Topper Takes a Trip
Date: 1932-01-02 05:00:00+00:00
Keywords: Fiction; Humor; Fantasy; Paranormal; Comedy; Classics; Ghosts; France; 20th Century; American
Description: The beloved characters--mortal and immortal--of Topper return in this uproarious romp through the south of France. One of Thorne Smith's best-loved comedies, it proves once again that he is the undisputed master of urbane wit and sophisticated repartee. Cosmo Topper, the mild-mannered bank manager who was persuaded to take a walk on the wild side by the ghosts of George and Marion Kerby in Topper, finds himself reunited with his dyspeptic wife for an extended vacation on the Riviera. But he doesn't have long to enjoy the peace and quiet before the irrepressible Kerbys materialize once again an

Thorne Smith

Topper ta’r på tur

På dansk ved
georgjedde

Lindhardt og Ringhof

Topper ta’r på tur
er oversat fra engelsk af Georg Gjedde efter

Topper Takes a Trip

Copyright © 1968 (1934), 2017 Thorne Smith og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711723449

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. kapitel

Morgentanker i blåt

Topper til højre. Middelhavet til venstre. Topper og Middelhavet. Et storslået syn. Et smukt møde af beslægtede ånder, der tankefuldt beskuede hinanden, kun adskilt ved et indbydende sandbælte.

Ikke stor, dog heller ikke klejn. Sikkerligen ikke klejn. Topper – Cosmo Topper var nærmest lidt rundagtig, som han stod i sin blå silkepyjamas og inspicerede Middelhavets vidder – et Middelhav, der bredte sig i jomfrueligt blåt til venstre, mens det klædebon, som skjulte Topper, rundede sig i jomfrueligt blåt til højre. Middelhavet havde ligget, hvor det lå, i lang tid – faktisk en hel del længere end Topper havde stået, hvor han stod. Han stod på balkonen, og balkonen sad på en bleget stuk-villa, og stukket lå i en have, der bogstavelig talt strittede som et pindsvin af en ugæstmild græsart – en græsart, der var så fjendtligt indstillet, at man måtte være et næsehorn, hvis man skulle sætte sig i det med nogenlunde vægt og værdighed. Men i vor grå tid hører næsehorn i Riviera-græs i Riviera-haver kun hjemme (hvis det overhovedet hører hjemme) blandt de vage syner, som man beskæftiger sin ånd med, når man slæber sig gennem et familieopløbs ørkenstrækninger.

Morgenen var skøn – rede til at give og rede til at tage af livets gode ting, og hr. Topper havde Middelhavet aldeles for sig selv. Han var faktisk helt alene med alt det meget vand.

Ud over alt dette meget vand kastede hr. Topper sit morgenfro blik, hvilket blik Middelhavet besvarede med at byde sin fulde barm frem til undersøgelse. Synet var henrivende – som vi tidligere har sagt, var det, ligesom hr. Topper, i dag klædt i sit mest jomfruelige blåt, men det bør dog ikke derfor glemmes, at de begge i givet fald var i stand til præstationer, der ikke havde så forfærdelig meget med jomfruelighed at gøre.

Vi bør med nogen lettelse vide, at Toppers jomfruelighed mere skyldtes omstændigheder end fri vilje. Dermed være ikke sagt, at hans natur var af en lav og utugtig beskaffenhed. Men han kunne godt lide sådan lidt rart. Det kan de fleste, når og hvis det er muligt.

Topper havde været bankmand. Han var endnu ægtemand – oprindelig et tilfælde af svigtende dømmekraft, med tiden af mangel på berigtigelse. Vaner er noget skrækkeligt noget. Der var engang, da han hver dag drumlede frem og tilbage mellem sit hjem og sin bank uden at opdage, at han fulgte en skrupforkert rute. De fleste mænd drumler af nødvendighed. Toppers drummel var et ritual. I Glendale, USA, havde Topperne siddet godt i det gode selskab. Alt det var blevet anderledes, dog ikke takket være fru Topper.

Det var faktisk først i en ret fremrykket alder, at Cosmo Topper var blevet genegen til at stimulere sig ved en række amourøse og lidet pæne eventyr, der havde været lige så fantastiske, som de havde været morsomme. Disse skarnsstreger havde sat sving i hans puls. De havde i og for sig ikke forandret hans karakter, men snarere luftet den ud, givet den en chance for at indånde god, gammeldags bramfri luft, krydret med emmen fra et hav af sjusser. Det vil derfor ikke komme uventet bag på nogen, at Topper lige op i denne Riviera-morgens uskyldsrene ansigt stod og funderede over, hvor mange procent den tyske model mon ville drive det til i dag, når hun om et par timer indtog sin plads i solen nede ved stranden. I går havde dette væsen, til hans næsten synlige ophidselse, nået den absolutte grænse for anatomisk frimodighed – det mente han da bestemt. Til trods for dette betagende skue, var der dog noget, der sagde Topper, at den tyske model i sine ubønhørlige krav om et solbrændt overtræk dog endnu holdt en kvadrattomme eller to i reserve – men dette areal ville hun gladeligt bringe som offer til solen. Så længe hun endnu ikke havde gjort dette, gaves der ikke fred i sindet hos strandens søgende sjæle. Og når man omsider var nået til dette med stor længsel imødesete punkt, håbede og troede Topper nok, at han ville være fint og kritisk placeret i første række blandt en uhyre, beundrende og kosmopolitisk menneskemængde. Det skyldte han sig selv. Ikke fordi han begærede kvinden, men nu havde han alt for længe gået rundt i forventningens feber, til at han agtede at lade det hele løbe ud i sandet i sidste øjeblik.

Havde hendes afdækning først definitivt nået klimaks, følte Topper sig sikker på, at så havde han fået nok. Han nærede ingen ønsker om at trænge dybere ind i noget. Når han havde set det, havde han set enden.

Inden dette skete, var Toppers interesse, om man så må sige, sat på spidsen. Ganske vist var den tyske model gået gradvis frem mod den nøgne sandhed, så chokket havde sat sig, inden nyt territorium blev frigivet til undersøgelse, men netop denne metode gjorde sin tilsigtede virkning: spændingen blev frygtelig. Hvornår kommer enden? Hvad vil morgendagen bringe for lyset? Disse var dagens brændende spørgsmål for snese og atter snese af mænd.

En af Amerikas yndlingsskikke er at kede sig i udlandet. Ikke uden grund.

Middelhavet frister lediggængeren til yderst ejendommelige tankebaner, og hr. Topper kunne se ud til at være faldet for fristelsen.

Og alt imens disse og andre lignende, lidet sømmelige tanker åd sig ind i sjælen på denne tidligere bankdirektør, lå hans kone inde i den solblegede villa og sov en søvn, der var lige så lidt malerisk, som den var meget grundig. Denne i sandhed beundringsværdige dame besad mangen en gedigen egenskab, men det kostede dog ikke større selvovervindelse at tilgive hendes ægtemand, hvis han foretrak at tænke på den tyske model.

Der var så meget ved modellen, som det var værd at beskæftige sine tanker med, så mange små himmerigsmundfulde. Men sært nok havde Topper ikke det svageste begreb om, hvordan hun så ud – end ikke hendes ansigt. Sådan er mænd. De er ligeglade. De er bare drenge, der er blevet voksne og har fået lidt ekstra pjank skruet på.

Hun havde en god indflydelse, fandt Topper, som han stod på sin balkon og samlede sig sammen til en ny dag. Hun var et levende symbol på en af de få interesser, som alverdens nationer var fælles om. Hun førte mænd sammen, hun ledte deres tanker bort fra den stræben mod højere materier, der gør mennesker ubarmhjertige. Desuden var der det ved hende, at hun brød sig pokker om, hvad folk sagde. Det beundrede Topper. Hele Toppers liv var gået med ikke at bryde sig pokker. Alt for lidt pokker. Hun fortjente al beundring og opmuntring for det, hun var, selv om koner og kærester offentligt fordømte hende, mens de hemmeligt misundte hende hendes skikkelse. Ja – det var altså den tyske model, tænkte Topper, idet han vendte sig om for at sige god morgen til Scollops.

Scollops var hr. Toppers personlige kat. Hun snoede sig ud på balkonen og beskuede, som sin herre, Middelhavet fra øst til vest. Derpå gabede hun ad det. Der var en tunge indeni. Den krøllede sig som en rødglødende fjeder. Ved tanken om sin kats alt for erfarne øjne blev Topper enig med sig selv om, at hun passede godt til den tyske model. De kunne ligge i sandet sammen, de to. De havde meget tilfælles – alt om mænd.

Hr. Topper tog katten op på armen, og sammen tog de dagen i øjesyn. Topper havde taget sin kat med, skønt det havde kostet ikke så lidt besvær og en hel del penge. I begyndelsen havde det ikke moret Scollops. Man blev berøvet sin personlige bevægelsesfrihed under rejser, selv om der havde været visse øjeblikke om bord – kaptajnens Tom. Hvor for rippe op i det forgangne? Hvorfor ikke, tænkte Scollops? Nu var livet bedre – mere rummeligt, mere dovent, mere solet. Hun fandt det efter sin smag, selv om hun med en vis forskrækkelse havde bemærket, at der syntes at eksistere en hel del flere franske hunde end katte, og at disse hunde lod til at være besynderligt flygtige og distræte. Men det gjorde nu næsten ikke noget. Én foretagsom gentleman-kat til dagligt selskab og én til reserve, det var alt, hvad Scollops ønskede sig. Hun havde omgående anskaffet sig begge dele. De var ikke dårlige nogen af dem. Scollops foretrak oprigtigt talt sine gentlemen i de øjeblikke, hvor de ikke opførte sig som gentlemen. Det skulle blive morsomt at skænke hr. Topper en sengfuld fransk-amerikanske killinger, morsomt men ret besværligt.

Hvis den mand, der stod og holdt dette gudsforgående dyr i favnen, havde haft blot den svageste anelse om hendes tanker, ville han have sluppet hende, som om han havde brændt sig, uden at det var gået op for ham, at hans egne tanker i hvert fald ikke var mere opbyggelige.

Et stykke ude på det blå vand pilede en fransk destroyer af sted til Nice. Den kom antagelig fra Toulon. Den skar hensynsløst gennem vandet, som om den ville minde de to på balkonen om, at menneskene lige så vel kunne hade og dræbe som elske og leve venskabeligt sammen. Det var et sindrigt udtænkt, dødsensfarligt lille fartøj. Fint arbejde. Fra den nærliggende flyveplads drønede tre flyvemaskiner i formation hen over den sagesløse himmel, hvorefter de brød ud i en nervepirrende hvirvel af loopings og spins. Små legesyge djævle, der kåde holdt øvelser i mord.

Topper så først op mod disse menneskeskabte hvepse, dernæst ned på sin kats smidige flanker. Det var meget, meget bedre at se på den tyske model.

Topper rakte sin solbrændte hånd frem og berørte let en lyserød rose, der var kravlet op ad muren fra verandaen nedenunder. Der var nu morderlig rart heroppe. Bedre end at hænge dernede og glo hele dagen på det forbistrede pindsvinegræs. Luften bragte mindelser om fyrreskov og tittende blomster og også, nu og da, af fisk. Ved den lille propfabrik længere henne i gaden legede den svage brise med et fint rødt støv. Scollops snøftede ømfindtligt. En inspirerende fransk pigeskikkelse, der hovedsagelig bestod af et par ben af første sortering, hvilket kun var ret og rimeligt, spurtede lydløst hen ad den hvide vej. Med utvungen ynde drev hun cyklen frem. Hun sang 'Ramona'. Alle franske piger gik og sang 'Ramona'. Og næsten alle franske mænd. De sang den ikke alt for godt, men de gjorde det tit og med følelse. Topper havde håbet, at den sang var blevet hjemme i Staterne. Men min salighed om den ikke herovre i Frankrig fik befolkningens kollektive hjerte til at briste dagen lang og det meste af natten med. Gud ved, om de synger den i det franske senat, tænkte han dovent. Han smilede overbærende. Hvis han var franskmand, ville han vel også gå og hulke 'Ramona'. Hans øjne fulgte tankefuldt pigens udfordrende skikkelse, da hun kørte over en bro og blev væk i en lille kroget gade, der i øjeblikket hovedsagelig var fyldt af et æsel og dettes evindelige kærre.

'Ma chatte ', sagde han og tænkte, Gud sikken et idiotisk ord. 'Min lille sjat, lad os promenere os'. Et øjeblik så han ud over det blå hav. 'Det er ikke så mærkeligt,' fortsatte han til sin lille sjat, 'at Venus, den herlige tøs, fødtes – fuldvoksen, skabt til at forføre mænd – af netop dette havs skum.'

Han overlod til Middelhavet at meditere over dette, hvis det ellers havde lyst, og trak sig stille tilbage med Scollops på armen.

Manden følte sig ensom, det var sagen, frygtelig ensom, men det ville han ikke tilstå for sig selv.

2. kapitel

Hr. topper, monsieur louis samt det franske sprog

Topper var i fuld vigør, og uden at lade sig hindre af sin blå silkepy gjorde han et prægtigt indtog nede i haven. Scollops gjorde det samme på egne fjed. Den gik, som om den dårligt orkede noget som helst, langsomt og drævende.

På vejen ned standsede Topper og så på sin kone, hvorpå han hastigt skyllede dette nedslående syn bort med en stiv cognac. Så vidt hr. Topper forstod på det hele, skulle man snarere betragte dette veludtænkte franske destillat under synsvinklen medicin end under synsvinklen spiritus – når det blev taget rigtigt. Takket være den velsignede omstændighed, at hans kone plejede at sove længe, havde hr. Topper frie hænder til at tage det rigtigt adskillige gange i løbet af en formiddag. Ved selv at stå tidligt op, kunne han på denne måde udstrække længden af sin formiddag og følgelig forøge antallet af cognac’er, der alle blev taget rigtigt. Ægtemænd klarer den på deres egen måde, Gud velsigne dem.

Efter at have set sin kone følte Topper, at verden skyldte ham mindst én cognac taget rigtigt. Altså tog han den. Selv i søvne havde der ved Mary Topper været en specielt ubarmhjertig retskaffenhed af den slags, der virker deprimerende på mennesker, hvis moralske habitus kun er synlig gennem mikroskop. Topper trængte til sin cognac. Og om end hans moralske habitus derved fik et alvorligt afbræk, følte han sig indvendig langt mere i pagt med Gud og mennesker. Hans to kæledægger, Scollops og Middelhavet, blev endnu mere kæledæggede.

En række eventyr har været omtalt i forbindelse med hr. Topper. Dette bør uddybes. Hjemme i sit villakvarter havde Topper truffet nogle yderst ejendommelige mennesker og haft nogle lige så ejendommelige oplevelser. Han var kommet ud af disse eventyr som et nyt og bedre menneske over det hele. Han var måske den eneste af hans tid og generation, der virkeligt og fuldt bevidst havde haft noget sammen med en ånd, eller rettere med en person, som, dømt efter den gængse opfattelse, overhovedet ikke eksisterede. Det vidste Topper bedre. Muligvis er han på grund af denne tekniske finesse sluppet for anmærkning i straffeprotokollen, men en kendsgerning er det, at man kunne følge hans spor med største lethed, eftersom han overalt havde efterladt sig de ti bud i småbidder.

