligt med den forestillings kimære. Den længes tilsyneladende brændende mod dette umulige begreb i håb om forstandsligt at kunne tro på det, når det er undfanget. Hvad der gælder generelt for hele Menneskeslægten, kan man selvfølgelig ikke forlange, at noget enkeltindivid skal betragte som abnormt; men ikke desto mindre findes der muligvis enkelte, overlegne intelligenser, i hvis øjne den nævnte menneskelige tilbøjelighed har alle monomaniens karaktertræk.

Mit spørgsmål forbliver imidlertid ubesvaret: Har vi adkomst til at slutte — lad os hellere sige fantasere om — en endeløs række af’klynger af klynger’ eller mere eller mindre tilsvarende ‘Universer’?

Jeg svarer, at ‘adkomsten’ i dette tilfælde fuldstændig afhænger af dristigheden hos den fantasi, der vover at hævde den. Lad mig blot sige, at jeg personligt hælder til den indbildning — og mere tør jeg ikke kalde den — at der faktisk findes en grænseløs række Universer, som er mere eller mindre identiske med det, vi kender — med det eneste, vi nogensinde kommer til at kende — i hvert fald indtil vort eget, særlige Univers’ tilbagevenden til Enhed. Men hvis sådanne klynger af klynger findes — og det gør de — så er det til overflod indlysende, at eftersom de ikke har lod og del i vor oprindelse, spiller de ingen rolle for vore love. De tiltrækker ikke os, og ej heller tiltrækker vi dem. Deres stof er ikke det, der findes nogetsteds i vort Univers — deres ånd er ikke vor. De kan ikke påvirke vore sanser eller sjæle. De og vi — hvis vi for en stund betragter begge parter samlet — har ingen påvirkninger til fælles. Hver part hviler selvstændigt og uafhængigt i sin sande og særlige Guds skød.

Jeg sigter i behandlingen af denne Afhandling mindre på fysisk end metafysisk orden. Klarheden, hvormed selv stoflige fænomener fremlægges for forståelsen, afhænger, det har jeg for længst lært at indse, i meget beskedent omfang af en rent naturlig og næsten fuldstændig af en moralsk ordning. Lad mig da bemærke, at hvis det virker, som om jeg bevæger mig noget causerende fra det ene til det andet i emnet, så gør jeg det i håb om på den måde bedre at kunne sikre, at den kæde af graduerede påvirkninger må forblive ubrudt, ved hjælp af hvilken Menneskeforstanden alene kan forventes at absorbere de vidundere, jeg taler om, og forstå dem i deres majestætiske helhed.

Indtil nu har vor opmærksomhed samlet sig næsten udelukkende om en generel og relativ gruppering af de stellare legemer i rummet. Specificeringer har der været få af, og de indtryk af mængde, der er blevet formidlet — det vil sige af antal, størrelser og afstande — er blevet formidlet tilfældigt og med henblik på at bane vejen for mere definitive forestillinger. Lad os nu forsøge at nære sidstnævnte.

Vort solsystem består som allerede nævnt i det væsentlige af en sol og med sikkerhed sytten, men sandsynligvis en smule flere, planeter, der kredser om med Solen som centrum, og som ledsages af sytten måner, som vi kender til, og muligvis adskilligt flere, der endnu ikke er kommet til vor kundskab. Disse forskellige legemer er ikke egentlige sfærer, men oblate sfæroider — kugler, der er trykket flade ved polerne af de tænkte akser, de drejer om, og hvis fladtrykthed er en følge af samme omdrejning. Ligeledes er Solen heller ikke systemets absolutte centrum, for Solen selv kredser, sammen med alle planeterne, om et evigt vekslende punkt i rummet, der er systemets almindelige tyngdekraftcentrum. Ej heller må vi tro, at banerne, ad hvilke de forskellige sfæroider bevæger sig — månerne om planeterne, planeterne om Solen og Solen om det almindelige centrum — er cirkler i nøjagtig forstand. De er faktisk ellipser — hvoraf et afbrændpunkterne er omdrejningspunktet. En ellipse er en kurve, der vender tilbage til sig selv, og hvis ene diameter er længere end den anden. I den længste diameter er der to punkter, som er ækvidistante fra linjens midte og beliggende således, at hvis der fra hver af disse punkter trækkes en lige linje til et hvilket som helst punkt på kurven, da vil de to linjer sammenlagt være lig med den længste diameter selv. Lad os nu forestille os en sådan ellipse. Lad os fastgøre en appelsin til et af de to nævnte brændpunkter. Vi forbinder appelsinen med en ært ved hjælp af et elastisk bånd, og så anbringer vi ærten ved ellipsens omkreds. Lad os herefter føre ærten rundt og rundt om appelsinen og hele tiden følge ellipsens omkreds. Det elastiske bånd, der selvsagt varierer i længde, mens vi fører ærten rundt, vil danne det, der i geometrien kaldes en radiusvektor. Godt, hvis vi så siger, at appelsinen repræsenterer Solen, og at ærten forestiller en planet, der kredser om den, så bør omdrejningen udføres med en fart — med en hastighed — der varierer så meget, at radiusvektoren passerer samme rumareal på samme tid. Ærtens færd bør være — eller med andre ord, planetens færd er selvfølgelig — langsom proportionalt med dens afstand fra Solen og hurtig proportionalt med dens nærhed ved Solen. Disse planeter bevæger sig desuden langsommere, jo længere deres omløbsbane befinder sig fra Solen; idet kvadraterne af deres omløbsperioder har samme forhold til hinanden, som kubiktallenefor deres gennemsnitsafstand til Solen har til hinanden.

Det her beskrevne kredsløbs mirakuløst komplekse love skal dog ikke opfattes som gældende i vort system alene. De er i kraft overalt, hvor Tiltrækning hersker. De styrer Stjerneuniverset. Hver eneste skinnende plet på himmelbuen er uden tvivl en strålende sol, meget lig vor egen i det mindste i de overordnede træk og ledsaget af et større eller mindre antal planeter, hvis stadig tilbageblevne lys er utilstrækkeligt til, at det kan ses af os over så enorme afstande, men som ikke desto mindre kredser måneledsagede om deres stellare centre i overensstemmelse med de just beskrevne principper — i overensstemmelse med omdrejningens tre altbeherskende love — de tre udødelige love, den fantasifulde Kepler gættede sig til, og som først senere blev demonstreret og redegjort for af den tålmodige og matematiske Newton. Blandt en bestemt type videnskabsfolk, der praler til overmål med deres nøgternhed, er det alt for moderne at snerre ad al spekulation under det brede sobriquet ‘gætteværk’. Det springende punkt er, hvem der gætter. Man bruger nu og da tiden mere nyttigt ved at gætte med Platon end ved at overvære en demonstration af Alkmaion.

Jeg iagttager, at det i mange værker om Astronomi udtrykkeligt siges, at Keplers love er grundlaget for det store princip Tyngdekraft. Det må bero på den kendsgerning, at Keplers foreslåede love og hans a posteriori bevis for deres faktiske eksistens førte Newton til at redegøre for dem ved hjælp af hypotesen om Tyngdekraft og derefter at demonstrere dem a priori som nødvendige følger af det hypotetiske princip. Så langt fra at være grundlaget for Tyngdekraften er Keplers love altså baseret på Tyngdekraften — som jo alle det stoflige Univers’ love, der ikke kan henføres udelukkende til Frastødningen, er det.

Jordens gennemsnitsafstand fra Månen — det vil sige fra himmellegemet, der er os nærmest — er tre hundrede og enogfirs tusind kilometer. Merkur, der er Solens nærmeste planet, befinder sig nioghalvtreds millioner kilometer fra den. Venus, den næste, kredser om Solen på en afstand af et hundrede og ni millioner kilometer; Jorden, som følger herefter, gør det på en afstand af et hundrede og treoghalvtreds millioner kilometer— og dernæst Mars på en afstand af to hundrede og toogtredive millioner kilometer. Nu kommer de otte asteroider (Ceres, Juno, Vesta, Pallas, Astræa, Flora, Ibis og Hebe) på en gennemsnitlig afstand af cirka fire hundrede millioner kilometer. Så har vi Jupiter syv hundrede og niogfirs millioner kilometer borte, Saturn fjorten hundrede og otteogfyrre og Uranus godt tre tusind millioner kilometer borte, og endelig den nyligt opdagede Neptun, der kredser om Solen på en afstand af, skal vi sige, femogfyrre hundrede millioner kilometer. Hvis vi lader Neptun ude af betragtning — som vi ikke ved ret meget præcist om, og som muligvis hører til et asteroidesystem — vil man se, at der inden for visse grænser findes en regelmæssighed i intervallerne mellem planeterne. Vi kan groft sagt sige, at hver ydre planet er dobbelt så langt fra Solen som dens nærmeste nabo indad. Kan ikke den her nævnte regelmæssighed — kan ikke Bodes lov udledes, når man betragter analogien, som jeg har foreslået findes mellem den solare afkastning af ringe og den atomiske udstrålingsproces?