Mens Topper denne morgenstund slentrede hen langs sin havemur, tænkte han på sin korte, men skumle fortid. Hans tanker gjorde ham rastløs, de fyldte ham med et heftigt ønske om en lidt løsere tilværelse, hvor han atter kunne være sammen med en forsvunden sommers overordentlige kammerater – særlig med en af dem, Marion Kerby. Havde han hende igen, følte han sig i stand til for stedse at give afkald på de andre. Dette ville han faktisk i høj grad foretrække. Oberst Scott og fru Hart, et huldt, men urespektabelt par, ville det blive en alt for vidtløftig affære at holde styr på langs en kyst, der frembød så mange gunstige lejligheder for fejltrin, som Rivieraen gjorde.

Selv i det tørlagte USA var det sjældent, at man havde kunnet påvise et 100 pct. alkoholfrit åndedræt hos dem. Og George Kerby. – Topper mente nok, at han kunne klare sig længe ad gangen uden Marions hidsige mand, George, en mand, der kun kendte ét tempo: maksimumshastigheden, og som i øvrigt til evig tid fastholdt, at døden ikke skilte mand og hustru, ikke på nogen måde. Han var en tiltalende fyr, George, og en prægtig kammerat – bare han ville give afkald på sine diktatoriske krav på Marions frihed.

I sit hjerte vidste Topper, at Marion var tabt for evigt for ham. Hun havde selv fortalt ham, at hun var på vej mod et højere plan, at hun var ved endelig at frigøre sig af alt jordisk begær. Den vennesæle oberst, den smægtende, altid hungrige fru Hart og George Kerby – de ville aldrig komme fri af den indflydelse, som jordens behageligheder udøvede på dem. De havde ingen ambition i retning af forædling. Det var Topper overbevist om. De mennesker var, som de var, og når Topper tænkte tilbage, kunne han ikke bebrejde dem det. Hvis han havde skullet vælge, ville han også have foretrukket at forblive en lavplanet ånd, forudsat selvfølgelig, at han officielt blev fjernet fra denne verden. Derefter syslede Topper med erindringen om Oscar, oberstens i nogen grad excentriske hund, hvem det var lykkedes dens herre under udfoldelse af stor tålmodighed at lære den kunst at materialisere sig helt eller partielt alt efter ønske og smag. Oscar ville være blevet en usædvanlig legekammerat for Scollops. Den ville have bragt kattens tanker ud af visse baner.

Et skaldet hoved, der kransedes af et nydeligt, gråt krus, dukkede med et sæt op på den anden side af muren og bragte den forskrækkede Topper tilbage til jorden.

'Bonjour, mon vieux! ' sagde monsieur Louis. 'Tiderne gør skønt, er det ikke?'

Hr. Toppers hånd blev pludselig snappet fra ham og snurret rundt på den mest forvirrende måde. Det var overis rask elsesmomentet, der betød alt ved denne operation. Toper per havde intet valg. Han stod bare og passede på som en smed, at der ikke skete hans hånd noget, som ikke lod sig reparere.

'De bærer Dem godt i dag?' fortsatte monsieur Louis, som pludselig glemte alt om hr. Toppers hånd og lod den falde. 'De promenerer Dem en smule? Comment? '

Hr. Topper forsikrede ilsomt monsieur Louis, at han, Topper, var umådelig fornøjet med alt i Frankrig, men særlig med monsieur Louis, at han, Topper, bar sig kolossalt godt, og at han håbede, at monsieur Louis var en umådelig god selv-bærer, at tiderne aldrig havde gjort så skønt før, så vidt han kunne skønne, og at han følte sig dybt désolé over, at han ikke – på grund af sin blå silkepyjamas – kunne glæde monsieur Louis med at projicere sig ret langt. Og alt mens hr. Topper sagde alt dette, stod han og spekulerede på, om monsieur Louis havde sagt: 'Kom an' lige op i ansigtet på ham. Det sidste ord, det lød meget i den retning. Disse franskmænd kunne stå og fortælle, at de havde begået et mord, uden at man opdagede det, når man ikke var stiv i sproget.

'Mig også, jeg er vel fornøjet,' fortsatte monsieur Louis. 'Mig se nu her, jeg arbejder meget. I nat jeg leger. Tout à l’heure, mon ami, tout à l’heure. '

Og med denne umotiverede oplysning dukkede monsieur Louis ned bag muren. Topper måtte så selv prøve på at finde meningen i de sidste ord.

'Tout à l’heure,' tænkte hr. Topper. 'Hvad pokker mente han med det? Det lyder fuldstændig idiotisk i mine ører – helt på timen. Hvad for en time? Man føler sig nu lidt forlegen, når disse franskmænd begynder at tale. Det er, ligesom om de går helt over gevind. Han arbejder meget nu, men i nat leger han? Så det gør han? Den trafik har han måske drevet i mange år. Og prale med det gør han også, den gamle gris. Hvad mon hans kone siger til det?'

Denne tankerække førte ham tilbage til Marion Kerby. Han huskede den dag, da han i desperat fortvivlelse over, at hans kone aldrig kunne finde på andet at give ham om søndagen end lammesteg, var gået hen og havde købt Kerbys bil. Det var et træ, der ikke havde villet flytte sig for dem. Han huskede den dag, det betagende og utrolige øjeblik, da de første gang havde talt til ham fra det tomme rum. Hvor var han blevet forskrækket. Og han erindrede også, ikke uden en let gysen, da George Kerby første gang havde materialiseret sig for ham. Hvilket chok. Hvilket rædselsfuldt syn – et par golfbenklæder tog gradvis form og et hoved hang på hovedet nede mellem Benene. Topper havde dengang spekuleret over, om George altid fremtrådte på den måde i materialiseret tilstand. Derefter havde Marion gjort sig såvel synlig som følelig. Han havde første gang set hende dekorativt anbragt på en af hanebjælkerne i en gammel forladt kro. Den nat havde hun været klædt ud som en engel. Dermed var ligheden brat hørt op.

Igen dukkede monsieur Louis’ hoved op som en æsketrold og spredte hr. Toppers erindringer.

'I fuld sandhed,' sagde han og greb hr. Toppers hånd som for at afbøde et slag, 'i nat jeg har fornøjelsen, men nu, min ven, jeg klipper. Det er, at jeg ordner haven. Han er i uorden. Mig, jeg skal introducere orden og gøre alle ting smukke. Mig, se nu her! Jeg klipper, er det ikke?'

Eftersom monsieur Louis holdt en havesaks frem, der bogstavelig talt drev af plantevækster, så hr. Topper ingen grund til at begynde at argumentere med manden.

'Med den jeg arbejder,' fortsatte den lille franskmand og betragtede filosofisk saksen, 'men i nat, det er en ting ganske andet. Au’voir, m’sieur. Jeg skiller.'

Hvorefter monsieur Louis smed hr. Toppers hånd fra sig og faldt ned bag muren, og en havesaks smækkede løs.

'Gid han dog ville holde op med det,' klagede hr. Topper. 'Det er grufuldt at høre på. Særlig med en havesaks. For øvrigt er jeg revnende ligeglad med, hvor meget han leger, men hvis han ikke holder op med at dukke op og ned så – –'

Det hele var begyndt den aften i den forladte kro. Det havde vel nok været en dejlig nat, i skæret fra kaminen havde han danset med Marion og drukket whisky med George.

Topper bemærkede det ikke selv, men et spædt suk slap over hans læber.

– Og da han blev alene med Marion ved søen – og oberst Scott og fru Hart og deres hund – sikken en ferie de havde haft.

– Det var selvfølgelig ikke så godt, at bilen for anden gang endte ved vejtræet og Topper på hospitalet.

Og værre var det, at nu havde Topper kun Scollops.

Han havde ganske vist forsøgt at få det til at gå med sin kone, da han kom ud af hospitalet. Men forsøget var blevet en abort. Ikke så snart havde hun sin mand igen, før hun sporenstrengs genoprettede sin mavesyre og sine hævede øjenbryn. Trods forsøg på at opføre sig menneskeligt var hun gradvis sunket tilbage i sin gamle rôle som fordomsfuld, selvtilfreds, fordømmende matrone med sociale ambitioner. Hun var skånselsløst besluttet på at få Topper til at følge trop. Nu er dette det eneste, man ikke skal være besluttet på, når manden én gang har mænget sig som staldbroder med en bande lavplanede afdøde. Med dyb smerte havde fru Topper erkendt dette. Hun opdagede hurtigt, at den gamle, ortodokse Topper var blevet gjort fuldkommen uskikket til sløv villadom. Han kom for sent til toget, fornærmede naboerne og bandede med en ny og overvældende gevaldighed. Han nægtede at gå i seng til sengetid og sås ofte i slet selskab. Desuden led han lejlighedsvis af hukommelsestab, hvorunder villasamfundet i Glendale ophørte at eksistere for ham og han flakkede rundt alene og ledte efter noget, som han ikke selv nøjagtigt vidste hvad var.

Én gang havde han forsøgt at fortælle sin kone lidt om de mindst uopbyggelige sider af sine eventyr. Han havde følt trang til at dele det forbigangne med en anden, til at genopleve i erindringen. Han nåede ikke langt. Han forstod af sin kone, at hun var af den opfattelse, at hans hoved havde taget skade af bilulykken. Det var meget nedslående.

Til sidst havde Topper gjort et forsøg på at modernisere forholdet til sin kone ved at rejse til Frankrig med hende. Det gik ikke. I Frankrig var fru Topper endnu mere fru Topper fra Glendale end før. På vagt, med snerpemund og løftede bryn. Overlegen. Reserveret.

Det var ikke Mary Toppers skyld. Ingen kvinde kunne opføre sig som hun af egen fri vilje. Vorherre havde givet hende det sind, hun havde, og hendes familie havde lært hende at bruge det, som hun gjorde. Og det var just det gale ved det. Hun havde fuldstændig ret – alt for forbandet ret, fandt Topper. Efter hendes mening skulle man helst leve her i verden med et minimum af gnidning og et maksimum af kedsommelig, sløvende komfort. Det var i den grad blevet en besættelse hos hende at være en af 'De retfærdige', at hun aldrig var lykkelig, hvis hun ikke påviste over for hr. Topper, hvor rædselsfuldt rædsomt uretfærdig han var. Somme tider undrede Topper sig over, hvorledes en mand, der var så uafbrudt uretfærdig, som han ifølge sin kone var, overhovedet havde undgået at blive hængt og i stedet var blevet en overordnet, ansvarlig funktionær i en af verdens største bankvirksomheder. Dog, så uretfærdig han var, havde han aldrig gjort sig skyldig i den fejl at stille sin kone over for et sådant spørgsmål. Det ville have spoleret hendes mavesyre fuldstændigt, og Gud skulle vide, at hun ikke havde megen opmuntring nødig i den retning. Og alligevel nærede Topper etsteds dybt inde i sit hemmelighedsfulde hjerte en ægte kærlighed til den kvinde, der havde gjort hans liv så trivielt. Når det kom til stykket, var fejlen hans. Havde han ikke ladet det ske? Og han havde været hende meget lig, indtil fire sviregaster efter at have gjort denne verden tryggere for dem, der sætter pris på fredsommeligt familieliv, ved selv at forlade den – indtil disse fire havde taget ham med på et skæg, som man roligt tør kalde det store.

Tjah, Topper holdt af sin kone, men at holde af sin kone og at kunne med hende, det er to ting, hvad mangen ægtemand har opdaget før han. Men det var måske slet ikke meningen. Topper vidste det ikke.

For at slippe for den op- og neddukkende monsieur migse-nu-her-Louis gik Topper bort fra havemuren, og hen til den lille låge ud mod den hvide vej, der skilte den hvide villa fra stranden. Her sluttede monsieur Sylvestre, patron i den fortræffelige Café Plage, sig øjeblikkelig til ham.

Som om han lige med ét havde fået øje på en særlig eftertragtelsesværdig fisk, kastede monsieur Sylvestre sig over hr. Toppers hånd, som blev underkastet en venskabelig behandling. Derpå spurgte han hr. Topper, hvordan han bar sig denne morgen. Hr. Topper blev på ny gentil og indrømmede, at han bar sig ganske bien og tilføjede, at tiderne gjorde skønt. Overvældet af disse to oplysninger ruskede monsieur Sylvestre på ny hr. Toppers hånd og spurgte, om det var, at han ville boire un verre. Derpå ruskede hr. Topper monsieur Sylvestres hånd og sagde, at han måske nok ville have af cognac at boire. Følgelig ruskede de begge hænder for fjerde gang og gik over vejen med blå py og det hele, hen til den lille café, der lå og krøb sammen som en virkningsfuld demonstration mod naturfredningen. Her satte de sig på verandaen og så høfligt på en del fiskerbåde og en trampdamper fra Danmark. De fik at boire af madame Sylvestre, der gav Topper en vældig omgang håndrusk.

Da der var gået et kvarters tid, begyndte hr. Toppers lager af vennesælhed at slippe op, hvorfor han trak sig tilbage efter en masse håndruskende kordialitet, under hvilken hans værter var fortvivlede over, at han gik.

Da hr. Topper gik over landevejen, var han nær blevet slået i gulvet af sin blanchisseuse, der kom kørende på sin bicyclette. Dette lille uheld nedkaldte et uvejr af høflige veklager over hr. Toppers hoved. Hvis det var blevet derved, havde alt været godt. Det unge væsen måtte ruske hr. Toppers hånd så blidt, så blidt. Men dermed var det ikke forbi. Hans blå silkepyjamas blev børstet og underkastet et eftersyn af en sådan grundighed, at havde det været hjemme i Glendale, ville det have skaffet hr. Topper en knippel pålidelig skilsmissegrund. Hr. Topper blev lidt ør i hovedet under disse operationer og klyngede sig til sin pyjamas som en gentleman for ikke at give den ivrige blanchisseuse en ny grund til undskyldninger eller lykønskninger. Han hjalp hende derpå med at samle vasketøjet op, og mens han med den ene hånd klyngede sig til sin pyjamas, bar han hakkende og stammende vasketøjet op i villaen med den anden.

Her stødte han på stuepigen Félice, som han havde lumsk mistænkt for at være ikke så lidt mere, end hvad hun foregav ikke at være. Han lagde vasketøjet på en stol, hankede op i py’en og snappede den franske piges hånd, for det var åbenbart ruskedag i dag.

Félice gav ingen forundring til kende, cm end hun i sit stille sind blev en smule nedslået over, at han holdt sig til hånden. Hun gjorde intet forsøg på at trække den til sig og mødte den py-klædtes blik med en afgrund af forståelse.

Da det gik op for Topper, hvilke fyagtige tanker der rumsterede i hendes smeltende blik, slap han øjeblikkelig hånden og ilede op til sit badeværelse. Her stod han og faldt i staver over badekarret. Havde dette pludselig gjort en bemærkning om vejret og forsøgt at ruske hans hånd, ville han ikke være blevet en smule forbavset.

'Mærkelige væsener, disse franskmænd,' sagde han og lod pyjamasbukserne følge deres naturlige tilbøjeligheder.

Efter denne enetale vendte han sig om og betragtede med den dybeste skepsis Vesuvius, der også var et mærkeligt væsen.

3. kapitel

Livlig samtale med en fod

Toppers bekendtskab med Vesuvius havde været fuldt af usikkerhedsmomenter.

Vesuvius levede i en metalbeholder, der beskæftigede sig med at få koldt vand til at antage en anden temperatur. Men hr. Topper frygtede for, at Vesuvius nærede anderledes højtflyvende planer. En skønne dag kunne den f. eks. tage sit navn alvorligt og forsøge en konkurrence med vulkanen ved hjælp af en forfærdelig eksplosion. Dette kunne få til følge, at hr. Topper uden andre prydelser end sæbeklatter havnede i skødet på en højrøstet fransk familie, der holdt picnic ved stranden. Noget sådant ville hverken være gentil eller videre morsomt – ikke for Topper i hvert fald. Han nærede ingen ønsker om at konkurrere med den tyske model.

Topper var første gang blevet præsenteret for Vesuvius ved hjælp af en yderst letfængelig monsieur Grandon, en herre, der gjorde krav på at kalde sig hr. Toppers propriétaire.

'Voila!' havde monsieur Grandon eksploderet gennem sit skæg. 'Man har det! Man har det! Man trækker i denne her og den der.' – Monsieur Grandon trak hensynsløst i denne her og den der på Vesuvius – ' Alors! Man skyder ind her, får til at dreje der, tænder derpå denneher – men først,' og her gjorde franskmanden pause og så mørkt Topper ind i hans uforstående ansigt, 'man lader vandet gå i badekarret. Hein! skal jeg få ham gå?'

'Få ham bare gå', svarede Topper efter nogen tøven. 'Men få ham gå med den yderste langsomhed. Få ham gå næsten pasgang.'

'Der er ikke af fare, m’sieu.'

'Jo, det er der,' svarede Topper. 'Der er noget, der med høj, klar stemme siger mig, at der er af fare – at der endda er af stor fare. Veltalende mærker på Vesuvius giver mig grund til at mistænke ham for, at han engang er gået puf. '

'Af en sandhed,' indrømmede monsieur Grandon. 'Det er en lang tid siden der gik puf! Men hav af mod, m’sieu. Hans første puf var hans sidste.'

Således gik det til, at hr. Topper og Vesuvius, l’appareil de chauffage, omgikkes hinanden med en gensidig mistillid, der aldrig helt fortog sig trods dagligt samkvem, hvorunder hr. Topper havde lært at tænde 'den der' uden at afbryde sine tankers syssel med andre materier.

Hans tanker var sysselsatte med andre ting, da han denne morgen fik Vesuvius gå. Han tænkte stadig på sine venner fra den anden verden. Mens han stod og ventede på, at karret skulle blive fuldt, grundede han over, om de måske bare havde været feberfantasier, da han lå på hospitalet efter sin bilulykke. George og Marion havde visselig været virkelige nok engang og levet i Glendale som menneskelige væsener, kun alt for menneskelige efter Glendales målestok. Dengang havde de ikke kunnet materialisere sig eller forsvinde i den blå luft efter forgodtbefindende. Var det muligt, spurgte han sig selv, mens han trådte op i badekarret – ikke just nogen charmerende bevægelse – for en hund, at den i det ene øjeblik delvis var til, i næste øjeblik kun en gøen fra den anden verden?

'Dette her baderi er egentlig et fjollet spild af tid og arbejde,' tænkte Topper, mens han forsigtigt lod sig dale ned i vandet, 'når hele Middelhavet ligger og skvulper uden for døren, er det jo ikke andet end sløv vane, at man slæber noget af det ind i huset og lægger sig og gasser sig i det.' Han stønnede svagt og begyndte at gnide sig over det hele. Han var i krigshumør nu, skønt han og hans badekar ellers var de fineste venner af verden. 'Det er konernes skyld. De gør vrøvl, hvis man ikke bader, og gør man det, så klager de over, at man monopoliserer badevandet. Den, der går i bad,' fortsatte han, mens han ledte efter sæben, 'indrømmer, at han ikke er så ren og vellugtende, som han kunne være. Ikke desto mindre ser man gang på gang mennesker springe op med dydsirede miner og erklære, at nu vil de tage et bad. Mænd burde leve anderledes. De burde ikke betro deres lemmer til karret af pligt, men for adspredelsens skyld. Hvor langt mere dynamisk ville den tanke ikke være, hvis man sprang op og forkyndte, at nu agtede man ikke at bade i lang, lang tid, at man havde badet for nylig, og at man nægtede at rette sig yderligere efter den offentlige mening, der notorisk var fæisk og uden rygrad.' Topper havde fundet sæben og talte sig varm. 'Lad ham tilføje,' fortsatte han, 'at egentlig trængte han ikke til det bad, og at han kun havde fået sig selv til det, fordi han var klar over, at hans kone ellers gik rundt til andre koner: 'Det er simpelt hen skrækkeligt med min mand. Han vil overhovedet ikke vaske sig. Han er ikke til at være sammen med.''

En pludselig forfærdelse greb Topper ved synet af sin fod, som han havde siddet og skrubbet. Den gjorde sådan et mærkeligt fremmed indtryk. Af en eller anden grund lignede den slet ikke den fod, han havde levet sig sammen med i årenes løb.

Da, just som han sad og så på foden, lød der til hans rædsel en stemme fra det tomme rum, en legemsløs, advarende stemme. Det gav et spjæt i Topper, som om han pludselig var kommet i berøring med en rasende elektrisk ål.

'Hør, ved du hvad,' sagde stemmen som den naturligste sag af verden, 'jeg har absolut intet imod, at du skrubber min fod, hvis det kan bringe dig nogen fornøjelse, men vi går ikke længere, vel. Det er en aftale.'

Topper vendte i en fart sit opspilede blik bort fra den fod, han så kritisk havde ligget og betragtet. Fuld af rædsel gik det op for ham, at den skrækkelige genstand virkelig ikke tilhørte ham. På en eller anden måde havde en fremmed fod set sit snit til at anbringe sig i badekarret, og han, Topper, havde ligget og skrubbet samme fod med stor flid. Han havde udført det mest nedværdigende arbejde – skrubbet en andens fod. Men hvis? Der lå foden så tydeligt som hans egen næse og stak skråt op af vandet på en måde, der ikke var til at tage fejl af. Topper kiggede en gang til og så derefter på ny andetsteds hen. Han holdt ikke den fod ud. Den så på ham og gjorde ham panikslagen.

'Nå,' fortsatte stemmen en smule utålmodigt, 'nu har du sæbet den så pænt ind, så nu kan du lige så godt gøre den færdig. Skrub den fod, Topper.'

'Jeg har skrubbet den,' gispede Topper henvendt til foden. 'Jeg har skrubbet den til min store væmmelse. Gu vil jeg ikkenikkenej skrubbe mere på den tingest. Den ligner jo en krabbe.'

'Jamen Topper dog,' sagde stemmen irettesættende. 'Du gør den fod stor uret. Det er en typisk kastiliansk fod, kære ven.'

'Undskyld, fod,' sagde Topper. 'Nu ser jeg det. Den ligner et bundt spansk peber.'

'Du skal ikke sige fod til mig,' sagde stemmen skarpt. 'Du er så venlig at titulere mig sir eller monsieur!'

'For mig er De kun en fod,' bemærkede Topper, '- i øvrigt ikke nogen god fod. Men én ting ville jeg gerne vide: Hvad skal en fremmed fod i mit badekar, og hvor pokker er Deres bror henne?'

'Du bliver ikke ubehagelig, vel Topper,' sagde foden. 'Din form for humor vidner om dårlig smag.'

'Muligvis,' indrømmede Topper, 'men en talende fod uden resten er nu lidt af en prøvelse.'

'Næ, ved du hvad, Topper,' sagde stemmen bebrejdende, 'jeg troede, vi stod på en god fod med hinanden.'

'Jeg kan ikke gøre for det,' svarede Topper, 'men jeg har altid lidt af vanskeligheder ved at komme på en god fod med spanske peberbundter i badekar. I særdeleshed når jeg ikke har set resten. Gud skal i øvrigt vide, at spanske frugter er mere end rigeligt at ligge i bad sammen med.'

'Det er da meget hyggeligt, ikke?' sagde stemmen. 'Men hvis du endelig vil vide det, så regnede jeg ikke med dit selskab. Jeg ville bare have dig til at gøre mit bad i stand. Jeg kan nemlig ikke finde ud af det skumle apparat oppe på væggen. Navnet Vesuvius indbyder ikke til intimt bekendtskab.'

'Havde De bare sagt det i tide,' sagde Topper, 'Hvis jeg havde anet tilstedeværelsen af Deres fod, skulle ikke Frankrigs samlede politistyrke have fået maset mig ned i dette badekar.'

'Jeg tror, du har fået denne fod helt forkert i halsen. Hvad er der i vejen med den?'

'Praktisk talt alt,' sagde Topper. 'Men det er ikke der, hunden ligger begravet. Hvad vil De sige til at gå i bad med en gal fod?'

'Jeg ville tage det uden vrøvl,' erklærede stemmen. 'Bruge den. Klø mig på ryggen med den. Det er da en meget god idé?'

'Det er en modbydelig idé,' svarede Topper. 'Ækel. Nærmest uudholdelig. Ville det genere Dem meget, hvis jeg aflyste dette bad?'

'Ikke mig,' svarede stemmen.

Topper følte en tavs trussel i disse ord. Han blev siddende tavs og dukket. Grublende. Situationen var vokset ham over hovedet. Han følte sig ude af stand til at behandle den. Erfaringen havde lært ham, at det var umuligt at gøre sig fri af en lavplanet ånd, hvis den først havde sat sig i hovedet at ville dyrke ens selskab. Men selv om nævnte erfaring mere eller mindre havde vænnet ham til denne situation, var det langtfra, at han havde affundet sig med den. Man kan så hurtigt komme ud af vane med at omgås delvis materialiserede ånder. Det slog ham endnu som noget usædvanligt at sidde og tale med fem tæer i et badekar. Han gad vidst, hvem tæerne sad på. Topper havde en mere end lumsk mistanke til George Kerby som den usynlige fortsættelse af bundtet. Der var noget i stemmen, der forekom ham bekendt – en vis ironisk klang, en ubehagelig, næsten spøgelsesagtig munterhed. Havde foden bare siddet på George’s kone – hr. Toppers betragtninger blev brutalt afbrudt.

'Hvad tænker du på, Grissetopper?' spurgte stemmen, 'Noget lækkert og uartigt?'

Topper fo’r skyldbevidst sammen. Mon hans af-legemede med-bader havde evner til at læse de dødeliges tanker? Topper håbede varmt, at det ikke var tilfældet. Ellers ville hans, Toppers, situation være højst uholdbar.

'Kære fod,' svarede han let og forsøgte et afvæbnende smil, 'om De ellers insisterer på at blive ved med at være fod; jeg sad kun og tænkte på, hvor rart det ville være, hvis De ville fordufte, så jeg kunne fortsætte mit bad. En gentleman – altså en velopdragen gentleman – finder ikke nogen nydelse i at sidde og skrubbe sig på skødet af en uset makker. Det er hverken gentil eller chic. '

'Mig generer det ikke det mindste,' sagde stemmen upåvirket.

'Det er jeg kun alt for klar over,' sagde Topper. 'Men tænk dog på, hvor ulige partiet er. Jeg kan ikke se andet af Dem end en fod, fem uhyggelige tæer, der stikker op af vandet. De kan se mig i hel figur, De kan se og tælle alle mine lemmer. Kort sagt, jeg sidder med kortene åbne.'

'Og ikke ét es ser jeg,' kommenterede stemmen. 'Dine lemmer interesserer mig ikke. Ikke ét af dem. Ikke i mine vildeste fantasier.'

'Lad os ikke diskutere det nu,' indskød Topper hastigt. 'Jeg ser – eller rettere, jeg har en anelse om, at jeg står over for en modstander –'

'Som du ikke kender det halve af.'

'Som jeg kun kender en fod af.'

'Hvis jeg blev hel, ville en af os blive nødt til at forlade badekarret her.'

'Det ville blive mig,' sagde hr. Topper. 'Jeg ville med glæde og stor hast gå min vej. Tænker De på at blive her længe?'

'Jeg er parat til at holde op, når som helst du er færdig,' svarede stemmen vennesælt. 'Vi kan stille resten af mig i bero til en anden gang.'

'Vi!' sagde hr. Topper. 'Jeg håber, at jeg kan stille resten af Dem i bero til evig tid.'

'Det kan du da vist ikke håbe, prægtige Topper.'

'Jeg har spekuleret på,' sagde Topper, 'at hvis jeg nu trak proppen op af badekarret, hvad ville der så blive af foden?'

'Jeg kunne gøre ét af to,' svarede stemmen eftertænksomt. 'Jeg kunne lade den blive til en finger og stikke den ned i afløbet, eller jeg kunne møde dig ansigt til ansigt.'

'De må endelig ikke forsøge nogen af delene,' sagde Topper. 'Kan De ikke hitte på noget andet?'

'Jovist kan jeg det,' sagde stemmen. 'Jeg kunne kalde foden tilbage til den fjerne dimension, hvor resten af mig befinder sig for øjeblikket.'

'Glimrende!' sagde Topper. 'Hvorfor gør De ikke det? Jeg kan ikke godt lade en umage fod rumstere rundt i mit badeværelse, vel. Den ville skræmme hele huset. Sæt nu min kat tilfældigt kom herind og ville lege med den – kilde den på tæerne eller sådan noget, hvad jeg inderligt håber min Scollops ikke vil nedværdige sig til.'

'Du gør det hele så uhyggeligt,' sagde stemmen, 'men jeg har ikke noget mod katte. Synes faktisk godt om dem. Din kat er velkommen til at lege med mine tæer. Men ikke noget med at kilde. Ikke noget kilderi her. Jeg tænker på fru Topper. Hvad med hende?'

'Ja, hvad med hende,' svarede Topper. 'Hun vil ikke sætte pris på en umage fod eller på noget som helst andet lem.'

'Gud være takket, at hun er din kone,' sagde stemmen. 'Hende er du velkommen til at beholde. Men tør jeg spørge, Topper, er du altid så forsigtig med andre mænds koner?'

'Javist,' svarede Topper synligt utilpas. 'Jeg har altid den største agtelse for kvinder.'

'Aha,' sagde stemmen med en ubehagelig latter, og nu var Topper sikker på, at det var Kerbys fod, han sad sammen med. 'Din opfattelse af agtelse for kvinder er måske at krybe i kanen med dem.'

'Jeg aner bestemt ikke, hvad De mener,' sagde Topper forsigtigt.

'Ikke?' fortsatte stemmen under stigende ophidselse. 'Så det gør du ikke? Uskyldsrene Topper, kyske Topper. Bah! Dit madrasdyr.' Foden rystede hævngerrigt ikke tre tommer fra Toppers sart skælvende næsebor. 'Mærk dig mine ord, Topper,' fortsatte stemmen. 'Hvis du ikke holder dine lystne flæskekroge fra min kone, så skal jeg slæbe dig i din grav, før din tid er omme.'

Dette gjorde et dybt og ubehageligt indtryk på hr. Topper. Han forsøgte sig med bluff.

'Ih, jeg anede slet ikke, De havde en kone,' fik han frem. 'Det må være lidt uselskabeligt for hende, hvis De går sådan rundt.'

'Jeg har en kone,' fortsatte stemmen, 'eller havde. Ved ikke, hvor hun er nu, men hvor hun end er, så vil jeg holde ti mod én, at der er særdeles helvedes spektakler i landskabet. Hvis jeg nogen sinde fanger jer to sammen – se her!'

Topper så her og fandt sig stillet over for to rækker blottede tænder. Han havde aldrig set tænder så skrækindjagende blottede i hele sit liv. I sammenligning med dem var en tigers snerren den rene vennesælhed. Pludselig smækkede de sammen med et rædselsfuldt afgjort smæk. Topper fo’r op af badekarret. Han kunne ikke tage situationen længere. Bag sig hørte han tænderne smække sammen i farlig nærhed af nakken.

'Husk,' lød det tænderskærende efter ham, 'at dette her er bare en venlig advarsel.'