De tal, der i al hast er opremset her om afstandene i solsystemet, giver det ingen mening at ville begribe som andet end abstrakte, aritmetiske kendsgerninger. De er ikke praktisk håndgribelige. De formidler ingen præcise forestillinger. Jeg har fastslået, at Neptun, den fjerneste planet fra Solen, kredser om Solen på en afstand af femogfyrre hundrede millioner kilometer. Så vidt så godt — jeg har fastslået en matematisk kendsgerning, og uden på nogen måde at fatte den kan vi anvende den — matematisk. Men selv da jeg nævnte, at Månen kredser om Jorden på den forholdsvis ubetydelige afstand af tre hundrede og enogfirs tusind kilometer, nærede jeg ingen forventninger om, at nogen derfor ville forstå — vide — fornemme — hvor langt fra Jorden Månen rent faktisk befinder sig. Tre hundrede og enogfirs tusind kilometer! Der er måske nogle få af mine læsere, der ikke har krydset Atlanterhavet, men hvor mange af dem har nogen klar forestilling om de otteogfyrre hundrede kilometer, der er fra kyst til kyst? Jeg tvivler stærkt på, at den mand kan findes, der kan påtvinge sin forstand selv det fjerneste begreb om intervallet mellem en kilometersten og dens nærmeste nabo ude på bomvej en. Vi hjælpes imidlertid i nogen grad til at forstå begrebet afstand, når vi kombinerer det med det beslægtede begreb hastighed. Lyd bevæger sig tre hundrede og femogtredive meter pr. sekund, og hvis det var muligt for en Jordbo at se glimtet fra — og høre lyden af — en kanon, der blev affyret på Månen, måtte han altså, efter at øjet havde opfattet førstnævnte, vente mere end samfulde tretten dage og tretten nætter, før øret fik nogen fornemmelse af sidstnævnte.

Hvor svagt et indtryk af Månens egentlige afstand fra Jorden, selv sådan et eksempel efterlader, vil det ikke desto mindre tjene til at tydeliggøre det håbløse i at forsøge at begribe intervaller som det på femogfyrre hundrede millioner kilometer mellem Solen og Neptun, eller blot det på et hundrede og treoghalvtreds millioner mellem Solen og den Jord, vi lever på. En kanonkugle, der flyver med den højeste fart, sådan en nogensinde vides at have opnået, kan ikke tilbagelægge den afstand på mindre end tyve år, mens den i det tidligere nævnte tilfælde ville være fem hundrede og halvfems år om det.

Vor Månes virkelige diameter er tre tusind fire hundrede og seksoghalvfjerds kilometer, og dog er den så forholdsvis ubetydelig et legeme, at det ville kræve næsten halvtreds sådanne kloder at danne en på Jordens størrelse.

Vor egen planets diameter er tolv tusind syv hundrede og fireogtredive kilometer — men hvilke faste forestillinger kommer der ud af at opremse disse tal?

Hvis vi bestiger et almindeligt bjerg og ser os omkring oppe fra toppen, ser vi et landskab, der strækker sig, skal vi sige, femogtres kilometer i alle retninger og altså hermed danner en cirkel på godt fire hundrede kilometer i omkreds og dækker et areal på knap tretten tusind kvadratkilometer. En sådan udsigts udstrækning kan kun i meget ringe og meget sporadisk grad værdsættes på grund af den rækkefølge, hvori dens enkelte dele nødvendigvis må fremtræde for øjet — og dog omfatter hele panoramaet ikke mere end en fyrretyvetusindedel bare af Jordens overflade. Bytter man så efter en times forløb denne udsigt med en anden af samme størrelse, og denne efter endnu en time med en tredje, og denne med en fjerde, når der er gået en time igen — og så fremdeles, indtil alle Jordens sceniske muligheder var opbrugt — og hvis vi forudsætter, at der bruges tolv timer hver dag på betragtningen af de forskellige panoramaer, så vil det ikke desto mindre tage ni år og otteogfyrre dage at gennemføre den generelle undersøgelse.

Men hvis Jordens blotte overflade unddrager sig fantasiens indlevelsesevne, hvad skal vi da mene om dens rumfang? Jorden rummer en stoflig masse, der vejer mindst to sextillioner to hundrede quintillioner tons. Lad os forestille os planeten ligge stille, og lad os så prøve at tænke os en mekanisk kraft, der er stor nok til at sætte den i bevægelse! Ikke alle de myriader af væsener, vi kan slutte bebor vort systems planetære verdener — ikke alle disse væseners forenede fysiske styrke — end ikke hvis vi siger, at de alle er stærkere end mennesket — ville være nok til at rokke den vældige masse så meget som en tomme ud af stedet.

Hvad skal vi da mene om den kraft, der under lignende omstændigheder var påkrævet for at flytte den største af vore planeter, Jupiter? Den er et hundrede og otteogtredive tusind kilometer i diameter og ville under sin overflade kunne rumme mere end tusind kloder af Jordens størrelse. Og dog farer dette formidable legeme faktisk rundt om Solen med en fart af syvogfyrre tusind kilometer i timen — det vil sige med en hastighed, der er fyrre gange højere end en kanonkugles! Man kan ikke godt sige, at den slags fænomener er forbloffende at tænke på — de er lammende og skræmmende. Det sker ikke så sjældent, at vi giver vor fantasi til opgave at forestille sig en engels egenskaber. Lad os tænke os et sådant væsen nogle hundrede kilometer fra Jupiter — et øjenvidne på nært hold af denne planet, mens den haster af sted i sit kredsløb. Kan vi da, spørger jeg, gøre os så klart et begreb om dette ideale væsens åndelige ophøjethed som det, det vil kræve at tænke sig, at han — en engel — han være nok så englelig — selv med dette ufatteligt store stoflige legeme hvirvlende ret forbi for øjnene afsig ikke straks bliver stumslået og overvældet?

Det er dog på sin plads på dette sted at bemærke, at vi indtil nu faktisk har diskuteret bagateller, relativt set. Vor Sol, den centrale og styrende klode i det system, Jupiter tilhører, er ikke bare større end Jupiter, den er med stor margen større end alle planeter i systemet tilsammen. Den kendsgerning er faktisk en væsentlig betingelse for systemets stabilitet i sig selv. Jupiters diameter er blevet nævnt — et hundrede og otteogtredive tusind kilometer — Solens diameter er en million fire hundrede og tyve tusind kilometer. En beboer på Solen, der rejste et hundrede og halvtreds kilometer om dagen, måtte bruge mere end firs år på at komme hele omkredsen rundt. Den har et rumfang på en million et hundrede tusind kvadrillioner syv hundrede og tres trillioner kilometer. Månen kredser som nævnt om Jorden på en afstand af tre hundrede og enogfirs tusind kilometer — og har følgelig en omløbsbane på næsten to millioner fem hundrede tusind kilometer. Hvis nu Solen var placeret på Jorden, med centrum på centrum, ville Solens legeme ikke blot strække sig i alle retninger ud til Månens omløbsbane, men overskride den med tre hundrede og tyve tusind kilometer.

Og lad mig så her på ny bemærke, at vi faktisk stadigvæk diskuterer bagateller, relativt set. Planeten Neptuns afstand til Solen er blevet nævnt — den er femogfyrre millioner kilometer; Neptuns omløbsbane er derfor syvogtyve milliarder kilometer. Læg Dem det på sinde, mens vi kigger på en eller anden af de klareste stjerner. Mellem den stjerne og stjernen i vort system (Solen) er der et svælg, hvis størrelse det ville kræve en ærkeengels sprog at gøre begribelig. Stjernen, som vi tænkes at iagttage, er altså en genstand helt uden forbindelse med vort system og vor Sol, eller stjerne — men lad os alligevel forestille os den anbragt på vor Sol, med centrum over centrum, ligesom vi for et øjeblik siden forestillede os Solen anbragt i Jordens sted. Lad os nu for vort indre blik se den stjerne, vi tænker på, strække sig i alle retninger ud hinsides Merkurs — Venus’ — Jordens omløbsbaner — og videre ud hinsides Mars’ — Asteroidernes — Jupiters — Saturns — Uranus’ omløbsbaner, indtil vi til sidst ser den fylde hele cirklen — syvogtyve milliarder kilometer — der betegnes af Leverriers planets omløbsbane. Vi nærer ikke overdrevne forestillinger ved at se alt dette for vort indre blik. Der findes den allerbedste grund til at tro, at mange af stjernerne er endog meget større end den, vi har forestillet os. Det, jeg prøver at sige, er, at vi har det allerbedste empiriske grundlag for at tro således — og når vi ser tilbage på den oprindelige atomiske ordning med sigte på diversitet, som formodes at være en del af den Guddommelige plan for Universets indretning, vil det falde let at forstå og godtage eksistensen af endog langt større disproportioner i stellar størrelse end nogen af dem, jeg har peget på. De største kloder må vi naturligvis forvente at finde snurrende gennem Rummets største øder.

Jeg bemærkede for et øjeblik siden, at det ville kræve en ærkeengels veltalenhed at gøre intervallet mellem Solen og en af de andre stjerner begribeligt. Man vil næppe beskylde mig for overdrivelse i den anledning, for det korte af det lange er, at dette er et emne, hvor det er omtrent umuligt at overdrive. Men lad os visualisere det mere tydeligt for det indre blik.

I første omgang får vi måske et almindeligt, relativt indtryk af nævnte interval ved at sammenligne det med de interplanetare mellemrum. Hvis vi for eksempel sætter, at Jorden, der i virkeligheden befinder sig et hundrede og treoghalvtreds millioner kilometer fra Solen, kun er tredive centimeter fra den lyskilde, da vil Neptun være tolv hundrede centimeter borte, og stjernen Alpha Lyræ allermindst otteogfyrre hundrede.

Jeg går ud fra, at de færreste af mine læsere har fundet noget særligt forkasteligt ved afslutningen på den sidste sætning — noget synderligt forkert. Jeg skrev, at når Jordens afstand fra Solen blev sat til tredive centimeter, ville afstanden til Neptun være tolv hundrede centimeter og afstanden til Alpha Lyræ otteogfyrre hundrede. Forholdet mellem tredive centimeter og otteogfyrre hundrede har muligvis virket egnet til at give et passende klart indtryk af forholdet mellem de to intervaller — Jordens fra Solen og Alpha Lyræs fra samme lyskilde. Men min redegørelse skulle i grunden have lydt som følger: Sættes Jordens afstand til Solen til tredive centimeter, er Neptuns afstand til Solen tolv hundrede centimeter og Alpha Lyræs otteogfyrre hundrede — kilometer. Jeg placerede med andre ord i min første fremstilling Alpha Lyræ på en afstand, der kun var tredive hundredtusinddele af den mindst mulige afstand, den på nogen måde kan befinde sig på.

Lad os gå videre: Uanset hvor langt væk en almindelig planet er, så ser vi den, når vi betragter den gennem et teleskop, i en given form — af en given målbar størrelse. Nu har jeg allerede været lidt inde på mange af stjernernes sandsynlige masse, men selv når vi iagttager en af dem gennem de kraftigste teleskoper, finder vi ikke desto mindre, at den fremstår for os uden form og følgelig uden størrelse overhovedet. Vi ser den som et punkt og ikke mere.

Igen: Lad os forestille os, at vi en nat går hen ad en landevej. På den ene side af vejen er der en mark, hvor der er en række høje genstande, lad os sige træer, hvis konturer er tydeligt trukket op mod himlens baggrund. Denne række genstande ligger i en ret vinkel på landevejen og strækker sig fra landevejen til horisonten. Godt, hvis vi bevæger os frem ad denne vej, ser vi, at genstandene respektivt ændrer position i forhold til et givet fast punkt på den del af himlen, som danner baggrund for dem. Lad os sige, at det faste punkt — fast nok til vore formål — er den opgående måne. Vi bemærker med det samme, at mens træet nærmest ved os ændrer position i forhold til månen så hurtigt, at det nærmest virker, som om det flyver forbi os, har træet længst borte knap nok flyttet sig af sin forholdsvise position til drabanten. Vi bemærker altså, at jo længere genstandene er fra os, desto mindre ændrer de position — og omvendt. Herpå begynder vi ubevidst at beregne afstanden mellem de enkelte træer ved hjælp af den grad, hvori de udviser relative ændringer. Og til sidst forstår vi, hvordan det ved at bruge størrelsen på den relative ændring som grundlag i et simpelt geometrisk regnestykke må være muligt at fastslå ethvert givet træs faktiske afstand i rækken. Nu er denne relative ændring det, vi kalder for ‘parallaksen’, og parallaksen benytter vi til at beregne himmellegemernes afstande. Hvis vi bragte princippet i anvendelse på de aktuelle træer, ville vi naturligvis komme alvorligt i forlegenhed med at fastslå afstanden til det træ, der, uanset hvor langt vi bevægede os hen ad vejen, ikke ville udvise nogen parallakse overhovedet. Det i det aktuelt beskrevne tilfælde er en umulighed, men kun fordi alle afstande på vor Jord er så utrolig banale — i sammenligning med de uhyre kosmiske mængder kan vi godt kalde dem det rene ingenting.

Nuvel, lad os tænke os stjernen Alpha Lyræ direkte over hovedet på os, og lad os forestille os, at vi, i stedet for at stå på Jorden, står ved den ene ende af en lige vej, der strækker sig gennem rummet i en længde, der svarer til Jordens omløbsbanes diameter — det vil sige tre hundrede og seks millioner kilometer. Når vi nu ved brug af de mest fintmærkende mikrometriske instrumenter har bestemt stjernens nøjagtige position, bevæger vi os hen ad den ufattelige vej, indtil vi når dens anden ende. Herfra ser vi på ny på stjernen. Den er præcis, hvor vi efterlod den. Vore instrumenter, de være nok så fintmærkende, forsikrer os, at dens relative position er absolut — er identisk den samme som ved indledningen til vor utrolige færd. Ingen parallakse — overhovedet ingen — kan konstateres.

Kendsgerningen er, at hvad angår fiksstjernernes afstand — hvad angår enhver af de myriader af sole, der stråler på den anden side af det frygtindgydende svælg, der skiller vort system fra dets brødre i den klynge, det tilhører — har den astronomiske videnskab indtil for ganske nylig kun kunnet udtale sig med negativ sikkerhed. Hvis vi gik ud fra, at de stærkest lysende var de nærmeste, kunne vi kun om dem sige, at der var en given ufattelig afstand på denne side, af hvilken de ikke kunne befinde sig — hvor langt de befandt sig hinsides det punkt, kunne vi ikke i noget tilfælde fastslå. Vi fandt for eksempel ud af, at Alpha Lyræ ikke kunne være nærmere end tredive trillioner tre hundrede og tyve millioner kilometer borte, men ud over det kunne den — kan den faktisk — for den sags skyld være anden, tredje eller enhver anden potens af det nævnte tal borte. Bessel, som døde for ikke så længe siden, havde dog, takket være fantastisk minutiøse og omhyggelige observationer, der blev fortsat med nyudviklede instrumenter gennem mange møjsomme år, for nylig held til at bestemme afstanden til seks-syv stjerner, blandt dem stjernen med nummeret 61 i stjernebilledet Svanen. Den fastslåede afstand i sidstnævnte tilfælde er seks hundrede og halvfjerds gange afstanden til Solen, hvilken man vil huske er et hundrede og treoghalvtreds kilometer. Stjernen 61 Cygni er altså næsten otteoghalvfems trillioner kilometer borte — eller mere end tre gange den afstand, der er opgivet som den mindst mulige for Alpha Lyræ.

Vil vi forsøge at begribe dette interval ved at tænke i retning af fart, som vi gjorde, da vi ville vurdere afstanden til månen, kan vi godt glemme alt om bagateller som kanonkugler eller lydens hastighed. Lyset derimod bevæger sig ifølge Struves seneste beregninger med en fart af tohundrede og niogtres tusind kilometer i sekundet. Tanken selv kan ikke krydse dette interval hurtigere — hvis tanken da kan krydse det overhovedet. Og dog bruger lyset, selv med denne betragtelige hastighed, mere end ti år på at nå fra 61 Cygni til os, og følgelig ville stjernen, hvis den i dette øjeblik blev udslettet fra Universet, blinke videre, usvækket i sin paradoksale pragt og værdighed, i ti år endnu.

Hvis vi nu holder os den nok så spinkle forestilling, vi måtte have gjort os om afstanden mellem vor Sol og 61 Cygni, for øje, så lad os huske, at det interval, hvor uudtrykkeligt stort det end er, kan vi kun tillade os at betragte som den gennemsnitlige afstand mellem stjernerne i den talløse skare, der udgør klyngen eller ‘nebulaen’, som både vort og 61 Cygnis system tilhører. Faktisk har jeg været yderst konservativ i min fremstilling: Vi har udmærkede grunde til at tro, at 61 Cygni er en af de nærmeste stjerner, og således også til at slutte, i det mindste for indeværende, at dens afstand fra os er mindre end gennemsnitsafstanden stjerne og stjerne imellem i Mælkevejens storslåede klynge.

Og her er det så, endnu en gang og for sidste gang, på sin plads at nævne, at selv nu diskuterer vi kun bagateller. Lad os lægge vor undren over rummet mellem stjerne og stjerne i vor egen eller nogen anden given klynge til side og i stedet vende tankerne mod intervallerne mellem klynge og klynge i Universets altomfattende klynge.

Jeg har allerede nævnt, at lys bevæger sig med en fart af to hundrede og ni og tres tusind kilometer i sekundet — det vil sige cirka seksten millioner kilometer i minuttet eller cirka ni hundrede og otteogtres millioner kilometer i timen — og dog er nogle af ‘nebulæene’ så langt borte, at selv lys med denne hastighed ikke kan og ikke vil nå os fra de gådefulde egne på mindre end tre millioner år. Ikke nok med det, så er denne beregning foretaget af den ældre Herschel og vedrører kun de forholdsvis nærtliggende klynger inden for hans eget teleskops rækkevidde. Der findes imidlertid ‘nebulæ’, som via Lord Rosses magiske rør i dette øjeblik hvisker hemmeligheder i øret på os om millioner af for længst forgangne tidsaldre. Kort sagt, de begivenheder, vi er vidne til — i dette øjeblik — i de verdener — er de selvsamme begivenheder, der optog de verdeners indbyggere for en million århundreder siden. Med intervaller — med afstande som disse, der gør så dybt indtryk på sjælen — snarere end forstanden — har vi omsider fundet et passende klimaks til alle vore hidtidige, usle betragtninger angående mængde.

Lad os med fantasien således betaget af de kosmiske afstande benytte lejligheden til at berøre vanskeligheden, vi så ofte er stødt på, når vi har fulgt de astronomiske overvejelsers slagne vej, vanskeligheden ved at redegøre for de førnævnte, umålelige tomrum — ved at forstå, hvorfor svælg så aldeles tomme og derfor tilsyneladende så overflødige er blevet lagt mellem stjerne og stjerne — mellem klynge og klynge — ved, for at fatte mig i korthed, at finde en tilfredsstillende grund til den titaniske skala, for så vidt angår det blotte Rum, som Stjerneuniverset påviseligt er bygget i. Jeg vil hævde, at Astronomien har fejlet eklatant, hvor det drejer sig om at finde en årsag til fænomenet — men de betragtninger, hvormed vi i denne Afhandling er gået frem skridt for skridt, gør det muligt for os klart og umiddelbart at se, at Rum og Varighed er ét. For at Stjerneuniverset skulle vare i et tidsrum, der på nogen måde svarede til dets enkelte, stoflige deles storhed og dets åndelige formåls ædle højhed, var det nødvendigt, at den oprindelige, atomiske spredning fik så ufatteligt et omfang, at det eneste, den ikke var, var uendelig. Det var kort sagt påkrævet, at stjernerne skulle samles til synlighed af usynlig nebulositet — bevæge sig fra synlighed til konsolidering — og dernæst ældes i sin opgave med at give liv og død til usigeligt talrige og komplekse variationer af vital udvikling — det var påkrævet, at stjernerne skulle gøre alt dette — skulle have tid til tilbundsgående at fuldkommengøre alle disse Guddommelige formål — i det tidsrum, hvori alle ting udvirkede deres tilbagevenden til Enhed med en fart, der akkumulerede omvendt proportionalt med kvadraterne af afstandene, og ved hvis ophør den uafvendelige Ende ligger.