'Venlig,' tænkte Topper vildt. 'Barmhjertige Gud! Hvad så, hvis han blev rasende? Og alt dette på en tom mave. Det er skrækkeligt.'

Topper gav pokker i anstændigheden og benede dryppende våd ud af badeværelset, ind til sin kone for at søge beskyttelse. I sin iver glemte han den blå silkepyjamas.

'Men kæreste!' udbrød den gode dame og rejste sig op i sengen. 'Sådan har jeg ikke set dig i årevis.'

'Sådan har du aldrig nogen sinde set mig,' svarede hr. Topper og snappede sin kones badekåbe og bandt armene på den rundt om livet, så den fik en besynderlig lighed med et forklæde – dog kun forfra.

I dette øjeblik gjaldede der gennem huset et krigsskrig, som fik blodet til at stivne i årerne på tilhørerne. Hr. Topper snurrede rundt. Hans kone var ude af stand til at afgøre, hvad hun blev mest rystet over: hvad hun så, eller hvad hun hørte. Såvel Topper som hylet var rædselsvækkende. Et øjeblik efter kom Félice, der havde forsøgt at gøre i stand i badeværelset, vaklende ind.

'Håndklædet,' forkyndte hun tragisk. 'Det agiterer sig. Det avancerer sig på mig og puffer skrig. Mig, jeg er totalt kuldkastet.'

'Det er jeg også,' sagde hr. Topper og vendte i sin ophidselse ryggen til pigen. 'Je tombe i ruiner selv.'

Først nu blev Félice opmærksom på hr. Toppers tilstedeværelse. Da synet af villaens herre set bagfra til fulde var trængt ind, blev hun levende interesseret. Et øjeblik var det ikke let at sige, om hun ville falde i ruiner eller eksplodere af grin. Hendes ansigt lyste gradvist op i glæde og morskab.

'En maske, måske?' spurgte hun fru Topper.

'Ligner det en maske?' snerrede Topper.

'Ih ja, m’sieu,' sagde Félice.

Topper drejede sig og tog et overblik over sig selv.

'De har måske ret,' sagde han tankefuldt. 'En tragisk maske.'

Så fantastisk synet af det af hr. Topper, hun havde set, end var, så tjente det dog til, at hun ikke tabte hovedet, thi efter et sidste spørgende, forundret blik, sænkede hun det ærbart, slog smut med sin veldrejede krop og svansede ud.

'Hvad er dette her for noget?' spurgte fru Topper, der gjorde sig umage for at se den anden vej. 'Hvorfor gør du det der, og hvem er det, der bliver myrdet i hall’en?'

'Det ved jeg ikke,' svarede hendes mand adspredt. 'Det må have været en papegøje, der er sluppet løs eller en anden vild Riviera-fugl.'

4. kapitel

Bacon og æg

Hr. Topper havde engang lidt af den vrangforestilling, at han afskyede forandringer, at han var et væsen af ubrydelige vaner og solidt forankrede meninger. Så en dag opdagede han, at han hele sit liv havde haft forfærdende uret, og at hans opførsel indtil dato havde været unaturlig og baseret på falske forudsætninger. Helt uventet var det gået op for ham, at han elskede forandringer og uorden, at hans meninger hidtil overhovedet ikke havde været meninger, men en svinebundet indbildningskrafts opspind. Marion Kerby havde været redskabet, der åbnede hans øjne for hans vildfarelser. Topper blev en anden, kun i ét nægtede han standhaftigt at vige en tøddel fra sine vaner. Hverken Gud eller mennesker skulle nogen sinde få lov til at blande sig i hans morgenmåltid, hvad enten det drejede sig om sammensætningen eller fortæringen af samme. Det var blevet anordnet, da i tidernes morgen hønen fandt på det første æg og svinet på den første skive bacon, at disse to ingredienser måtte dvæle harmonisk sammen. Og det blev endvidere anordnet, at det sted, hvor det rettelig lod sig dvæle harmonisk sammen, skulle være en tallerken på et morgenbord, mennesket til føde og glæde.

Et sådant morgenbord glædede hr. Topper sig en stund senere i tanken til at sætte sig ved, ladende hånt om de franskes petit déjeuner eller café au lait. Men længere end til tanken nåede hr. Topper foreløbig ikke. Toppers sidderedskaber blev brutalt standset, da de forventningsfulde og værdige skulle til at anbringe sig – som en standset film. Félice så forbløffet på villaens herre, hvorefter hun ilede ud i køkkenet for at fortælle kokkepigen Suzanne alt om denne hans sidste streg. Han var en original, han, en veritabel type.

'Gamle ven,' protesterede en stemme gennem ryggen på hr. Topper, 'er det nu ikke temmelig højmåset at stå sådan. Tænk dog på mig.'

'Tænk på mig,' stønnede Topper. 'At blive skældt ud af sin egen stol.'

Alligevel foldede han sig øjeblikkelig ud igen og rejste sig med mere hastighed end ynde. I håb om, at netop den stol måske var lidt underlig, og at de andre var normale, udvalgte Topper sig en anden og skulle lige til at sætte sig på den, da han denne gang blev afbrudt i sit forehavende på en endnu mere bestemt måde.

'Så, så Topper!' sagde stemmen skarpt. 'Tag den væk. Her sidder jeg, og jeg bliver siddende. Skrub af.'

Hvor meget det end var hr. Topper imod at blive kommanderet til at skrubbe af, følte han, at under de forhåndenværende omstændigheder dækkede dette udtryk overordentlig præcist en tanke, han meget gerne ønskede at virkeliggøre. Følgelig valgte han sig en tredje stol, i hvilken han kastede sig ned. En sagte fnisen hilste hans ankomst, hans mave blev knuget blidt af to usete arme – hvilke kærtegn bragte ham op af denne stol med endnu større hastighed, end de to andre, mere barske advarsler havde fået ham til.

'Lad være at gå,' bønfaldt en kvindestemme, som han genkendte som fru Harts. 'Det var så dejligt at have dig.'

'Ikke i længden,' forsikrede Topper hende.

'Hov, hov!' lød oberst Scotts umiskendelige røst. 'Ikke noget af den slags, om jeg må bede Dem, fru Hart. Endnu er det kun frokost, det drejer sig om, eller formodes at dreje sig om. Gud ved, om vi når så vidt. Jeg har siddet her hele morgenen og set ham vippe cognac i sig.'

'Det er vel min cognac,' sagde Topper.

'Lad os hellere sige: Vor cognac,' svarede obersten. 'Én for alle, alle for én, Topper. Hvad siger De til det?'

'Det vil sige, at det bliver mig, der betaler,' sukkede Topper.

'Set under forsyningens synsvinkel har De aldrig svigtet. Vi forventer, at De gør Deres pligt.'

Under dette lille ordskifte forsøgte Topper at sætte sig på den fjerde og sidste stol ved sit eget morgenbord. Hans foretagsomhed blev belønnet med et yndigt lille bid i øret, mens han blev knebet lidt på et specielt udvalgt sted.

'Flyt den, du gamle,' sagde Marions stemme, som han huskede så levende.

En flerstemmig rå, kynisk latter, som Topper gerne havde været foruden, lød fra den anden side af bordet, da Topper udmattet flyttede 'den'. Han var nu i den situation, at han ikke kunne sætte sig til sit eget morgenbord. Marions stemme havde været ham en fryd, men situationen var ved at bringe ham i harnisk. Han var ikke oplagt til ømme tanker. Hans morgenmad stod på spil, den var alvorligt truet. Et øjeblik stod han rådvild ved bordet, så fik hans stridbare New England aner bugt med hans naturlige tilbøjelighed til at undvige den ulige kamp, og han trak en stol ud fra væggen, stillede den ved bordet i tilbørlig afstand fra de andre og anbragte sig på den med et trodsigt plump.

'Ja, det var rigtignok bedre,' sagde obersten. 'Det skulle De have tænkt på straks.'

'Vær så elskværdig at gå ad helvede til,' sagde hr. Topper og tørrede sig træt om panden. 'Mere har jeg ikke at sige. Gå ad helvede til.'

'Dit sprog,' formanede den stemme, der tilhørte foden i badekarret, og som ikke kunne tilhøre nogen anden end George Kerby, 'og dine manerer. Hvad går der af dig, mand? Først vælter du dig ned i mit bad, så sætter du dig på skødet af mig. Du store Gud, man bliver jo vanvittig af dig.'

'Jeg ville ikke have haft det mindste mod nogen af delene,' sagde den kælne fru Harts stemme. 'Især ikke badet. Topper, sig til, næste gang du trænger til et kar.'

'Må jeg give dig det råd at holde dig fra den slags,' lød koldt, overlagt og indædt, Marion Kerbys stemme. 'Du holder din ectoplasma fra hans badekar, eller jeg flår den i laser.'

'Hojhoj!' indskød George Kerby. 'Hvad betyder den mand for dig? Hvad interesserer hans badekar, og hvem der går i det, dig? Han kommer ikke dig ved. Forstået? Og hvad dig angår, så hiver jeg ham ud gennem vandrøret, hvis jeg nogen sinde griber dig i at befinde dig bare i nærheden af hans kar.'

Uvilkårlig gøs det i Topper ved synet af sit korpus forlænget gennem vandrørene.

I dette øjeblik kom Félice ind med en bakke belæsset med æg, bacon, ristet brød og en stor kande kaffe. Topper så bønfaldende fra den ene til den anden tomme stol, men det var ganske omsonst. Ikke så snart havde pigen stillet bakken på bordet, før dens indhold bogstavelig talt blev knipset væk under hans let løftede næse. Kaffekanden blev snuppet i én retning, mens bacon’et og æggene tog en anden retning, men sidstnævnte skiftede flere gange retning, som om grådige hænder kæmpede om besiddelsen og halede tallerkenen frem og tilbage. Det endte med, at æggene tog afsked med bacon’et og forsvandt i luften på forbløffende vis, mens dråber fra begge dele faldt ned og grisede dugen. Af jævnt, almindeligt ristet brød at være opførte dette næringsmiddel sig ejendommeligt. Ud for hver af de fire tomme stole forsvandt fire sprøde stykker med et sæt i den tomme luft. Da hr. Topper rakte efter det femte og sidste stykke, oplevede han den ubehagelige fornemmelse, det er at få det hugget ud af hånden på sig af en uset hånd.

Alt dette var en prøvelse af overvære, særlig da kaffekanden blev bevæget ophidset hid og did i luften, som om et beslutsomt skænderi om besiddelsen af den var i gang uden at kunne høres. Både Topper og Félice så fascinerede på kaffekandens vilde adfærd.

'Der er kaffe nok til os alle,' hviskede Topper. 'Sæt den fordømte tingest. Jeg får fat i nogle kopper.'

Han skyndte sig hen til buffeten og kom tilbage med fire par kopper til, som han satte foran de ledige stole.

'Lad mig hælde,' tryglede han. 'Bare for et syns skyld. I gør min tjenestepige vanvittig.'

'M’sieu, ' sagde Félice hysterisk, ' regardez-moi ça. Morgenmaden, den spiser sig selv.'

Suzanne stod i døren med skræk og rædsel malet i ansigtet.

'Gå med jer,' sagde hr. Topper træt, 'og spis jer selv. Jeg har ikke tid til at forklare det, men det hele er fuldstændig tranquille. Vær uden peur. Og kom tilbage med alt, hvad vi har i huset af bacon og æg – og ristet brød.'

'Bare almindeligt brød, det er godt nok,' sagde en forsulten stemme.

'Bacon i skiver,' råbte George Kerby med munden fuld af mad.

'Og lad det gå lidt villigt, oh pigelil med det behagelige legeme,' rullede obersten med militærstemmen på. 'Bien vite eller jeg spøger mellem dine lagner.'

Denne sidste bemærkning virkede snarere retarderende end fremskyndende på den franske pigelils flugt. Hun kunne sin Basic English. Hun havde prydet mere end én amerikansk villa. Hun standsede ved døren ud til køkkenet og så skælmsk tilbage på Topper, hvem hun gjorde direkte ansvarlig for alle disse mærkelige foreteelser. Havde han ikke opført sig besynderligt hele morgenen?

'Comme on est gentil, m’sieu, ' mumlede hun ærbart. 'Est-ce une promesse? '

'Og mens vi taler om at holde sig fra kar og ting,' drævede fru Hart, 'så må du, min gode oberst, hellere holde dig fra den franske Malenes lagner. Vi ønsker absolut ikke vrøvl, hvis vrøvl kan undgås.'

Hr. Topper, der forsøgte at få rede på, hvor meget af hans frokost der egentlig var til rest, så til sin væmmelse, at der ikke var nogen rest. Bortset fra en smule uorden – et par krummer – var det, som om hans frokost aldrig havde været. Topper tilkastede stolene et blik fuld af ulyst. Han var sulten, og det var ham i høj grad imod at se sin frokost opspist lige for øjnene af sig.

'Nå, i hvert fald,' lød George Kerbys stemme tilfreds, 'så stod jeg mig ikke dårligt i striden.' Ved disse ord faldt et par krummer ned på bordet, som om fingre blev tørret omhyggeligt. 'Findes der ikke skylleskåle i dette etablissement, Topper? Vi er dog dine gæster, ikke?'

Topper lo kort.

'Den teori kunne end ikke Einstein pille ved,' sagde han. 'Først myldrer du ned i mit badekar, men ikke tilfreds med det, går du hylende rundt i huset og gør alle til nervevrag, mig selv iberegnet. Efter dette lille yndefulde nummer farer du ned ad trappen og hidkalder din bande. Du tager mit morgenbord, og så hugger du min morgenmad på den mest oprørende måde, og nu forlanger du gudhjælpemig skylleskåle. Nu skal jeg sige jer noget: jo før jeg ser jeres ryg –'

'Hold inde, tykke dreng,' afbrød Marion Kerbys stemme. 'Du har ikke set begyndelsen af os endnu, ej heller det bedste. Regardez la-bas for eksempel.'

Bordet blev pludselig smykket af et par præmieben, som Topper også var vis på at han kendte igen. Disse ben, der endte i det bare intet, udførte et par fine steptrin og tonede langsomt ud af syne.

'Har du fået nok, tykke?' svarede stemmen.

'Absolut,' sagde Tykke skinhelligt på grund af George Kerby. 'Lad os ikke få flere obskøniteter.'

'Du er hurtigt tilfredsstillet,' sagde oberstens stemme kynisk. 'Jeg plejer at begynde der.'

'Men oberst dog!' udbrød fru Hart. 'Jeg er ganske forstenet.'

'Marion,' sagde George Kerby, og hans stemme var langtfra behagelig. 'Jeg foreslår, at du sænker din synlighed betydeligt. Du er ikke tropsmascot, og dine ben er ikke offentlig ejendom.'

'Nej, de er strengt private,' replicerede benene.

'Gid jeg kunne vride dem af,' sagde George Kerby.

Hr. Topper lukkede øjnene ved dette billede. Disse ånder var åbenbart steget ned til et endnu lavere plan. De var mere ryggesløse og ugenerte, end han nogen sinde havde kendt dem. Selv oberstens uforanderligt behagelige væsen var blevet grovere. Marions næste bemærkning bestyrkede ham i hans opfattelse.

'Hvorfor materialiserer du dig så ikke?' foreslog hun koldt, 'og skærer halsen over på dig selv fra øre til øre, din idiot, mens vi alle sammen ser på det? Du fortjenes at dø mindst et par gange, og vi fortjener at se dig.'

'Jeg venter bare på, at du skal materialisere dig,' svarede hendes mand vredt. 'Så skal jeg banke dig, til du ikke kan gå.'

'Jeg går, hvor det passer mig,' kom svaret omgående.