Vi har i hele dette forløb ingen problemer med at forstå den Guddommelige tilpasnings absolutte præcision. Stjernernes respektive tætheder fortsætter selvsagt med at øges, når kondenseringen aftager; kondensering og heterogenitet holder trit med hinanden — det er ved hjælp af sidstnævnte, der er førstnævntes indeks, at vi måler den vitale og åndelige udvikling. Således har vi i legemernes tæthed målet for, i hvilken grad deres formål er opfyldt. Efterhånden som tætheden øges — efterhånden som de Guddommelige hensigter opfyldes — efterhånden som der vil være stadig mindre tilbage at opfylde — må vi — i samme forhold — forvente at finde en accelleration af Enden — og på den måde vil den filosofiske hjerne uden videre forstå, at de Guddommelige planer med at skabe stjernerne bevæger sig matematisk mod deres opfyldelse — og ydermere vil den med lethed give denne bevægelse et matematisk udtryk, idet den vil bestemme, at bevægelsen er omvendt proportional med kvadraterne af alle skabte tings afstande fra udgangspunktet og deres skabelses mål.

Imidlertid er denne Guddommelige tilpasning ikke alene matematisk præcis, men den har også det ved sig, der røber den som guddommelig til forskel fra resultaterne af rent menneskelig konstruktivitet.Jeg tænker på den fuldkomne gensidighed i tilpasningen. For eksempel har en bestemt årsag i menneskelige konstruktioner en bestemt virkning, en bestemt hensigt vil udvirke et bestemt mål. Men så er den ikke længere — vi finder ingen reciprocitet. Virkningen reagerer ikke på årsagen, hensigten ændrer ikke sit forhold til målet. I Guddommelige konstruktioner er målet enten plan eller mål, alt efter som vi vælger at opfatte det — og vi kan til hver en tid tage en årsag for en virkning, eller omvendt, således at vi aldrig kan afgøre med sikkerhed, hvad der er hvad.

Lad mig give et eksempel: I polaregne kræver det menneskelige legeme for at opretholde sin animalske varme rigelige mængder af kvælstofrigholdig mad som eksempelvis tran til at forbrændes i kapillærsystemet. Men på den anden side — i polaregnene er der stort set ikke anden føde til rådighed for mennesket end olien fra en overflod af sæler og hvaler. Godt, er den olie til stede, fordi den er absolut nødvendig, eller er den det eneste påkrævede, fordi den er det eneste tilgængelige? Det er umuligt at afgøre. Der er en fuldkommen tilpasningsreciprocitet.

De fornøjelser, vi har af ethvert udtryk for menneskelig opfindsomhed, står i forhold til tilnærmelsen til denne form for reciprocitet. Når vi for eksempel udtænker en plan til et stykke litteratur, bør vi stræbe efter at ordne begivenhederne på en sådan måde, at vi ikke er i stand til om nogen af dem at afgøre, hvorvidt de er afhængige af eller opretholder nogen af de andre. I den forstand er den perfekte plan naturligvis i virkeligheden, eller praktisk, uopnåelig — men kun fordi det er en endelig intelligens, der udtænker den. Guds planer er perfekte. Universet er en Guddommelig plan.

Og nu er vi nået til et punkt, hvor forstanden på ny må bekæmpe sin tilbøjelighed til at drage analoge følgeslutninger — sin monomane stræben efter det uendelige. Vi har set Måner kredse om planeter, og planeter kredse om stjerner, og menneskehedens poetiske instinkt — dens instinkt for det symmetriske, også selvom symmetrien kun er en overfladisk symmetri — dette instinkt, som Sjælen, ikke blot Menneskets, men alle levende væseners sjæl, tog til sig, i begyndelsen, fra den Universale strålings geometriske grundlag, driver os til at indbilde os en endeløs udvidelse af dette cykliske system. Når vi lukker øjnene i samme grad for både deduktion og induktion, insisterer vi på at forestille os alle Galaksens kloder kredsende om en eller anden gigantisk kugle, som vi betragter som helhedens centrale omdrejningspunkt. Hver enkelt klynge i den store klynge af klynger tænkes naturligvis at være tilsvarende udstyret og konstrueret, mens vi, for at der ikke skal være huller i ‘analogien’, går videre og opfatter disse klynger selv som igen kredsende om en eller anden endnu mere ophøjet sfære — og sidstnævnte igen igen med dens omløbende klynger som blot ét af en endnu mere storslået række af agglomerater, der roterer om et tredje legeme, der er centralpunkt for dem — et legeme, der er endnu mere usigeligt sublimt — eller lad os hellere sige, et legeme af uendelig sublimitet endeløst mangedoblet af det uendeligt sublime. Det er de betingelser, fortsættende ad infinitum, som det, nogle kalder ‘analogiens’ stemme, forlanger, at Fantasien skal udmale sig og Fornuften forholde sig til, om muligt uden at blive utilfreds med billedet. Sådan er, stort set, de uophørlige rotationer om rotationer, som Filosofien beder os om at forstå og redegøre for — i det mindste så langt vore evner rækker. Nu og da dukker der dog en sand filosof op — en filosof, hvis galskab har målrettet sigte, hvis geni, for at udtrykke mig med lidt mere respekt, har en stærkt udtalt, vaskekoneagtig tendens og tæller alting tolv på dusinet — som sætter os i stand til at se præcis det punkt uden for synsvidden, hvor de omløbsprocesser, vi taler om, kommer, og også retteligen bør komme til ende.

Det er måske knap nok umagen værd overhovedet at snerre ad Fouriers fantasterier — men der er på det seneste blevet talt en del om Mädlers hypotese — at der i Galaksens centrum findes en kæmpemæssig klode, om hvilken alle klyngens systemer kredser. Vort eget systems omløbstid er faktisk allerede blevet beregnet — et hundrede og sytten millioner år.

Man har længe haft mistanke om, at Solen uafhængigt af sin rotation bevæger sig gennem rummet og kredser om systemets centrale tyngdekraftpunkt. En sådan bevægelse, hvis man godtager, at den findes, måtte vise sig optisk. Stjernerne i de egne af himmelrummet, vi lagde bag os, ville over en meget lang årrække begynde at stimle sammen, mens stjernerne i de modsatte egne ville spredes. Nu kan vi ved hjælp af den Astronomiske Historie tåget konstatere, at der er sket noget i den retning. På den baggrund har man erklæret, at vort system bevæger sig mod et punkt i universet, der ligger diametralt over for stjernen Zeta Herculis — men den slutning er muligvis også den maksimale, vi logisk kan tillade os at drage. Mädler er ikke desto mindre gået så vidt som til at identificere en stjerne, Alcyone i Pleiaderne, som beliggende på eller omkring selve det sted, hvorom det overordnede kredsløb foregår.

Godt, eftersom ‘analogien’ i første omgang har ført os til disse drømme, er det kun rimeligt, at vi holder fast ved den analoge fremgangsmåde, i hvert fald i nogen grad, mens de udvikles; og den analogi, der peger på kredsløbet, peger samtidig på en central klode, hvorom det skulle foregå — så langt var astronomen konsekvent. Denne centrale klode skulle imidlertid dynamisk være større end alle de kloder tilsammen, der omgiver den. Dem er der cirka hundrede millioner af. “Men hvorfor,” blev der naturligt nok spurgt, “kan vi så ikke se denne enorme, centrale sol — hvis masse mindst er lig med hundrede millioner sole som vor — hvorfor kan vi ikke se den — vi i særdeleshed, som bor i klyngens midte — selve den lokalitet, som under alle omstændigheder må være i nærheden af denne uforlignelige stjerne?” Svaret lå parat — “Den må være ikke-lysende, ligesom vore planeter er det.” Her giver man så pludselig, for at opnå en hensigt, slip på analogien. “Overhovedet ikke,” kan man svare. “Vi ved, at der faktisk findes ikke-lysende sole.” Og det er sandt, at vi i det mindste har grund til at tro, at det er tilfældet; men vi har bestemt ingen grund overhovedet til at formode, at de omtalte ikke-lysende sole er omgivet af lysende sole, mens disse igen omkredses af ikke-lysende planeter — og det er lige præcis alt det, Mädler skylder at finde analogisk belæg for i himmelrummet — for det er lige præcis alt det, han forestiller sig, er tilfældet med Galaksen. Siger vi, at det er sådan, kan man ikke lade være med i sit stille sind at tænke på, hvor trist en gåde, hvorfor det er sådan, må vise sig at være for alle a priori filosoffer.

Men godtager vi, med næsen stik op imod analogien og alt muligt andet, denne centralklodes ikke-lysen, må vi stadigvæk spørge, hvordan denne vældige klode undgår at blive gjort synlig af det lyshav, som slår ind mod den fra de hundrede millioner strålende sole, der skinner overalt omkring den. Stillet over for det spørgsmål synes forestillingen om en virkelig og massiv, central sol i nogen grad at være blevet opgivet, og spekulationerne gik over til at hævde, at klyngens systemer foretager deres kredsløb om et fælles, men rent ustofligt tyngdekraftcentrum. Her slipper man så igen analogien for at opnå en hensigt. Planeterne i vort system kredser om et fælles tyngdekraftpunkt, det er sandt, men de gør det i forbindelse med og som en følge af en stoflig sol, hvis masse mere end udligner resten af systemet.

Den matematiske cirkel er en kurve, der udgøres af en uendelighed af lige linjer. Men denne forestilling om cirklen — en forestilling, der i forhold til al almindelig geometri er en rent matematisk (til forskel fra praktisk) forestilling — er nøgternt set det eneste praktiske begreb, som vi har ret til at operere med vedrørende den ærefrygtindgydende cirkel, vi, i hvert fald i fantasien, har med at gøre, når vi tænker os, at vort system kredser om et punkt i Galaksens centrum. Lad de mest levende af alle menneskelige fantasier prøve at tage blot et enkelt skridt i retning af at fatte så uudtrykkelig en udstrækning! Det vil dårligt nok være et paradoks at sige, at selv et lyn, der jager af sted i al evighed langs den usigeligt store cirkels omkreds, i al evighed vil bevæge sig ligeud. Det er utænkeligt, at vor Sols bane i sådan et kredsløb, selv i løbet af en million år, for det menneskelige øje ville afvige en tøddel fra en lige linje — og dog forventer man, at vi skal tro på, at der i løbet af vor astronomiske histories korte liv — i løbet af det rene fnug — i løbet af den skinbarlige bagatel, som to-tre tusind år er — har vist sig en kurvatur.

Man kan sige, at Mädler vitterligt har iagttaget en kurvatur i retning af vort systems nu veldokumenterede bevægelse gennem Rummet. I og med at jeg om nødvendigt erkender, at det faktisk forholder sig sådan, så fastholderjeg, at det intet viser ud over samme kendsgernings realitet — kurvaturens realitet. Det vil kræve æoner af år at bestemme den tilbundsgående, og når det er sket, vil man finde, at den indikerer en binær eller anden gensidig forbindelse mellem vor Sol og en eller flere af de nærliggende stjerner. Jeg risikerer imidlertid intet ved at forudsige, at man engang om adskillige århundreder vil opgive alle bestræbelser på at bestemme Solens bane gennem Rummet som frugtesløse. Det er ikke svært at nære den tanke, når vi betragter den uendelighed af perturbationer, den vil opleve på grund af dens konstant vekslende forbindelser med andre legemer i deres fælles nærmen-sig Galaksens kerne.

Men finder vi eller finder vi ikke bekræftelser på Mädlers hypotese, når vi undersøger andre ‘nebulæ’ end Mælkevejen — når vi kaster et almindeligt blik ud over klyngerne i himmelrummet? Det gør vi ikke. Klyngernes former er uhyre forskellige ved en overfladisk betragtning, men ser vi nøjere efter i kraftige teleskoper, finder vi meget tydeligt sfæren som i det mindste tilnærmelsesvis den form, de alle sammen har — og deres indretning generelt i modstrid med forestillingen om kredsløb om et fælles centrum.

“Det er vanskeligt,” siger Sir John Herschel, “at danne sig en forestilling om sådanne systemers dynamiske tilstand. Uden rotationsbevægelse og centrifugalkraft er det på den ene side nærmest umuligt ikke at opfatte dem som underkastet et progressivt sammenbrud. På den anden side finder vi det, hvis vi tænker os, at der er en sådan bevægelse og en sådan kraft til stede, ikke mindre vanskeligt at kæde deres form sammen med hele systemets [her menes klyngens] rotation om en enkelt akse, uden hvilken interne sammenstød skulle synes uundgåelige.”

Samtidig med at dr. Nichol betragter de kosmiske betingelser fra et synspunkt helt anderledes end det, der anlægges i denne Afhandling, har han nyligen fremsat nogle bemærkninger, som er forbløffende anvendelige i denne sammenhæng. Han skriver:

“Når vore kraftigste teleskoper rettes mod dem, opdager vi, at de af dem, der tænktes at være uregelmæssige, viser sig ikke at være det; de minder mere om en kugle. Her er en, der så oval ud; men Lord Rosses teleskop gjorde den til en cirkel … Og nu dukker der en yderst bemærkelsesværdig omstændighed op i forhold til disse relativt svungne, cirkulære nebulærmasser. Vi opdager, at de ikke er fuldstændig cirkulære, men det modsatte, og at der hele vejen rundt om dem, på alle sider, findes mængder af stjerner, der strækker sig ud, som om de tilsyneladende er hastigt på vej mod en stor, central masse som følge af en eller anden stor krafts påvirkning.” [1]

Hvis jeg med egne ord skulle beskrive, hvad der nødvendigvis må være betingelserne i hver enkelt nebula — ud fra hypotesen om, at alt stof, som jeg påstår, nu er ved at vende tilbage til sin oprindelige Enhed — da ville jeg simpelthen næsten verbatim gentage de vendinger, dr. Nichol her benytter uden at have den svageste mistanke om den vældige sandhed, der er nøglen til disse nebulære fænomener.

Og lad mig på dette sted befæste min stilling yderligere med ord fra en større mand end Mädler — og oven i købet én, for hvem alle Mädlers data længe har været velkendte og er blevet omhyggeligt og grundigt overvejet. Med henvisning til Argelanders omfattende beregninger — selve den forskning, der udgør Mädlers grundlag — gør Humboldt, hvis evner for generalisering muligvis aldrig har kendt sin lige, følgende iagttagelse:

“Når vi betragter stjernernes virkelige, egentlige eller ikke-perspektiviske bevægelser, ser vi mange grupper af dem bevæge sig i modsatte retninger, og de i dag foreliggende data gør det i hvert fald ikke nødvendigt at forestille sig, at systemerne, der udgør Mælkevejen, eller klyngerne generelt, som udgør Universet, kredser om noget bestemt, ukendt centrum, det være lysende eller ikke-lysende. Det er kun Menneskets higen efter en grundlæggende Første Årsag, der driver både dets forstand og dets fantasi til at antage en sådan hypotese.” [1]

Fænomenet, der henvises til her — det med “mange grupper af dem,” der bevæger “sig i modsatte retninger” — er aldeles uforklarligt ud fra Mädlers tankegang, men opstår som en nødvendig følge af det, der danner grundlag for herværende Afhandling. Mens hvert enkelt atoms — månes, planets, stjernes og klynges — helt overordnede retning selvsagt ifølge min hypotese ville være absolut rektilinear, mens alle legemers overordnede rute ville være en lige linje mod altings centrum, så er det ikke desto mindre klart, at denne overordnede rektilinearitet ville være sammensat af, hvad vi, nærmest uden at overdrive, kan kalde en uendelighed af individuelle kurver — en uendelighed af lokale afvigelser fra rektilineariteten — der er resultatet af uophørlige, relative positionsforskelle blandt de talløse masser, efterhånden som de hver især bevæger sig ad deres egen, individuelle vej mod Enden.

Jeg citerede for et øjeblik siden følgende ord fra Sir John Herschel angående klyngerne: “Uden rotationsbevægelse og centrifugalkraft er det på den ene side nærmest umuligt ikke at opfatte dem som underkastet et progressivt sammenbrud.” Kendsgerningen er, at vi, når vi, efter nu engang at have accepteret forestillingen om et “sammenbrud”, betragter ‘nebulæene’ med et højtydende teleskop, vil finde det komplet umuligt ikke at høste bekræftelser på den forestilling allevegne. Der er altid klart en kerne, i retning af hvilken stjernerne synes at ile, og disse kerner kan ikke fejlfortolkes som rent perspektiviske fænomener — klyngerne er tættere nær centrum og mere sparsomme i områderne fjernest fra det. Kort sagt, vi ser alt, som vi burde se det, hvis et sammenbrud var i gang, men helt generelt kan vi sige om disse klynger, mens vi iagttager dem, at det kun er ved at godtage, at der i rummets fjerne egne muligvis findes dynamiske love, som vi ikke kender til, at vi med rimelighed kan nære forestillingen om en kredsløbslignende bevægelse omkring et centrum.

Fra Herschels side er der dog tydeligt nok en uvilje til at betragte nebulæene som værende “underkastet et progressivt sammenbrud”. Men hvis kendsgerninger — hvis selv det iagttagelige retfærdiggør tesen om, at de befinder sig i denne tilstand, så kan man godt spørge, hvorfor han er utilbøjelig til at indrømme det? Simpelthen fordi han er forudindtaget — udelukkende fordi tesen strider mod en fuldstændig grundløs fordom — den om endeløsheden — den om Universets evige stabilitet.