'Så, så,' protesterede hr. Topper svagt. 'Jeg hader at blande mig i noget, men dette er dog mit morgenbord. Lad os nu ikke få spektakler.'

'Ville det så ikke være på sin plads, hvis der kom noget på bordet?' foreslog obersten.

'Jeg kunne godt tænke mig at lege med en nævefuld æg,' sagde fru Hart en passant. 'Hvis I ikke har noget imod det, så er min mave fuldkommen vild.'

'Hvorfor går I ikke alle sammen?' spurgte George Kerby gnavent. 'Det var mig, der fandt ham først.'

'Du kan få det, der bliver tilovers af ham, når vi er færdige,' sagde Marion iskoldt. 'Han sagde, han havde fået nok af mine ben, sagde han ikke? Jaja, det vender vi tilbage til. Jeg skal lære ham, hvordan en gentleman har at behandle en dame.'

Skærende klart så Topper, at Marion var i sit ondskabsfulde, urimelige hjørne, og noget mere ondskabsfuldt og urimeligt end det hjørne eksisterede ikke.

'Marion,' sagde han høfligt; 'det var ikke min mening at antyde, at jeg havde fået nok af dine ben. Jeg søgte blot at gøre dig begribeligt, at tidspunktet næppe var velvalgt til at fordybe sig nærmere i dem.'

Dette var en farlig tale, der da også fik ubehagelige følger.

'Hvadfornoget?' sagde George Kerby hæs af raseri. 'Hvad mener du med det? Sidder du her og forsøger at få et stævnemøde med min kone for næsen af os alle sammen?'

'Hvad sagde jeg?' sagde Topper opgivende. 'Bare man taler til dig, er han i fuld fart på vej til et mord. Han har næsten begået ét engang.'

'Hør efter, hvad jeg siger, Topper,' råbte Kerby hidsigt. 'Lad os få den sag bragt i orden, her og nu. Du sætter pris på dit helbred, ikke?'

'George, jeg håber, du forstår,' afbrød hans kones stemme, 'at hvis du gør noget ved Topper, noget alvorligt, altså noget definitivt, noget endeligt, så har vi ham hos os altid. Er det ikke det klogeste at lade ham leve, til han er en overmoden, mosgroet olding, der er uden for enhver konkurrence? Jeg synes, du skal passe meget, meget godt på Topper.'

Hr. Topper lyttede til denne samtale med stigende ubehag.

'Jeg kan pine ham som bare helvede indtil da,' sagde Georges stemme eftertænksomt. 'Jeg kunne slå ham til invalid.'

'Ja,' samtykkede Marion. 'Det kunne du. Du kunne nu og da rive en bid af ham som en slags advarsel.'

Topper var dybt rystet.

'Jeg kunne gøre meget værre ting,' sagde hans stemme med en ubehagelig latter. 'Meget værre.'

'Du mener værre for Topper?'

'Ja, meget værre for Topper,' fortsatte stemmen belagt med fryd. 'Det værste, der efter min mening kan ske for en fyr.'

'Sikkert også efter Toppers mening,' svarede kvindestemmen. 'I har en ækel tankegang begge to.'

'Du ved jo ikke, hvad jeg tænker på.'

'Det håber jeg ikke. Men se på Topper. Han ved det. Se, hvor bleg han er.'

Hun havde ret. Topper var i sandhed bleg. Mere end det, han svedte blege dråber. De lå om hans pande som døde, matte ædelsten.

'Gudfaderbevares,' protesterede han mat. 'Gid I ville lade være med at diskutere, hvad I vil gøre ved mig og mit, som om jeg ikke var til stede. Jeg finder det højst generende.'

'Det var en glimrende idé,' tog obersten ordet. 'Lad os tænke på alt det, vi kunne gøre ved Topper uden at slå ham helt ihjel, og den, der finder på det værste, vinder en flaske af hans bedste vin.'

'Og jeg taber, hvem der end vinder,' var Toppers bitre kommentar.

'Jeg vinder vinen,' erklærede George Kerby, 'for jeg har allerede udtænkt det værste, der kunne ske Topper.'

'Hvorfor finder I ikke på en anden leg?' foreslog hr. Topper. 'Hvorfor prøver I ikke på, hvem der kan tie stille længst, eller gå længst bort? Jeg vil håbe, I vinder alle sammen.'

'Cosmo dog,' sagde Marion Kerbys stemme med hyklet smerte. 'Det er, som om du slet ikke er glad for at have os hos dig igen, og jeg havde troet, det skulle have været så helt anderledes. Vi har jo endnu ikke gjort en smule ved dig i sammenligning med, hvad vi kunne og muligvis vil gøre. Jeg er i hvert fald lidt nedslået over denne modtagelse – ja, næsten bedrøvet. Eftersom jeg ikke har noget lommetørklæde, er jeg nødt til at bruge dugen her. I må undskylde mig, alle sammen, men jeg er ikke ligefrem af sten. Jeg er ikke en stor granitklods. Jeg kan ikke få en stenhammer til at splintre. Jeg er så tyndhudet. Der er ingen …

'Årh, for Guds skyld,' brød hr. Topper ufølsomt ind, mens han så et hjørne af dugen duppe forsigtigt i luften. 'Hold dog op med det. Du er så tyndhudet, at du faktisk er gennemsigtig. Du er fuldkommen gennemskuet.'

'George!' råbte Marions stemme. 'Vil du så ikke tage at gøre det, du sagde du ville. Jeg er revnende ligeglad. Riv ham i småting, den las.'

Som i et lynglimt så Topper sig selv flyve i alle retninger som småting, der dryssede dekorativt ned over Rivieraen. Han lukkede øjnene. Han var ikke i stand til at afgøre, hvornår Marion var farligst, når hun handlede i overstadigt lune eller blindt raseri. Hun spillede begge roller fuldendt.

'Lad os nu være skikkelige alle sammen,' sagde George Kerbys stemme. Den var pludselig blevet venskabelig. 'Lad os tage os gevaldigt sammen og bede om noget at spise. Vi vil ikke have vrøvl her i Toppers eget hjem.'

'Det siger du', bed Marion ham af, 'men jeg vil have vrøvl. Jeg vil have ballade! '

'Der kommer noget, der er meget bedre', sagde fru Harts stemme ophidset. 'Brug dine øjne, oberst. Det er vel nok sager. Jeg savler ligefrem'.

Da Félice denne gang kom ind med en ny og mere overdådig forsyning af føde, gjorde Topper en bedre figur. Han havde besluttet, at han ikke ville lade sig overrumple. Om han så skulle slås som et dyr for sin mad, var han forberedt på at yde sit bedste, han ville rive og bide til den sidste klemme. Og det måtte han næsten bogstavelig talt for at redde den beskedne ration, han fik ud af sin morgenmad. Hans gæster var parat til at gå videre end han for at skaffe næring til deres legemer, der om end usynlige åbenbart var ganske udhungrede

Félice, der elskede fjas af både den ene og den anden slags navnlig den anden, blev bragt fra koncepterne. Hun kunne ikke begribe, hvorledes Topper bar sig ad med at være såmange steder på én gang. Det skrækslagne pigebarn svajede som i en orkan. Et par gange slap indignerede protester over hendes læber, som om man havde taget sig upassende friheder med andre ting end hr. Toppers morgenmad.

Selv ikke, da hr. Topper trak sig tilbage til sin stol med sit rov, var han ganske sikker. Han hørte tydeligt, at der blev åndet interesseret lige bag ved ham. Det kriblede i ham – han havde en uhyggelig fornemmelse af, at usynlige øjne kiggede eftertænksomt på hans tallerken.

'Det er en rar lille bid', sagde Marion Kerbys stemme interesseret. 'Den tror jeg jeg tager, for at du kan se, at jeg har tilgivet dig.'

Hvorpå et af Toppers bedste stykker bacon gav slip på tallerkenen og halverede sig i luften.

Toppers venner havde ikke forbedret sig.

Det sås på Félice. En uindviet tilskuer ville have fået det indtryk, at Félice pludselig var blevet begavet med overnaturlige kræfter, som hun brugte på en temmelig fantastisk måde. Til hr. Toppers rædsel havde hun hævet sit fuldgode franske legeme ca. tre fod over og parallelt med gulvet. Der blev hun et øjeblik hængende, og det så skuffende ud, som hvilede hun på Riviera-morgenstundens vinger.

'Lad hende være, oberst,' sagde fru Hart. 'Hvis du ikke stiller hende ned igen, render jeg fra dig.'

Men obersten havde proppet sig, så nu var han i hopla. Langsomt, men yndefuldt blev Félice sænket ned til gulvtæppet, og hendes nederdel, hendes ukrænkelige jupe blev hevet af. Félice befandt sig nu kun i trusser og strømper. Det klædte hende bedårende. Den tomme jupe flagrede på sælsom vis gennem luften, til den pladask faldt ned ved siden af sin oprindelige bærer. Uden skørt var Félice berøvet sin sunde fornuft. Den kækhed, der under andre lignende omstændigheder var kommet hende så udmærket til nytte, svigtede hende nu. Det nedbrød hendes moral alvorligt at se sig ude af stand til at yde modstand om så blot formelt. Desuden, når man kapiulerede over for en synlig angriber, så havde man da dog hoget at holde sig til, men hvad denne angik, så måtte Vorherre vide, hvordan han så ud, eller hvad han ville vise hende. Hvem han end kunne være, lod det ikke til, at han havde nogen bestemt formuleret hensigt ud over dårlig opførsel i al almindelighed. Félice lod kækhed være kækhed og begyndte at skrige på den mest rystende overbevisende måde. Midt under dette frygtelige spektakel blev hun hvid som et lagen, og døde, så vidt Topper kunne se. Ude af sig selv styrtede han hen og knælede ned ved siden af den døde.

Han befandt sig i denne kompromitterende situation, da fru Topper kom. Den arme mand så på sin kone, og da han ikke fandt nogen trøst dér, så han atter ned på en uendelighed af trusser og silkestrømper. Han var fuldkommen bedøvet af det kvantum ben, som denne kvinde var i besiddelse af. Stilheden i stuen var svanger med anklager. Han holdt den ikke ud.

'Æh – ja, jeg kom herned,' sagde han tomt.

'Det gjorde jeg også,' sagde fru Topper. 'Åbenbart i sidste øjeblik.'

'Hvad mener du?' sagde Topper indigneret.

'Behøver vi gå nærmere ind på det?' spurgte fru Topper og kastede brynene fornemt til vejrs.

'Det er ikke det,' forklarede Topper uden håb.

'Hvis det ikke er det,' sagde hans kone, 'må du have slået dig på mord, hvilket i hvert fald er en ubetydelighed værre. Hvad bestiller hendes nederdel der, hvor den er, i stedet for, hvor den burde være?'

'Den faldt ned,' sagde hr. Topper.

'Nydeligt må jeg sige,' sagde fru Topper og betragtede nederdelen. 'Den faldt bare ned. Om den havde hængt ned fra lysekronen, havde du såmænd været ligeglad. Og for resten, hvis du er interesseret i, om hun kommer til bevidsthed eller ej, foreslår jeg, at du ser på hendes ansigt i stedet.'

Dette var lidt for meget for Topper, men mere skulle komme. Da han prøvede på at rejse Félice op, slog hun pludselig øjnene op og sine stærke arme om halsen på ham, gav ham med gallisk verve en halv Nelson og smed ham med lethed om på ryggen. Et øjeblik lå hr. Topper bedøvet ved siden af sin stuepige og så op i loftet, på hvilket sås mange Riviera fluer og en fin samling moskitoer, der sad og kom til kræfter efter deres natterangel.

Af frygt for nye og brutale angreb ofrede hr. Topper sin værdighed og rullede hastigt tværs over gulvet. Derpå rejste han sig langsomt. Etsteds i stuen hørtes kvindefnis, og det var ikke fru Topper. Denne gode dame betragtede koldt sin mands gymnastiske excesser.

'Af en mand i din alder og med din mave bevæger du dig med en forbløffende hurtighed,' sagde hun.

'Hvad mener du? Min alder? Og min mave?' sagde han arrigt. 'Jeg er vel lige så meget mandfolk som nogen her på Rivieraen, og det skal jeg vise dig med det samme, hvis du bliver ved med dit vrøvl.'

'Det har du næsten gjort.' Mere sagde fru Topper ikke, men det var nok.

Topper, hvis åndsevner endnu var lammede efter morgenens sindsbevægelser, kunne ikke finde på noget svar. Gøre noget kunne han dog. Han gav Félices jupe et uovervejet spark og marcherede ud af stuen.

'Jeg venter en forklaring,' råbte hans kone efter ham.

Han lo sardonisk og tog sin hat og stok.

'Så ville du blive sindssyg,' sagde han.

Sammenbidt gik han sin vej, ind til byen.

5. kapitel

Den hilser selv!

'Og hvad jer andre angår,' råbte Topper optændt af uovervejet raseri ud over sin have, 'så vil jeg håbe, I bliver kvalt.'

'Af hvad?' spurgte en stemme lige bag ved ham prompte. 'Man kan ikke kvæles af luft alene.'

'Gid du kunne, Kerby,' sagde Topper til stemmen med et jaget menneskes uslebne ligefremhed. Han gik.

Fru Topper forstod ikke grunden til sin mands brændende forhåbninger, og i den tro, at hans udslyngede fornærmelser gjaldt tyendet, blev hun enig med sig selv i, at han havde forlist den smule forstand, han endnu havde haft i behold. Ikke sådan med monsieur Louis, der stadig væk var i vigør til bedste for sin have. Nok en gang dukkede hans tvivlsomme hoved op. Med en ørneklos morderiske sikkerhed greb hans nervøse hånd Toppers.

'Arrester Dem!' sagde franskmanden.

'For hvad?' spurgte Topper, der i dette øjeblik var ude af stand til at forbavses over noget som helst.

'Jeg nærmer enden, mon ami, ' hviskede monsieur Louis.

Topper var revnende ligeglad. Jo hurtigere monsieur Louis fandt sit endeligt, grundigt og definitivt, jo bedre. Han forholdt sig dog gentil.

'Jeg går ud fra, at De skal lege først,' sagde han.

Da ordet lege blev nævnt, strålede monsieur Louis skamløst.

'Selvfølgelig, monsieur Toppaire,' svarede han. 'Først arriverer jeg til en ende, er det ikke? Så begynder jeg lege.'

'De ligner nogle af mine venner,' sagde Topper. 'De arriverede til en ende, og så begyndte de at lege. Det har de gjort lige siden, på andres bekostning. Monsieur Louis, jeg bryder mig ikke om disse venner, jeg gør ikke'.

Monsieur Louis var ude af stand til at kapere den indre sandhed til hr. Toppers bemærkninger. Han fik ikke lejlighed til at forstå, thi i dette øjeblik snurrede Topper om på hælen. Etsteds lige i nærheden talte en ophidset stemme til ham.

'Kender du noget til Félice, den madras, hvad?' spurgte stemmen.

'Det vidste jeg ikke hun var,' fik Topper frem.

'Det er ligegyldigt,' fortsatte stemmen. 'Hvis du nogen sinde så meget som skeler til den tæve, så jager jeg dig fanden tage mig midt ud i Middelhavet og sænker dig. Ved Gud i himlen!'

'De, m’sieu, og Félice?' spurgte den lille franskmand lavmælt og dirrede af sindsbevægelse. 'Hun er god – voluptieuse. '

'Hvad ved De om det?' spurgte Topper i slet lune og gik uden at få det at vide.