Hvis herværende Afhandlings påstande er holdbare, er “progressivt sammenbrud” lige nøjagtig den eneste tilstand, vi har ret til at anskue Alle Ting som befindende sig i, og lad mig i al beskedenhed på dette sted tilstå, at det falder mig svært at se, hvordan nogen anden opfattelse af de eksisterende forhold nogensinde har fundet vej til den menneskelige hjerne. Fraserne ‘dragning mod sammenbrud’ og ‘tyngdekraftens tiltrækning’ kan anvendes i flæng. Uanset hvilken vi vælger, taler vi om reaktionen på den Første Handling. Aldrig har nødvendigheden været mindre påtrængende end i formodningen om, at Stof er indgydt en uudslettelig egenskab, der er en del af dens stoflige natur — en egenskab eller et instinkt, der er i al evighed uadskillelig fra den, et ufravigeligt princip, for hvis skyld ethvert atom er drevet til evindeligt at drages mod sine fæller. Aldrig har nødvendigheden været mindre påtrængende, end når det gælder om at nære denne ufilosofiske forestilling. Bevæger vi os dristigt om bag denne vulgære tanke, må vi forestille os, metafysisk, at tyngdekraften kun gælder for Stof midlertidigt — kun mens det er spredt — kun mens det findes som Mange i stedet for som Et — udelukkende gælder for det takket være dets strålingstilstand — gælder, kort sagt, ene og alene for dets omstændigheder og ikke på mindste måde for det selv. Set fra den vinkel vil tyngdekraftprincippet — når strålingen er vendt tilbage til sin kilde — når reaktionen er fuldbyrdet — ikke længere findes. Og faktisk virker det, som om astronomer, uden nogensinde at nå frem til den her foreslåede ide, har nærmet sig den, når de har fastslået, at “hvis der kun var et legeme i Universet, ville det være umuligt at forstå, hvordan princippet Tyngdekraft skulle gælde” — det vil sige, at de gennem en betragtning af Stof, som de ser det, kommer frem til en slutning, som jeg har nået deduktivt. At så prægnant en tanke som den netop citerede har fået lov at ligge gold hen i så lang tid, er ikke desto mindre en gåde, der overstiger min fatteevne.

Måske er det dog i betydelig grad vor hang til det kontinuerlige — til det analoge — i det aktuelle tilfælde mere specifikt til det symmetriske — der har lokket os på afveje. Og faktisk er fornemmelsen for det symmetriske et instinkt, man kan stole på med noget nær blind tillid. Den er Universets poetiske essens — Universet, der med sin majestætiske symmetri ikke er andet end det mest sublime af alle digte. Nu kan ordene symmetri og gennemførthed bruges i flæng — følgelig er Poesi og Sandhed et og det samme. En ting er gennemført i forhold til dens sandhed — sand i forhold til dens gennemførthed. Fuldkommen gennemførthed kan, jeg gentager, ikke være andet end en absolut sandhed. Vi kan altså tage det for givet, at Mennesket ikke kan fejle hverken længe eller meget, hvis det lader sig lede af sit poetiske — som jeg påstår er dets sande, fordi det er dets symmetriske — instinkt. Mennesket må dog være forsigtig, at det ikke ved at forfølge overfladiske former og bevægelsers symmetri alt for hovedløst mister blikket for den egentlige, essentielle symmetri i principperne, der bestemmer og styrer dem.

Tanken om, at de stellare legemer i den sidste ende vil samles til ét — at de alle i det mindste vil blive optaget i et allerede eksisterende, ufatteligt centrallegemes substans — har tilsyneladende gennem nogen tid tåget og ubestemmeligt foresvævet menneskenes fantasi. Det er faktisk en tanke af typen alt for indlysende. Den opstår øjeblikkeligt ved en betragtning af de cykliske og tilsyneladende roterende eller vortikale bevægelser i de enkelte dele af Universet, som lader sig mest umiddelbart og grundigt iagttage af os. Der er muligvis ikke et menneske af normal uddannelse og gennemsnitlig reflektionsevne, som nævnte tanke ikke på et eller andet tidspunkt har foresvævet — tilsyneladende spontant eller intuitivt og med alle tegn på at være en meget dyb og meget original ide. Denne så generelt nærede ide er imidlertid aldrig, så vidt jeg ved, opstået på baggrund af abstrakte overvejelser. Da den tværtimod altid, som jeg siger, lå lige for på grund af de vortikale bevægelser omkring centralpunkter, kiggede man naturligt nok også i samme retning efter en grund til den — en årsag til alle legemers optagelse i ét, som formodedes allerede at eksistere — blandt disse cykliske bevægelser selv.

Således skete det, da det blev opdaget, at Enckes komets kredsløb om Solen gradvist og fuldstændig regelmæssigt mindskedes for hvert omløb, at astronomerne nærmest enstemmigt enedes om, at den pågældende årsag var fundet — at man havde opdaget et princip, der var tilstrækkeligt til fysisk at forklare den endelige, universelle agglomeration, som, jeg gentager, Menneskets analogiske, symmetriske eller poetiske instinkt forud havde bestemt som værende mere end bare en hypotese.

Denne årsag — denne tilstrækkelige grund til den endelige absorption — sagde man, skulle findes i et uhyre fint, men stadig stofligt materiale, som gennemstrømmede rummet; dette materiale svækkede konstant kometens tangentialkraft ved i et givet omfang at forsinke kometens færd, hvorved centripetalkraften kom til at herske, hvilket selvsagt for hver omdrejning drev kometen tættere og tættere på Solen, som den til sidst ville styrte ned i.

Dette var alt sammen strengt logisk — når man godtog tanken om materialet eller æteren, men denne æters eksistens blev højst ulogisk antaget, fordi man ikke kunne finde andre måder end den nævnte, der kunne forklare den observerede mindskning afkometens omløbsbane — som om den kendsgerning, at vi ikke kunne finde andre måder at forklare mindskningen på, var ensbetydende med, at der ikke fandtes andre måder at forklare den på. Det er indlysende, at utallige årsager i fællesskab kan have indflydelse på omløbsbanens mindskning, uden at der er selv den mindste mulighed for, at blot en af dem kommer til vort kendskab. I øvrigt er det måske aldrig blevet tilbundsgående påvist, hvorfor forsinkelsen, der forårsages af, at kometen ved perihelium passerer gennem udkanten af Solens atmosfære, ikke er nok til at forklare fænomenet. Det er sandsynligt, at Enckes komet vil blive absorberet af Solen; det er mere end bare muligt, at alle systemets kometer vil blive absorberet, men er det tilfældet, må absorptionsprincippet tilskrives omløbsbanens excentricitet — til kometernes nære tilnærmelse til Solen ved deres periheliæ — og ydermere være et princip, der ikke overhovedet påvirker de vældige kugler, der må anses for at være Universets sande stoflige bestanddele. Lad mig på dette sted bemærke, at hvad kometer angår generelt, kan vi ikke tage meget fejl ved at betragte dem som den kosmiske Himmels lynglimt.

Forestillingen om en forsinkende æter og, via den, om alle tings endelige agglomeration lod imidlertid på et tidspunkt til at blive bekræftet, da man observerede en sikker formindskning af den massive månes omløbsbane. Med henvisning til eklipser, der var dokumenteret at have fundet sted for femogtyve hundrede år siden, beregnede man, at drabantens omdrejningshastighed dengang var betydeligt lavere, end den er nu, og at Månen — forudsat at dens kredsløbsbevægelse stemmer entydigt overens med Keplers lov, og forudsat at samme bevægelse blev præcist bestemt dengang — for femogtyve hundrede år siden — nu befinder sig fjorten tusind kilometer foran den position, den burde være på. Den øgede hastighed beviste selvsagt den formindskede omløbsbane, og astronomerne var godt i gang med at kapitulere til troen på en æter som den eneste mulige forklaring på fænomenet, da Lagrange kom til undsætning. Han påviste, at mens sfæroidernes ellipsers lange akser forbliver uforandrede, er deres korte akser på grund af sfæroidernes konfiguration genstand for varierende længder, og at samme variationer er kontinuerlige og vibrerende — således at enhver omløbsperiode befinder sig i en overgangsfase, enten fra cirkel til ellipse eller fra ellipse til cirkel. Hvad Månen angår, hvor den korte akse formindskes, går omløbsbanen fra cirkel til ellipse og følgelig formindskes den også; men om mange, mange århundreder vil den have opnået den fulde excentricitet, og da vil den korte akse begynde at forøges, indtil omløbsbanen danner en cirkel, hvorefter forkortningsprocessen atter vil gå i gang — og så fremdeles i al evighed. Hvad Jorden angår, bevæger omløbsbanen sig fra ellipse til cirkel. De således demonstrerede kendsgerninger overflodiggor selvfølgelig alle spekulationer om en æter og al frygt for, at systemets stabilitet skulle være truet — fra æterens side.

Man vil huske, at jeg selv har forestillet mig, hvad vi kan kalde en æter. Jeg har talt om en subtil påvirkning, som vi ved ledsager stof overalt og altid, skønt den kun manifesterer sig gennem stofs heterogenitet. Med denne påvirkning har jeg — uden at driste mig ud i nogen form for gisninger om eller forklaringer af dens ærefrygtindgydende væsen — forklaret elektricitet, varme, lys og magnetismes forskellige fænomener — og desuden vitalitet, bevidsthed og tanke — kort sagt, åndelighed. Man vil derfor straks se, at den således tænkte æter altså er radikalt anderledes end astronomernes, al den stund at deres æter er stof, og det er min ikke.

Sammen med ideen om den stoflige æter synes således også tanken om den universale agglomeration at være forsvundet — den agglomeration, som menneskehedens poetiske fornemmelse så længe har anset for given, og som en sund Videnskab med god ret kunne have fæstet lid til, i det mindste i nogen grad, om ikke af andre grunde så fordi den poetiske fornemmelse havde anset den for given. Men når Astronomien — når den rene Fysik skal sige det, så er Universets cykler evindelige — så har Universet ingen tænkelig ende. Hvis en ende imidlertid var blevet påvist ved hjælp af så aldeles underordnet en grund som tilstedeværelsen af en æter, da ville Menneskets instinktive sans for den Guddommelige tilpasningsevne have gjort oprør mod bevisførelsen. Vi ville være blevet nødsaget til at betragte Universet med en utilfredshed meget lig den, vi føler, når vi står over for et unødvendigt indviklet, menneskeskabt kunstværk. Skabelsen ville have anfægtet os som en ufuldendt plan i en roman, hvor le dénouement bliver kluntet afviklet med indlagte, udefrakommende begivenheder, der er hovedemnet fremmede, i stedet for at rundes af temaets bryst — af den styrende tankes hjerte — i stedet for at opstå som resultat af den primære hypotese — som en uadskillelig og uafvendelig del af bogens grundlæggende ide.

Man vil nu bedre forstå, hvad jeg mener med rent overfladisk symmetri. Det er alene denne symmetris lokketoner, der har forledt os til at antage den overordnede forestilling, som Mädlers hypotese kun er en del af— forestillingen om en vortikal indaddragelse af kloderne. Idet princippets symmetri forkaster denne lodret fysiske tanke, ser den til gengæld altings ende metafysisk indbygget i tanken om en begyndelse, søger og finder den i denne altings oprindelse kimen til denne ende, og den indser ugudeligheden i at tænke sig denne ende muligen fuldbragt mindre enkelt — mindre direkte — mindre indlysende — mindre kunstnerisk — end gennem reaktionen på den oprindelige Handling.

Lad os da vende tilbage til et tidligere billede og forstå systemerne — forstå hver enkelt stjerne med alle dens ledsagende planeter — som bare et titanisk atom i rummet udrustet med nøjagtig den samme tilbøjelighed for Enhed, som i begyndelsen kendetegnede de virkelige atomer efter deres stråling ud i den Universale sfære. Ligesom disse oprindelige atomer styrtede i retning af hinanden i overordnet set rette linjer, således lad os tænke os system-atomernes baner som i det mindste overordnet set rektilineart rettet mod deres respektive aggregeringscentre — og med denne direkte sammentrækning af systemerne til klynger sideløbende med en tilsvarende og samtidig sammentrækning af klyngerne selv, mens de undergår konsolidering, er vi omsider nået frem til det store Nu — den ærefrygtindgydende Nutid — Universets Eksisterende Tilstand.

En ikke helt irrationel analogi kan måske hjælpe os med at tegne et hypotetisk omrids af den endnu mere ærefrygtindgydende Fremtid. Eftersom ligevægten mellem de enkelte systemers centripetal- og centrifugalkræfter med nødvendighed ødelægges, når systemerne kommer inden for en vis afstand af kernen i deres respektive klynger, må der samtidig indtræffe en kaotisk eller tilsyneladende kaotisk sammenstyrtning, hvor måner styrter mod planeter, planeter mod sole og sole mod kerner, og det overordnede resultat af sammenstyrtningen må blive, at de nu-eksisterende myriader af stjerner på firmamentet samles til et næsten uendelig meget mindre antal næsten uendelig meget større sfærer. Ved at være umåleligt meget færre vil den tids verdener også være umåleligt meget større end vore egne. Da vil ufattelige sole skinne blandt bundløse afgrunde! Men alt det vil kun være en klimakisk pragt, der spår det store Endeligt. Den beskrevne, nye skabelse kan kun være en højst midlertidig udsættelse af dette Endeligt. Alt imens de nye klynger konsoliderer sig, vil de med mirakuløst akkumulerende fart selv ile af sted mod deres eget overordnede centrum — og nu farer de majestætiske rester af stjernestammerne omsider, med en millionfoldig hast, der står mål med intet mindre end deres stoflige vælde og deres åndelige higen efter enhed, ind i en fælles omfavnelse. Den uafvendelige katastrofe er kommet.

Men denne katastrofe — hvad er det? Vi har set klodernes indaddragelse fuldbyrdes. Skal vi da ikke herefter forstå Universet som udgjort af og omfattende ét stofligt legemernes legeme? Sådan en tanke ville være i direkte strid med samtlige denne Afhandlings formodninger og betragtninger.

Jeg har allerede været inde på den absolutte tilpasningsreciprocitet, som er den Guddommelige Kunsts særegenhed — som gør den guddommelig. Indtil nu har vi i løbet af vore overvejelser betragtet den elektriske påvirkning som et noget, på grund af hvis frastødning alene Stof er i stand til at eksistere i den spredningstilstand, der kræves, for at det kan fuldbyrde sine opgaver — vi har altså kort sagt indtil dette øjeblik anset den aktuelle påvirkning for at være indsat for Stoffets skyld — for at tjene Stoffets formål. Med fuldstændig legitim reciprocitet er det nu muligt for os at betragte Stof som skabt udelukkende for denne påvirknings skyld — for at tjene denne åndelige Æters formål. Med hjælp fra — i kraft af— og ved Stoffets mellemkomst og ved sin heterogenitet manifesteres denne Æter — og Ånd individualiseres. Det er kun på grund af udviklingen af denne Æter, i kraft af heterogeniteten, at visse Stofmasser får liv — sanser — og at nogle, i forhold til deres heterogenitet, danner, hvad vi kalder Tanke, og således selvsagt udvikler Bevidst Intelligens.

Under den synsvinkel er det muligt for os at se på Stof som et Middel — ikke som et Mål. Dets formål ses således at være indeholdt i dets spredning, og med dets tilbagevenden til Enhed ophører disse formål. Det absolut konsoliderede legemernes legeme ville være formålsløst — og derfor ville det ikke kunne fortsætte med at eksistere så meget som et øjeblik. Stof, der er skabt til et bestemt formål, vil indiskutabelt ophøre med at være Stof i samme nu, målet er nået. Lad os prøve at forstå, at det vil forsvinde, og at Gud vil forblive alt i alt.

Det forekommer mig ganske særligt indlysende, at ethvert værk af Guddommelig herkomst må samleve og samdø med sin givne plan, og jeg tvivler ikke om, at når mine læsere forstår, at det endelige legemernes legeme er formålsløst, da vil flertallet af dem godtage mit “ derfor kan det ikke fortsætte med at eksistere”. Da den skrækindjagende tanke om øjeblikkelig udslettelse ikke desto mindre er af en sådan art, at selv de stærkeste intellekter ikke kan forventes uden videre at nære den på så decideret abstrakt et grundlag, foreslår jeg, at vi prøver at anskue ideen fra en anden og mere almindelig synsvinkel: Lad os se, hvor gennemgribende og smukt den bekræftes i en a posteriori betragtning af Stof, som vi finder det i virkeligheden.

Jeg har tidligere sagt, at “så indiskutabelt er Tiltrækning og Frastødning de eneste egenskaber, hvorved stof erkendes af forstanden — at vi i alle rent argumentative henseender er fuldt ud berettiget til at formode, at Stof udelukkende eksisterer som Tiltrækning og Frastødning — at Tiltrækning og Frastødning med andre ord er stof, idet man ikke kan forestille sig et tilfælde, hvor vi ikke i Logikken kan bruge ordet ‘Stof’ og ordene ‘Tiltrækning’ og ‘Frastødning’ betragtet under ét som ækvivalente og derfor anvendelige i flæng.” [1]

Nu indebærer selve definitionen på Tiltrækning partikularitet — dele, partikler eller atomers eksistens, for vi definerer Tiltrækning som ‘ethvert atoms og så videre dragning mod ethvert andet atom’ ifølge en given lov. Hvor der ikke findes nogen dele — hvor der er absolut Enhed — hvor dragningen mod enhed er fuldbyrdet — kan der naturligvis ikke være nogen Tiltrækning — det er blevet fyldestgørende demonstreret, og al Filosofi accepterer det. Når Stof da, efter at have tjent sine formål, er vendt tilbage til sin oprindelige tilstand Et — en tilstand, der forudsætter fordrivelsen af den separative Æter, hvis ressortområde og hvis egenskaber er begrænset til at holde atomerne adskilt indtil den store dag, hvor den endegyldigt samlende Tiltræknings overvældende tilstedeværelse omsider vil have akkurat den fornødne styrke [1] til at fordrive den nu overflodige Æter — når altså Stof endelig har fordrevet Æteren og er vendt tilbage til absolut Enhed — da vil det (for et øjeblik at tale i paradokser) være Stof uden Tiltrækning og uden Frastødning — med andre ord være Stof uden Stof — med andre ord igen, det vil ikke længere være Stof. Når det drages ind i Enhed, vil det samtidig drages ind i den Intethed, som Enhed for al begrænset erkendelse må være — ind i den Stoflige Nihilitet, som er den eneste, hvoraf vi kan tænke os, at det er kommet — at det er skabt ved Guds Vilje.

Jeg gentager da — lad os prøve at forstå, at det endelige legemernes legeme vil forsvinde øjeblikkeligt, og at Gud vil forblive alt i alt.

Men behøver vi at standse her? Nej. Vi kan sagtens forestille os, at der ved den Universale agglomeration og udslettelse vil opstå en ny og måske helt anderledes række betingelser — en ny skabelse og stråling, der vender tilbage til sig selv — en ny handling og reaktion fra den Guddommelige Vilje. Er vi i virkeligheden ikke, når vi lader os lede af den altbeherskende lovenes lov, loven om periodicitet, mere end berettigede til at nære en tro på — lad os hellere sige, at hengive os til et håb om — at de processer, vi her har dristet os til at udmale, vil blive fornyet i al evighed, i al evighed og i al evighed, hvor et nyt Univers svulmer til live for derefter at drages ned i intetheden med hvert af det Guddommelige Hjertes slag?

Og nu — dette Guddommelige Hjerte — hvad er det? Det er vort eget.