Mens han skyndte sig hen ad vejen, fo’r monsieur Louis’ strålende øjne fra busk til busk for at finde madame Toppaire hende selv. Félice var nok på krigsstien igen. Det var af en behagelighed for den rige amerikanske gæst. Måske ville han prolongere sit ophold og bruge mangen en god amerikansk dollars i deres lille franske by. Det var af en rigtighed. Hele verden ville være velfornøjet undtagen madame Toppaire. Hun var den eneste, der ikke ville triumfere. Det var, at Félice manglede diskretion. Den ville komme med alderen. Den lille franskmand trak tankefuldt på skulderen, og styrtede sig så over sin have med øjnene fulde af et billede af Félice i topform.

Imens traskede Topper besværligt gennem mange, mange meter fiskenet, der lå til tørre på hans vej. Utallige hunde, der løb og snusede til nettene hidlokket af lugten fra de fisk, der engang havde sprællet i nettene, gjorde ikke hans fremtrængen lettere. Det krævede åndsnærværelse og hurtig handling at undgå net og hunde på én gang. Én gang var han nær faldet på sin fiskesnusende næse. Han var blevet skubbet af en usynlig følgesvend, som han i smug bandede lidenskabeligt ad.

Hr. Topper var et hjemsøgt menneske. Lavplanede spøgelser traskede i hælene på ham.

Da han drejede ind ad byens hovedgade, hvor le bureau de poste lå samt nogle af de mere betydningsfulde butikker og cafeer, der aldrig ville have været til, hvis Columbus var blevet hjemme, blev han på en højst ubehagelig måde mindet om, at han ikke var alene. Der blev ydet ham en ejendommelig form for hjælp. Hans hat hilste af sig selv for egen regning, men overordentlig udsøgt, på forskellige forbipasserende. Fuldstændig fremmede mennesker, der ikke var til sinds at løbe nogen risiko, gengældte han ufrivillige hilsener med forvirring og hovedbrud i blikket.

Hr. Topper begyndte at føle sig yderst idiotisk til mode, især da han så folk vende sig om og stirre undrende på hans dyre, skræddersyede ryg. Denne altomfattende hilsen betød kun lidt for de franskmænd, han mødte, thi en franskmand er af naturen en varm tilhænger af lågløftning og svinger baretten ved den mindste provokation. Et venligt smil, og han forvandles øjeblikkelig til et håndruskende velkomstsymbol. Ikke sådan med andre. Der er mange mennesker, der ikke bryder sig om at blive hilst af dem ubekendte individer. Af forståelige grunde. Særlig for visse herrers vedkommende, når de er i selskab med visse damer. Og eftersom kvinderne er klar over, at deres ledsagere vil vredes for to, har disse kære væsener opøvet et aldrig svigtende princip ikke at krænkes over en behagelig tiltale fra det andet køn. Dette princip har de dyrket med et så enestående resultat, at man endnu ikke ved at berette om noget tilfælde, hvor de er blevet andet end hemmeligt tilfredse over modtagelsen af slige venlige ouverturer.

Følgelig blev hr. Topper under sin spadseretur modtager af utallige fjendtlige, såvel som dulgt anerkendende blikke. En herre fra syden udviste en så dårlig smag, at han spurgte Topper, hvem i helvede han tog hatten af for, og da hr. Topper irriteret svarede: 'De tror forhåbentlig ikke om mig, at jeg gjorde det for det dér, De har på slæb,' langede samme sydens herre et chevaleresk sydens slag ud efter hr. Toppers øje. Men slaget nåede aldrig land. Hr. Toppers kammerater havde muligvis været mindre betænksomme i deres hjælpsomhed, men de havde ikke i sinde at lade andre tage sig friheder med hans person. Den var dem hellig. Hr. Topper fik den tilfredsstillelse at se den sydens mand krumme sig sammen med et gisp af svar smerte, mens hans hænder bekymret søgte den sydens mave. Samarbejdende med denne uvilkårlige, men ikke desto mindre groteske bevægelse blev sydboens hat – en panamahat, der var indkøbt med særligt henblik på denne rejse – strøget af hovedet på ham og skødesløst smidt ud på gaden, der havde været befærdet af biler, men også af heste. Denne nye ulykke, der fulgte så hurtigt i hælene på den første, rettede den sydens mand i vejret, som var han blevet berørt af en tryllestok. Den hat, den panamahat, betød meget for ham.

Nu er det klart at se, at et menneske, der søger at komme til en afgørelse om, hvorvidt han skal give et andet menn ske et blåt øje og dernæst redde en ny, om end let tilsølet panama hat fra gadens smuds, eller om han skal redde panamaen først og derpå vende tilbage og ramme det andet menneske i øjet – at dette menneske krydser sine egne planer. Mens hr. Topper gled ham af hænde, overværede den sydge herre i dybeste åndsfraværelse og med sorg i blikket, hvorledes en bil fuldbyrdede ødelæggelsen af hans hat – oven i købet af en bil af antikveret model – ved livsglad at skumple den over.

'Bare rolig, Toppy, gamle spejderdreng,' sagde George Kerbys stemme ind i øret på ham. 'Vi skal nok sørge for, at der ikke sker dig noget.'

'Tusind tak,' mumlede Topper. 'Jeg er overbevist om, at I har hjerterne på rette sted, hvor de så er henne, men lad være med at kalde mig Toppy, og hold jer for Guds skyld fra min hat. Det er højst pinligt for mig.'

Topper talte uden at bevæge munden. Han frygtede for, at folk skulle tro, at han var begyndt at gå og snakke med sig selv i tilgift til sine øvrige excentriciteter.

'Bryd dig ikke om din hat,' hviskede Marion. 'Den skal vi nok tage os af. Vi får det til at se automatisk ud. Vi aner bare ikke, hvem du kender. Men vi tager den af for alle, og så bliver du populær.'

'Jeg bliver berygtet,' sagde Topper med stive læber. 'Hvorfor skal I absolut altid være så forbandet hjælpsomme.'

'Vi kan lide dig, Topper,' lød oberstens stemme. 'Du er en kammerat. Og vi føler med dig, fordi du er alene i et fremmed land. Fra nu af skal vi sørge for, at du får noget ordentligt ud af det.'

Topper stønnede. Der var ingen vej uden om. Han fortsatte hen ad gaden. Denne gang ændrede han taktik. Så snart han mærkede, at hans hat gjorde sig rede til at forlade hans hoved, førte han hurtigt hånden op for at prøve på at holde fast på den eller i det mindste at få det til at se ud, som han selv tog den af. Men hans venner var ham for hurtige. Når Toppers højre hånd skød op, røg hatten ud til venstre. Når han forsøgte at få krammet på den med venstre hånd, smuttede den til højre. Resultatet af dette blev, at Topper så ud, som om han uden nogen påviselig grund jonglerede med sin hat. Da han indså det unyttige i sine anstrengelser, holdt han op og lod hatten gøre, som den ville. Der var ikke andet at stille op.

'Pas på,' hørte han Marion hviske ophidset. 'Der kommer én, som lader til at være en betydelig person. Hils nu rigtig pænt.'

Da den betydelige person gik forbi, fløj hr. Toppers hat af i en særligt yndefuld bue, og den betydningsfulde person var i sin iver for ikke at stå tilbage i courtoisie lige ved at dolke sig i maven med sit spidse og stivede franske skæg. Dette tog sådan på hr. Toppers nervesystem, at han stod stille i den kølende skygge, som Notre Dame de la Victoire’s byzantiske massiv ydede, for at trække vejret og spekulerede over en udvej. Dette her gik ikke an længere. Han havde allerede mistet sit gode rygte. Han frygtede, at han nu også havde mistet sin frihed. Men selv her i domkirkens kølende skygge blev hans hat ved med at hoppe op og ned, flittigt og hurtigt.

Mens dette hopperi gik på, bemærkede hr. Topper et højt, skummelt udseende individ, der betragtede ham intenst. Manden var standset og stod med blikket naglet til hr. Toppers hoved. Hver gang der kom liv i hatten, fo’r manden synligt sammen, hvorpå han som hypnotiseret gik et skridt nærmere. Topper følte sig mest tilbøjelig til at stikke af, men det var allerede for sent. Den skumle herre gik hen og tiltalte hr. Topper.

'De vil sikkert have mig undskyldt,' sagde han, 'men om det så gjaldt mit liv, kan jeg ikke regne ud, hvordan De bærer Dem ad med det.'

'Det er meget enkelt,' svarede Topper i mangel af bedre.

'Selvfølgelig,' sagde manden. 'Det er de bedste ting næsten altid. Ville De have noget imod at gøre det igen?'

'Gerne,' sagde Topper fortvivlet, men han havde intet andet valg.

Glade over den opmærksomhed, der blev deres prægtige ven til del, gav hr. Toppers usynlige kammerater til tak for den fremmede herres anerkendelse et særnummer. Denne gang hvirvlede hatten hurtigt rundt oven på hr. Toppers hoved. Om end den dystre herre havde været forberedt på noget særligt, så havde han ikke ventet sig så meget. Han gik et par skridt tilbage og så forskrækket på hr. Topper.

'Det er forbløffende,' sagde han omsider lavmælt. 'Vil De ikke gøre det bare én gang til?'

'Vel vil jeg ej,' svarede hr. Topper.

Men hatten gjorde det alligevel, blot hævede den sig denne gang højt op i luften, inden den forsorent satte sig ned på hr. Toppers hoved igen. Dette miniature-mirakel var tilstrækkeligt til at få flere andre mennesker til at stå stille og se. Snart var Topper og den dystre herre midtpunktet i en interesseret klynge. Hr. Topper glemmer aldrig sin forlegenhed ved at stå der og se flere snese forvirrede øjenpar langsomt bevæge sig op og ned i takt med hans hat.

'Merveilleux! ' udbrød en stemme fra opløbet.

'Un drôle de corps, ce type là, ' bemærkede en anden.

'Er det Deres ører?' spurgte den dystre.

Hr. Topper vovede ikke at tale. Han rystede blot på hovedet.

'Jeg ville have svoret på, at det var Deres ører,' fortsatte manden med skuffelsen afmalet i ansigtet. 'Så må De have muskler i hovedbunden.'

Hr. Topper blev rystet af denne skrækkelige mistanke.

'Jeg er ikke på nogen måde unormal,' mumlede han.

'Men det må De være, kære,' protesterede den dystre herre. 'De må være næsten overnaturlig, ellers ville De ikke være i stand til at opnå så vidunderlige resultater.'

'Det glæder mig, at De synes sådan,' sagde hr. Topper bittert. 'Jeg synes, det er forbandet barnligt.'

'Ikke tale om,' forsikrede manden ham. 'De er alt for beskeden. De kan måske slå med rygraden?'

'Slå med rygraden – hvad mener De?' sagde Topper, da hatten faldt ned på hans hoved med et brag, så den gik helt ned over øjnene. 'Sæt den ordentlig, for fanden,' mumlede han afsides. 'Jeg kan ikke se.'

'Det ved jeg ikke,' fortsatte manden og så endnu mere dyster ud. 'Det var bare noget, jeg gættede på.'

'Jeg ved det heller ikke,' sagde hr. Topper. 'Hvorfor kommer De med så mange latterlige spørgsmål? Ser De ikke, at jeg har travlt? De må være tilfreds med bare at se på.'

'Det er godt gjort,' indrømmede manden tankefuldt, 'men jeg ville så gerne vide, hvordan. Jeg har selv været god til den slags i sin tid.'

'Jeg ville ønske, det var Dem, der gjorde det nu i stedet for mig,' sagde Topper alvorligt.

'Det ville være dejligt, synes jeg,' sagde manden sagte.

'Men det synes jeg ikke,' sagde Topper fuld af væmmelse, da låget lettede. 'Det keder mig.'

'Jamen, gør De det ikke af egen fri vilje?'

Topper udstødte en vanvittig latter.

'Tror De, jeg står og gør mig til grin for sjov?' spurgte han. 'Jeg er ikke oplagt til sjov. Dette her bliver gjort meget mod min vilje. Hvis De vil vide det, så er det slet ikke mig selv, der gør det.'

'Hvad er det så, der gør det?'

'Det er hatten.'

'Hvad? Hatten? Hvordan?'

'Det ved jeg ikke,' svarede Topper og følte, at han var ved at gå fra snøvsen. 'Kan De ikke se, at jeg har det ikke godt. Spørg mig ikke om mere. Jeg kan ikke svare, og jeg vil ikke svare. Lad os sige, det er en sygdom – hattekrumning, hovedbundskrampe, hjernebetændelse – hvad De vil!'

'Om jeg begriber et muk af det,' mumlede manden tankefuldt. 'Det ville være et mægtigt nummer hjemme hos drengene. Tænk bare, hvis man kunne spadsere hen ad gaden om søndagen med ungerne og lillemor og overraske alle de gamle drenge.'

'Tænk selv,' svarede Topper. 'Jeg bryder mig ikke om det. Jeg har travlt med at overraske fuldkommen fremmede – folk, jeg aldrig har set før, og som jeg håber aldrig at se igen.'

Et øjeblik så Topper næsten medlidende på den dystre herre.

En alt for rig person fra Sydamerika trådte ud af klyngen og stak den hjemsøgte Topper en halvtredsfrancs-seddel. Dette var en streg for meget for Topper. Ude af sig selv af raseri snappede han hatten, lige inden den satte af, og kylede den i jorden.

'Malheureux! ' mumlede en stemme i klyngen.

'Quel dommage! ' sagde en anden.

'Ciel! ' råbte en tredje. 'Regardez, vite! il vit, ce chapeau. '

Ja, hatten var levende, spillevende nu, da den havde chancen. Ikke så snart havde den ramt fortovet, før den sprang tilbage og slog sig ned på Toppers hoved.

'Lad være med det,' sagde en bebrejdende stemme i øret på ham. 'Vær ikke så barnagtig.'

Topper gav pokker i, om folk troede, han talte med sig selv eller ej. Han vendte sig brat om og sagde til det tomme rum:

'Barnagtig! Du gode Gud, det vil jeg nok sige! I har gjort mig til en gammel mand. Kan man finde på noget mere puerilt, mere fjoget, mere åndssvagt end det, I har gjort ved mig?'

'Topper,' sagde Marion Kerby, 'du er Guds gave til Frankrig. Ved os underholder du Frankrigs børn.'

'Det rager mig en fjer,' sagde han hidsigt. 'Jeg er klar over, at I gør mig ravende sindssyg. Jeg føler mig fuldstændig, som om jeg faldt i rendestenen og krøb af sted som en – en –'

'Som en fisk,' sagde Marion.

'Fisk kryber ikke,' sagde George. 'Det gør orme.'

'Og krystere,' tilføjede obersten.

'Hør efter,' sagde hr. Topper, 'jeg gider ikke diskutere den sag. Jeg kryber som en ål, hvis jeg har lyst.'

'Hvor originalt,' indskød fru Hart.

'Værsgod,' sagde George Kerby ufølsomt. 'Kryb så. Jeg vil gerne se det.'

'Nej,' erklærede obersten, 'vi må tage forholdsregler. Og det straks. Topper trænger til adspredelse. Vi trænger alle til adspredelse. Vi har kun arbejdet, ikke undt os fornøjelser. Tag hans anden arm, George. Kom så, alle sammen.'

Inden Topper fik tid til at blive klar over, hvad der skete med ham, følte han sig grebet i hver hånd og halet gennem det beundrende og respektfulde opløb.

'Han skiller,' sagde en stemme med ærefrygt, og Topper var bange for, at manden bogstavelig talt havde ret.

'Alt er endt,' mælede en anden, og Topper syntes, at også han havde talt sandt.

Topper blev halet hen ad gaden. Den øverste halvdel af ham var langt foran resten, en stilling, der fik hans ben til at gøre et sært dinglende indtryk. Og om en og anden fandt det en usædvanlig måde at gå på, så kunne Topper ikke gøre for det. Han gjorde det ikke, fordi han ville det således, selv om han gjorde sit bedste for at dæmpe på det besynderlige ved sin stilling ved at bevæge benene som en gal i et fortvivlet forsøg på at få dem så lodret under sig som muligt. Men det lykkedes ham aldrig at indhente sig selv. Han så ud som en cyklerytter, en lidenskabelig væddeløbsrytter, men en rytter, der dog kun fandt liden glæde ved sine kraftanstrengelser.

'Hør nu,' tryglede han. 'Vil I ikke nok bare smide mig fra jer et sted – det er lige meget hvor – og være tilfredse for i dag?'

'Topper,' svarede George Kerby, der selv var en smule forpustet, 'vi er med dig til det sidste.'

'Og det,' gispede Topper, 'er det snart.'

6. kapitel

Man siger ting på english bar

'Pyh!' sagde obersten, da adskillige karreer var blevet tilbagelagt på den nys beskrevne facon. Nu trænger vi til en drink.'

'Det har du evigt ret i,' sagde hr. Kerby. 'Og jeg ved nøjagtigt stedet. Topper kommer der tit.'

'Jamen, af egen drift,' gispede Topper. 'Det gør en forskel. Lad være med at hive mig derind på denne måde.'

'Nej, vi må skynde os,' sagde Marion. 'Hiv i ham, George.'

Som følge af den forhærdede besværgelse dannede hr. Toppers legeme en vinkel på femogfyrre grader med jordens overflade. Man må indrømme, at dette er et interessant kunststykke at udføre med sit legeme. Og det var på denne måde og i denne vinkel, at hr. Topper som et projektil skød gennem døren til English Bar og efter at have beskrevet en svaneagtig bue landede ved selve bardisken.

'God morgen, Peter,' blæste hr. Topper ud gennem tænderne i håb om at aflede bartenderens opmærksomhed fra sin entré. 'Hvad er alt det, jeg hører om prinsen af Wales?'

Det lod ikke til, at Peter vidste, ej heller interesserede sig for alt det, hr. Topper havde hørt om prinsen af Wales. Han lænede sig langt ud over baren og så længe intenst på hr. Toppers fødder, hvorefter hans stirrende blik langsomt bevægede sig opad, indtil omsider hele hr. Topper var blevet taget omhyggeligt i øjesyn.

'Folk er vaklet hen til baren her med mange uforklarlige svajninger,' sagde han tungt. 'For nogle er det lykkedes, mens andre har måttet melde pas. Jeg var begyndt at tro, at jeg kendte alle de måder, en mand kunne komme hen til baren her ved egen damp. Jeg har taget fejl, hr. Topper.' Her rystede Peter bedrøvet på hovedet. 'Aldrig i alle de år, jeg har været ved faget, er nogen kunde, eller nogen som helst for den sags skyld, kommet mig for åsyn på den måde, De lige gjorde det. Tør jeg være så dristig at bede Dem om at gøre det en gang til? Bare én gang til, hvis De vil, hr. Topper?'

'Sludder, Peter,' sagde hr. Topper beklagende. 'Gør dog ikke sådan et nummer ud af det. Det er blot et ældgammelt nummer, jeg har. Jeg laver det så godt som aldrig mere.'

'Bravo, Topper!' var der en masse bifaldsrøster, der råbte, og på hvilke Topper genkendte barens stamgæster. 'Gør det igen, du gamle,' og 'Lad os alle sammen få en chance.'

'Ja, gør det, vil De ikke,' bønfaldt en anden stemme.

'Gør det en gang til, det De gjorde, ellers tror jeg til min dødsdag, at min forstand har taget skade af drik.'

Med et forceret smil rystede Topper på hovedet. Pludselig blev hans forcerede smil stift, glaseret og unaturligt. Uden dikkedarer blev han hevet tilbage til døren.

'Klar, oberst?' mumlede Kerbys stemme.

'Klar,' gryntede obersten.

Denne gang var Topper om muligt endnu bedre end før. Han røg gennem lokalet i en vinkel på tredive grader. Som en dykker, der kommer op til overfladen efter at have beskrevet en yndefuld bue under vandet, rettede han sig op ved baren, let svajet i ryggen og hovedet tilbage. Og ligesom den dykker, hr. Topper så bravt havde kappedes med, var han også selv forpustet.

Der hørtes en almindelig skraben af stole, da gæsterne i English Bar satte sig ned igen og rettede perplekse blikke mod hr. Toppers person.

'Jeg vil æde min hat, om jeg så, hvordan han gjorde det,' tilstod en herre omsider.

'Det gjorde jeg heller ikke,' indrømmede en anden. 'Det så ud, som om han hang i snore som en levende marionet.'

En høj tynd herre, der indtil hr. Toppers sensationelle entré havde siddet helt alene, med hovedet forsigtigt mellem hænderne, rejste sig usikkert og banede sig udmattet vej til døren, alt mens han klyngede sig krampagtigt til stoleryggene. Her standsede han og stirrede længe og bebrejdende på hr. Topper med et tragisk, ulykkeligt blik. Derpå begav han sig til sit hotel, pakkede ilsomt og vendte ufortøvent tilbage til London. Rivieraen havde været for meget for ham. Siden troede han aldrig helt på, at den eksisterede. Han foretrak ikke at blive mindet om stedet. Han nævnede det aldrig for sig selv, og når hans venner kom hjem fra Sydfrankrig, anmodede han dem om ikke at fortælle ham, hvor de havde været. I sine sidste år drak denne mand sig næsten ihjel, og sluttelig døde han virkelig som følge af et forsøg på at gentage hr. Toppers nummer i en tredjerangs beværtning. Således krævede den lumske Azurkyst, selv på afstand og efter års forløb, endnu et offer.

Efter at hr. Toppers sælsomme entré i dens fornyede og forbedrede udførelse havde udløst de første spontane forbavselsestilkendegivelser, satte gæsterne i English Bar sig atter ned og betragtede Topper, som de ville have set på en gud, med en beundring, der ikke var uden stænk af skræk.

'Nå,' sagde en ældre herre, der gerne ville stemme den ulykkelige Topper gunstigt; 'jeg må sige, at De har underholdt os alle sammen smukt.'

Hr. Blynn Nelson solgte pebrede motorbåde til rige enkers tidkort. Han mistænktes for ikke at indskrænke sin aktivitet hertil. Han henvendte sig nu til Millie Coit, der sad ved siden af ham ved et stort velforsynet bord.

'Jeg takker trods alt min Gud for, at folk ikke ret tit kommer herind på den måde. Han må jo have dobbeltled.'

Oppe ved baren havde Topper det ikke pragtfuldt. Nej. Der var blevet lagt et pres på ham, så at der nu stod fem champagne-cocktails på række foran ham. Da han førte et af de kølige, højbenede glas til læberne, var det signalet til, at de andre fulgte eksemplet. Topper gylpede sin egen cocktail i sig, men de andre fire hældte af sig selv, og indholdet forsvandt i den tomme luft. Topper bevægede sig desperat fra glas til glas og prøvede at få det til at se ud, som om han drak dem alle sammen, hvilket fik ham til at ligne en cirkus-sæl, der snapper sild, den ikke har fortjent, fra de andre. Fire høflige, tilfredse sukke fulgte efter glassenes tømning. En sagte stønnen undslap Topper. En stønnen fra hjertet.

Peter havde aldrig haft det privilegium at overvære dette. Hans aldrig svigtende taktfølelse sagde ham, at tiden var inde til at sætte et par små grænser.

'Hr. Topper,' sagde han lavmælt, 'De har klaret den fint i dag. Forbløffende fint, hvis jeg skal sige det, men hvis De bliver ved, berøver De antagelig et par af mine kunder, der i forvejen går på grænsen, den sidste af deres fulde fem.'

'Jeg skal forsøge at beherske mig, Peter,' sagde hr. Topper ydmygt.

'Ville De have noget imod at fortælle mig, hvordan De bar Dem ad med det sidste lille trick – de fire forskellige og tydelige sukke? Det gjorde et højst uhyggeligt indtryk på mig. Jeg havde nær tabt shakeren. Jeg fik en fornemmelse, som om jeg var blevet omringet.'

'Jeg kender den fornemmelse,' svarede Topper med en falsk latter og slentrede væk fra baren. 'Jeg gjorde det bare, Peter, rablede dem af mig, forstår De.'

Peter forstod det ikke, hvilket tydeligt sås på ham.

Hr. Toppers bekendte gjorde plads for ham ved deres bord og insisterede på, at han skulle sætte sig. Alle ville give ham en drink. Et menneske, der kunne gøre ting, som Topper allerede havde gjort, måtte modtages med rund hånd.

Da Topper træt satte sig uden på nogen måde at føle sig sikker på, at stolen ikke blev revet bort under ham, sagde Millie Coit til Hunt Davis:

'Sagde du, at du havde tabt dit armbåndsur?'

Hunt Davis var skribent. Topper syntes godt om ham, men ikke ret mange andre undtagen muligvis Millie Coit. Han så i øjeblikket ganske nedslået ud på grund af armbåndsuret. Harold Gray så mørkt på ham.

'Jeg ved, hvordan du må have det, du gamle,' sagde han medfølende.

'Har du nogen sinde mistet et armbåndsur?' spurgte Davis en kende skinsygt.

'Nej,' tilstod Harold Gray, 'jeg har aldrig gået med armbåndsur.'

'Hvordan kan du så egentlig vide, hvordan jeg har det?'

'Jeg sætter mig bare i dit sted. Det er ikke så svært at sætte sig i et menneskes sted, der har fået sit armbåndsur stjålet.'

'Det er muligvis ikke så svært at sætte sig ind i et menneskes sted, der har fået sit armbåndsur stjålet én gang,' sagde Davis, 'men det er ved Gud umuligt at sætte sig i et menneskes sted, der har fået sit armbåndsur stjålet tre gange.'

'Det er sværere,' samtykkede hr. Gray, 'men det er ikke umuligt. For mig er det ikke umuligt. Jeg sætter mig simpelt hen i det menneskes sted tre gange. Jeg tredobler simpelt hen mine følelser.'

'Og hvordan har du det så, når du har sat dig i det menneskes sted for tredje gang, må jeg spørge?'

'Det må du,' svarede Gray. 'Jeg har det – jeg føler mig meget nedslået. Jeg har det slet ikke godt. Trist. Jeg føler, at jeg hellere må opgive at gå med armbåndsur og i stedet for spørge folk, hvad klokken er.'

'Men sådan følte jeg slet ikke,' protesterede Hunt Davis.

'Vil du ikke nok fortælle mig, hvad i helvede du da følte?'

'Jeg erindrer ikke overhovedet at have følt andet end: ingen armbåndsur. Det var en højst ejendommelig fornemmelse.'

'Vil du sige, at det var en ejendommelig fornemmelse ikke at have følt noget som helst?'

'For nogle er det det ikke,' sagde Hunt Davis. 'Nogle E; mennesker føler aldrig noget og er revnende ligeglade, men med mig er det rædselsfuldt. Jeg mener, sådan som jeg havde det, da jeg ikke følte noget.'

'Jamen, gamle ven –'

'Åh, for Guds skyld hold op,' sagde Clyde Jones. 'Det interesserer os ikke, hvad du følte første gang du fik dit armbåndsur stjålet, langt mindre sidste gang. Ærlig talt, så føler jeg mig tørstig. Kom lige, Manley.'

'Jamen, det ville nu være rart at vide det,' blev Harold Gray ved.

'Jeg kan ikke forklare dig det', sagde Davis. 'Det var alt for sælsomt og forfærdeligt.'

'Er der ikke én, der vil finde et andet emne?' sagde Millie Coit. 'Mit ordforråd er alt for beskidt.'

'Ligesom dine emner,' sagde fru Willard.

'Fortæl os, hvad man føler, tredje gang man mister sin dyd,' foreslog hr. Nelson.

'Hovhov,' protesterede kaptajn Becket.

'Det lader sig ikke gøre,' svarede Millie roligt. 'Dyden er en stærkt overvurderet vare, som kun kan mistes én gang. Det sker som regel ved –'

'Skødes-løshed,' sagde Topper pludselig.

Denne bemærkning kostede ham et hårdt stød mellem ribbenene.

'Hold din mund,' hviskede Marion rasende ind i øret på ham. 'Prøv ikke på at være smart og Riviera-agtig. Kom med den drink, den vil jeg have.'

Topper holdt lydigt glasset op over sin venstre skulder. Indholdet blev hurtigt drukket.

'Jeg hører en lyd som en labbende kat,' sagde Hunt Davis. Topper tog hurtigt glasset ned og faldt hen i rugende tavshed.

Trods sin hyggelige størrelse var hr. Harold Gray ikke noget hyggeligt selskab. Han havde en penchant for at bringe emner på bane, som hverken han selv eller andre vidste noget om. Men alligevel var disse emner af en så sensationel art, at de krævede en konkret diskussion – selv om det, der blev sagt, var noget vrøvl – inden man kunne vende tilbage til den åndssløvhed, som er mennesket egen.

I nogle minutter havde han nu siddet og betragtet et bestemt sted på gulvet stift, og under dette havde han gjort sit bedste for at overtale sin forstand til at begribe, at det var øjnene, der svigtede. Og dog – hvad han så var hverken mere eller mindre end en hundehale, blot var i dette tilfælde – hvilket måske kunne forekomme en kende mærkværdigt – denne hundehale stundom mere og stundom mindre. Det var dette, der foruroligede hr. Harold Gray. Og ikke uden grund. En hale, der kan strække sig og trække sig sammen efter forgodtbefindende eller omstændighedernes krav, kan nok forurolige den mest hærdede sjæl. En sådan hale må der regnes med, den fejer man ikke til side. For Harold var denne hale uden fortilfælde, et fænomen, der lå ganske uden for hans erfarings kreds.

Denne hale, denne hundehale, var håret – håret indtil kunstnerisk skødesløshed. Busket var den. Det var ikke indtagende. Nej. Ikke vindende. Den tilhørte en hund af sjuskede vaner og indolent tankegang, en hund, der rangerede enten så højt eller lavt på den sociale rangstige blandt hunde, at yderligere anstrengelser ikke ville føre til noget. Den havde enten opnået alt, eller den havde intet at tabe. Men her lå hunden begravet og fik hr. Gray til at tænke sig om: Den hund, der ifølge Guds love ordentligvis skulle have hørt til denne hale, havde enten anbragt sin krop på et galt sted eller også havde den hjerteløst ladet sin hale i stikken. Hvor besynderligt det end kan synes, så det ud til, at halen, selv uden sit vejledende hoved, fuldt ud var i stand til at fortsætte på egen hånd. Den lå under et bord og ragede efter et løseligt skøn fra seks til atten tommer ud på gulvtæppet. Hr. Gray angav senere disse mål som tilnærmelsesvis nøjagtige. Manley mente, det nok kunne passe. Manley havde set halen ved flere lejligheder i formiddagens løb, mens han flagrede fra bord til bord. Han var ganske naturligt kommet til den slutning, at der sad en hund på halen, og at hunden lå under bordet, hvilket efter Manleys opfattelse var, hvad man kunne vente sig af en hund. Harold Gray vidste bedre besked. Der, hvor han sad, kunne han se alt. Ikke alene kunne han se, at der ikke var nogen hund i forbindelse – end ikke den løsest tænkelige – med denne hale, men også, at halen selv sad inde med den påfaldende egenskab, at den var i stand til at blive mindre, ja til helt at forsvinde, når en truende fod kom den nær. Hr. Gray følte sig ikke tilstrækkelig sikker på sine åndsevner til, at han turde beholde denne imponerende viden for sig selv. Han blev enig med sig selv om, at det var bedst at søge kontakt med andre mennesker. Han prøvede sig forsigtigt frem.