Lad ikke denne tankes rent tilsyneladende respektløshed skræmme vore sjæle fra den bevidsthedens kølige øvelse — den selv-analysens dybe ro — gennem hvilken vi alene kan gøre os håb om at påkalde os denne den mest ophøjede af alle sandheders nærvær og se den nøgternt i øjnene.

Fænomenerne, som vore slutninger på dette tidspunkt må afhænge af, er rent åndelige skygger, men ikke desto mindre helt igennem substantielle.

Vi går omkring blandt vor verdens-eksistens’ skæbner omgivet af tågede, men altid nærværende Erindringer om en større Skæbne — meget fjern i forgangne tider og ubegribeligt ærefrygtindgydende.

Vi gennemlever en Ungdom forunderligt hjemsøgt af sådanne skygger — men vi forveksler dem aldrig med drømme. Vi genkender dem som Erindringer. I vor Ungdom er forskellen for tydelig til at bedrage os så meget som et øjeblik.

Så længe Ungdommen varer, er følelsen, at vi eksisterer, den naturligste af alle følelser. Vi forstår den til bunds. At der var en tid, hvor vi ikke eksisterede — eller at det måske kunne være faldet således, at vi aldrig var kommet til at eksistere — er tanker, som vi i Ungdommen finder det uhyre vanskeligt at forstå. Hvorfor vi ikke skulle eksistere, er op til vor Manddomstid det mest ubesvarlige af alle spørgsmål. Eksistens — selv-eksistens — eksistens fra al Tid og til al Evighed — forekommer op til Manddomstiden at være en normal og ubetvivlelig omstændighed — forekommer, fordi den er det.

Men nu kommer den tid, hvor en konventionelVerdens-Fornuft vækker os af vor drøms sandhed. Tvivl, Overraskelse og Ubegribelighed dukker op i samme moment. De siger: “Du lever, og der var en tid, hvor du ikke levede. Du er blevet skabt. Der findes en Intelligens større end din egen, og det er kun takket være denne Intelligens, at du lever overhovedet.” Disse ting kæmper vi for at forstå, og det kan vi ikke — kan ikke, fordi disse ting er usande og derfor med nødvendighed ubegribelige.

Der findes ikke noget tænkende væsen, som ikke i et lysende øjeblik i sit tankeliv har følt sig fortabt under vægten af alle sine futile bestræbelser på at forstå — eller tro — at der findes noget større end hans egen sjæl. Den skinbarlige umulighed, at nogen sjæl skulle føle sig en anden underlegen; den intense, overvældende utilfredshed, det intense, overvældende oprør, tanken medfører — dette er, sammen med den allesteds fremherskende stræben efter fuldkommenhed, ikke andet end åndelige, med stoflige sammenfaldende, bestræbelser mod den oprindelige Enhed — er, i mine øjne i det mindste, en slags bevis, der langt overgår, hvad Mennesket kalder demonstration, på, at ingen sjæl er nogen anden underlegen — at intet er eller kan være nogen sjæl overlegen — at enhver sjæl til dels er sin egen Gud — sin egen Skaber — kort sagt, at Gud — den stoflige og åndelige Gud — nu udelukkende eksisterer i Universets spredte Stof og Ånd, og at gensamlingen af Universets spredte Stof og Ånd ikke vil være andet end gen-opbygningen af den rent Åndelige og Individuelle Gud.

Ud fra denne synsvinkel, og alene ud fra denne synsvinkel, forstår vi den Guddommelige Uretfærdigheds gåder — den Ubønhørlige Skæbne. Alene ud fra denne synsvinkel bliver Det Ondes eksistens begribelig; men med denne synsvinkel bliver den mere end det — den bliver udholdelig. Vore sjæle rejser os ikke længere i oprør over en Sorg, som vi selv har påført os for at fremme vore egne mål — i den hensigt — også selvom det er en futil hensigt — at øge vor egen Glæde.

Jeg nævnte Erindringer, der hjemsøger os i vor Ungdom. Sommetider forfølger de os endda ind i vor Manddom — antager gradvist mindre og mindre ubestemmelige former — taler nu og da lavmælt til os, og siger:

“Der var engang i Tidens Nat, hvor et stadig-eksisterende Væsen eksisterede — et af et absolut uendeligt antal lignende Væsener, der bebor det absolut uendelige rums absolut uendelige egne. Det stod ikke og står ikke i dette Væsens magt — mere end det står i Deres — at udvide med en egentlig forøgelse sin Eksistens’ glæde; men akkurat som det står i Deres magt at udfolde eller koncentrere Deres fornøjelser (mens den absolutte mængde lykke til enhver tid forbliver uændret), således stod og står en lignende evne til dette Guddommelige Væsens rådighed, som derfor tilbringer sin Evighed i evindelig vekslen mellem Koncentreret Selv og næsten Uendelig Selv-Spredning. Det, De kalder for Stjerneuniverset, er ikke andet end Hans nuværende, udfoldede eksistens. Han mærker lige nu sit liv gennem en uendelighed af ufuldkomne fornøjelser — de delvise og smerteiblandede fornøjelser hos de ubegribeligt talrige ting, som De kalder Hans skabninger, men som i virkeligheden ikke er andet end uendelige individualiseringer af Ham Selv. Alle — alle — disse skabninger, som De kalder levende, såvel som alle dem, som De nægter livet uden anden grund, end at De ikke kan se det virke i dem — alle disse skabninger har i større eller mindre grad evnen til at føle glæde og til at føle smerte — men den samlede sum af disse følelser er nøjagtig den mængde Lykke, der retteligen tilhører det Guddommelige Væsen, når Han er koncentreret i Sig Selv. Disse skabninger er ligeledes alle mere eller mindre — og mere eller mindre indlysende — bevidste Intelligenser; bevidste, for det første, om en egentlig identitet, og bevidste, for det andet og i svagt ubestemmelige glimt, om en identitet med det Guddommelige Væsen, vi taler om — om en identitet med Gud. Forestil Dem da, at af disse to bevidstheder vil førstnævnte svækkes og sidstnævnte forstærkes i løbet af den lange række æoner, der må hengå, inden disse myriader af individuelle Intelligenser samles — når de skinnende stjerner samles — til Et. Tænk Dem, at fornemmelsen af individuel bevidsthed gradvist vil blandes med den overordnede bevidsthed — at Mennesket for eksempel umærkeligt ophører med at føle sig som Menneske og med tiden oplever den ærefrygtindgydende, triumferende æra, hvor det vil erkende sin eksistens som værende Jehovas. Husk i mellemtiden, at alt er Liv — Liv — Liv i Liv — det mindre i det større, og alt i den Guddommelige Ånd.

SLUT

1 Side 206.

1Mordene i Rue Morgue.

1 Præcist — sfærers overflader er som kvadraterne af deres radier.

1 “begrænset sfære” — en sfære er med nødvendighed begrænset. Jeg foretrækker tautologien frem for at risikere misforståelser.

1 Laplace antog, at hans nebulositet var heterogen, udelukkende for således at være i stand til at forklare ringenes opbrydning, for hvis ringene havde været homogene, var de ikke blevet sprængt. Jeg når til samme resultat — de sekundære massers heterogenitet som et umiddelbart resultat af atomerne — ud fra en rent a priori betragtning af deres overordnede hensigt — Forbindelse.

1 Jeg er parat til at demonstrere, at Uranus’ drabanters anomale omdrejninger simpelthen er en perspektivisk anomali, der skyldes planetens akseinklination.

1 Side 223–224.

1 Side 201.

1Himlens arkitektur. Et brev, der skal forestille at være fra dr. Nichol til en bekendt i Amerika, gik på omgang i vore aviser for et par år siden, mener jeg, hvori den ‘nødvendighed’, jeg hentyder til indrømmedes. Dr. Nichol lader dog i en senere forelæsning til på en eller anden måde at have fået bugt med den og afviser ikke fuldstændig teorien, selvom han efter alt at dømme ville ønske, at han kunne snerre ad den som “rent hypotetisk". Hvad andet var Tyngdeloven før Maskelyneeksperimenterne? Og hvem stillede spørgsmålstegn ved Tyngdeloven, selv dengang?

1 Det er ikke umuligt, at en uopsøgt, optisk forbedring vil afsløre, blandt utallige varianter af systemer, en lysende sol omgivet af lysende og ikke-lysende ringe, inden i, uden for og blandt hvilke lysende og ikke-lysende planeter kredser om ledsaget af måner, der har måner — og endog sidstnævnte med deres egne måner igen.

1 Side 204.

1 Man skal forstå mig således, at jeg i særdeleshed kun benægter omdrejningsaspektet ved Mädlers hypotese. Hvis der ikke findes nogen stor central klode i vor klynge i dag, så vil der selvfølgelig udvikle sig en i fremtiden. Når den engang træder i eksistens, vil den blot være kernen i konsolideringen.

1 “Betrachtet man die nicht perspektivischen eigenen Bewegungen der Sterne, so scheinen viele gruppenweise in ihrer Richtung entgegengesetzt; und die bisher gesammelten Thatsachen machen es auf’s wenigste nicht nothwendig, anzunehmen, dass alleTheile unserer Sternenschicht oder gar der gesammten Sterneninseln, welche den Weltraum füllen, sich um einen grossen, unbekannten, leuchtenden oder dunkeln Centralkörper bewegen. Das Streben nach den letzten und höchten Grundursachen macht freilich die reflectirende Thätigkeit des Menschen, wie seine Phantasie, zu einer solchen Annahme geneigt.”

1 Side 202.

1 “Tyngdekraften må derfor være den stærkeste af alle kræfter.” Se side 216.