'Er der ikke en af jer,' spurgte han velovervejet, 'der vil give mig ret i, at den tingest, den behårede tingest, der stikker frem under det der bord – at det er en hundehale?'

Alle ved bordet koncentrerede opmærksomheden om det angivne sted. Med blandede følelser genkendte hr. Topper Oscars terminus, og som om genkendelsen var gensidig, logrede terminus’en svagt.

'Der er alle tegn til stede på, at det er en hundehale,' erklærede kaptajn Becket efter en tankefuld stilhed, 'en hale tilhørende en hund af yderst venlig indstilling.'

'Så vidt er alt i orden,' forklarede Harold Gray. 'Sig mig nu, om det er forkert af mig at mene, at den hale har man lov at vente sig en hund af, eller kan haler klare sig uden resten her ved Rivieraen?'

'Efter min ringe mening,' sagde Sam Brooks, 'så burde der vimse en hund rundt et sted i den anden ende af den hale – en slags hund.'

'Måske,' foreslog Blynn Nelson uden større håb, 'er der en dame, der har haft en pelskrave på og tabt halen.'

'Det ville jeg have gjort,' sagde fru Willard kritisk. 'Hvis jeg havde sådan en hale, ville jeg have tabt den hurtigst muligt.'

'Nemlig,' sagde Nelson. 'Hvordan må en pelskrave ikke se ud, der har sådan en hale? Sikkert ikke særlig udsøgt.'

Ved disse lidet fordelagtige kommentarer skrumpede halen bedrøvet ind. Det gjorde Topper ondt for dens ejer. Han følte, hvor ydmygende det må være at høre sin hale så koldblodigt drøftet.

'Du skal ikke tage dig af, hvad de siger, gamle,' sagde han sagte.

Ved lyden af Toppers stemme kom der atter liv i halen. Den logrede vildt og vedholdende mod gulvtæppet. Alle ved bordet blev forskrækkede, undtagen Topper. De betragtede halen med respekt om end ikke med begejstring.

'Er De på talefod med halen dér, hr. Topper?' spurgte kaptajn Becket.

'Jeg finder genklang hos den,' sagde hr. Topper undvigende.

'Vil De så ikke anmode den fra mig om at gå sin vej og finde en hund?' bad Millie Coit. 'Dette her går mig på nerverne.'

'Det forbedrer heller ikke mit helbred,' tilføjede en englænder ved navn Waddles.

'Og det syn, jeg ser,' tillagde Hunt Davis, 'gør mig faktisk syg.'

'Hvad er det for et syn, du ser?' spurgte hr. Gray.

'Jeg ser – jeg frygter, at jeg ser – et skakspil, der spiller af sig selv, meget stilfærdigt, meget ordentligt, men ikke desto mindre af sig selv, uden hjælp fra menneskehånd,' svarede Hunt Davis besværligt.

'Jeg vil ikke håbe, jeg bliver hysterisk,' mumlede hr. Topper. 'Lad os få en drink til alle sammen.'

'Tror du, der kan være tale om, at der har været lidt ekstra i dem, vi allerede har fået?' spurgte Millie lavmælt. 'Et eller andet meget lumsk, der har påvirket os alle sammen?'

'Spørg ikke så meget,' svarede hr. Gray. 'Jeg kan slet ikke tænke.'

'Jeg tør sværge på, at der ikke sidder en levende sjæl ved det bord,' sagde Clyde Jones grublende, 'men ikke desto mindre drikker det champagne og spiller skak med den største dygtighed. Det går over menneskelig fatteevne.'

'Og under det bord,' sagde Millie Coit, 'ligger der en hundeløs hale. Hvor sær skal en ting være for at kaldes et mirakel? Hvis befolkningen vidste, hvad der foregik her, ville den lave dette barlokale om til et helgenskrin.'

'Det der relikvie er absolut ikke af de hellige,' sagde kaptajn Becket og pegede på den ruhårede hale. 'Jeg ville kalde det et obskønt tegn på sort magi.'

Under denne samtale fortsatte det spilleløse skakspil med alle tegn på målbevidsthed og fornøjelse. De røde og sorte brikker bevægede sig værdigt og velovervejet hen over brættet. Nu og da stod en af dem tvivlrådigt stille i luften, inden den fortsatte. Fra tid til anden løftede et glas med den fineste champagne sig fra bordet op i læbehøjde, hvorefter det af sig selv elegant vendte tilbage til sin plads.

'Jeg har hørt om benløse sild,' sagde Harold Gray omsider, 'men aldrig om spillerløse skakspil, der drikker vin i overværelse af en hundeløs hale.'

'Når du opsummerer det på den måde,' sagde Millie Coit, 'lyder det næsten for uhyggeligt. Og jeg var lige blevet interesseret i spillet. Der bliver vist snydt lidt, men foreløbig lige meget på hver side.'

'Se,' udbrød kaptajn Becket. 'Så sandt jeg lever. Det er ganske u-sportsmæssigt. De røde brikker bliver snuppet af brættet, hver gang glassene går til vejrs.'

Kaptajn Becket, der var bidt af en fair player, rejste sig, gik målbevidst hen til bordet og lagde hånd på en af de røde brikker, der var ved at rømme. I samme øjeblik blev han smækket hårdt over fingrene. En knurren lød fra halen, og den uforfærdede kaptajn modtog et sviende bid i læggen. Dette var mere end forvirrende. Det var både smertefuldt og farligt. Intet skakspil var det værd. Kaptajnen hagede sig fast i sin værdighed og vendte hurtigt tilbage til sin stol, hvor han satte sig med ryggen mod skakbrættet.

'Jeg er blevet smækket og bidt usynligt,' forkyndte han med rystende stemme. 'I Guds navn, er der ikke én, der kan fortælle mig, hvad her foregår?'

'Jeg kan ikke i eget, langt mindre i Guds navn,' sagde Harold Gray.

'Var det hundetænder?' spurgte Millie Coit.

'For fanden, kan det ikke være det samme?' sagde officeren. 'Jeg standsede ikke for at undersøge de tænder, der bed mig.'

'Det ville jeg heller ikke have gjort,' svarede Millie udglattende. 'Men hvis valget udelukkende stod til mig, ville jeg hellere bides af en hunds end af en løves tænder.'

'Jeg er revnende ligeglad, hvis tænder det var,' vrissede kaptajnen. 'Jeg bryder mig overhovedet ikke om at blive bidt af nogen slags tænder, hverken fra fisk, fugl eller fæ.'

'Det er meget få fugle, der har tænder,' sagde Harold Gray.

'Nævn én,' sagde Millie Coit.

'For himlens skyld lad os ikke komme ind på det,' protesterede fru Willard. 'Har vi ikke nok at tale om, til at fuglene kan være i fred?'

'Jeg er stum,' sagde Hunt Davis.

'Lad os drikke,' foreslog Topper.

'Det kan jo være,' indrømmede kaptajnen og følte sig tankefuldt på læggen, 'at det har været hundetænder, men sindet bag de tænder var slangens i græsset. Jeg skal ikke se på noget som helst nogen sinde mere.'

'Heller ikke jeg,' sagde hr. Topper. 'Det er det, man bliver sindssyg af. Lad os ikke se på noget som helst nogen af os.'

I flere minutter koncentrerede enhver ved bordet sit stirrende blik om sit glas. Da kom Manley hen med en regning til hr. Topper.

'Hvad er det?' spurgte hr. Topper.

'De herrer, der spiller skak, sagde, at jeg skulle bare give Dem den,' svarede den udadlelige Manley.

Et kvalt gisp undslap kaptajnen.

'Har De set to mænd ved det bord?' spurgte han og blev vild i øjnene.

'Ja, for et øjeblik siden,' svarede Manley. 'Der er de, de er netop ved at gå.'

Bordet stirrede hypnotiseret. Ryggen af to net klædte gentlemen, der vaklede let, forsvandt gennem svingdøren. I hælene på dem slentrede en hale af sted. Kun en hale. Ikke mere.

Da svingdøren lukkede sig efter de to svajende rygge, sås der for første gang frygt i øjnene på tilskuerne ved bordet. Deres blikke søgte de andres ansigter i stum bøn om opmuntring eller benægtelse – om en hvilken som helst forklaring, der kunne sætte de begivenheder, der havde fundet sted siden hr. Toppers svanelignende ankomst til baren, i et blot nogenlunde plausibelt skær.

'De må have drukket kolossalt,' sagde hr. Topper omsider efter at have studeret regningen, der repræsenterede det ydre, synlige bevis på to eksempler på spiritistisk skændighed.

'Unægtelig,' samtykkede Manley. 'De to herrer vidste, hvordan man drikker.'

'Og hvad man drikker,' tilføjede Topper.

'Og deres hund vidste, hvordan man bider,' indskød kaptajnen. 'Vil De virkelig fortælle os, at de to skakspillere sad ved det bord hele tiden, Manley? Tænk Dem ordentligt om, menneske.'

'Kan De sige os, hvor de var, når de ikke var?' spurgte Millie Coit. 'Det vil sige, nu skal De ikke overanstrenge Deres beundringsværdige engelsk, Manley, når De nævner stedet.'

'Åh, men der var de ikke, frue, hvis det er der, De mener,' svarede Manley.

'Det var lige der, jeg mente, Manley,' fortsatte Millie. 'Og hvis de ikke var der, kan De så sige os, hvor de var, disse skakspillende vinpimpere?'

'Jeg mener blot, frue,' svarede Manley med iskold værdighed, 'at jeg fulgte dem ikke derud. '

'Selvfølgelig ikke, Manley,' sagde frøken Coit. 'Bevar mig vel for at antyde, at noget sådant nogen sinde kunne falde Dem ind. Imidlertid står den kendsgerning fast, at De ikke ved, om de var der eller ej.'

'Det kan jeg skam ikke sige, frue,' sagde Manley og så næsten ædel ud.

'Nej, selvfølgelig. Selvfølgelig,' mumlede Millie. 'Vi ønsker ikke, at De skal sige noget, hvis det sårer Dem. Jeg opgiver det altså. Det lader til, at vi står, hvor vi begyndte.'

'Jeg vil indrømme,' sagde Manley, 'at de opførte sig ret mærkeligt ved at være her og alligevel ikke være her, om man så må sige. Men jeg havde jo lidt travlt selv, frue, så jeg lagde ikke rigtigt mærke til noget.'

'Klart og overbevisende fremstillet,' sagde hr. Gray. 'Det slår mig, at hr. Topper opfører sig en kende ualmindeligt.'

Dette var i sandhed ingen løgn. Han så fuldstændig ud, som om han blev bumpet kraftigt op og ned i sin stol.

'Sidder De ikke godt?' spurgte Millie Coit nysgerrigt. 'Er der hvepse i stolen?'

'Det er ikke noget,' klaprede hr. Topper, hvis ansigt blev overvældet af stigende forlegenhed, mens han fortvivlet klamrede sig til stolens armlæn. 'Det går over.'

'Du godeste!' sagde søofficeren. 'Hvad mener De med, at det går over? Sidder De og får anfald lige midt iblandt os?'

'Han har måske fået dille og leger pruhest,' sagde Waddles hjælpsomt.

'Bryd jer ikke om mig,' stammede hr. Topper. 'Drik bare videre.'

Han forsøgte at smile vennesælt, men hans tænder klaprede for meget til det.

'De ved vist ikke, hvad det drejer sig om,' sagde kaptajn Becket temmelig barsk. 'Vi må virkelig påtale det, hvis De bliver ved med at opføre Dem på en måde, som jeg kun kan kalde yderst barnagtig.'

'Det er ikke for morskabs skyld, jeg gør det,' mumlede Topper, hvis hår vibrerede sært oven på hovedet af ham.

'Hvorfor gør De det så?' spurgte hr. Gray. 'Det kan da umuligt være for motionens skyld.'

'Det er overhovedet ikke mig, der gør det,' sagde Topper vredt.

'Så er vi alle gale,' sagde kaptajn Becket med frygtelig overbevisning.

'Eller måske er Topper blevet besat,' sagde Blynn Nelson.

'Hører I, at der er noget, der grynter?' spurgte kaptajnen. 'Jeg hørte tydeligt to grynt løsne sig af den tomme luft.'

'Kan det måske være Topper?' spurgte Waddles. 'Jeg kunne ikke lade være med at grynte, hvis jeg skulle hoppe sådan op og ned.'

Dette var for meget for Topper. Med et desperat blik omkring sig slap han stolen og overgav sig til de kræfter, der så energisk havde arbejdet på at hive ham op. Han røg op mod loftet som en prop i en flaske, undgik behændigt denne forhindring og sejlede ud af baren gennem det åbne mellemrum over døren. Men selv under denne excentriske sortie svigtede hr. Toppers gentleman-instinkt ham ikke. Han vred sit forstyrrede ansigt om og sagde tilbage: 'Undskyld jeg går så brat. De skal ikke være ked af den regning, Manley; jeg kommer igen.'

'Han behøver ikke at jage for min skyld med at komme tilbage,' sagde kaptajn Becket hæst.

'Det er sidste gang, jeg kommer her,' sagde en herre fra Hollywood. 'Der er flere gags i den mand end i en hel bande Harold Lloyd’er.'

Langsomt og uden at se på hinanden rejste herrerne og damerne ved bordet sig og gik hver sin vej. Men inden de skiltes, var det en stiltiende aftale, at hvad der var sket blev mellem dem. Som fru Blake Willard sagde: 'Andre ville ikke forstå det, og de ville tænke så meget. Man bliver så let mistænkt for at have en skrue løs ved Rivieraen. I ved, hvordan folk er – de er så ubehagelige i den retning.'

Fru Willard vidste det i hvert fald, for hun var selv en af den slags.

7. kapitel

'All god’s chillun got shoes'

Det er vanskeligt at sige, hvad fodgængerne på Rue Gounod tænkte, da hr. Topper som et blad landede på gaden efter at være sejlet ud af English Bar. Heldigvis var der kun få, der så noget, og de blev ikke længe. Efter ét forskrækket blik på Topper skyndte de sig til andre mindre sindsoprivende rues.

Hvad fodgængerne tænkte eller ikke tænkte, kom ikke længere hr. Topper ved. Han var alt for stærkt beskæftiget med at tænke på sig selv, overveje sin tilstand og forsøge at vænne sig til sin svævende bevægelsesform. Han ventede hvert øjeblik at få fødderne revet bort under sig og blive båret gennem byens hovedgade som et smældende flag. Måske ville han endog pludselig finde sig selv anbragt oven på kuplen på den gode domkirke Notre Dame de la Victoire. Nu da hans venner havde fundet på en ny leg, var han vis på, at de ikke ville give slip på den, før de havde prøvet den i alle dens forgreninger. For øjeblikket undtes der ham et pusterum. Han tillod sig endog et ekstravagant håb om, at disse samme venner havde ladet ham i fred og var gået ud for at søge anden underholdning.

Da så Topper noget. Det var ikke meget, men nok til at overbevise ham om, at han ikke var alene. Ej heller var han alene om at se, hvad han så. En gammel mand med kost og grønt forklæde stod i en port og så med. I en fordybning i brolægningen var der en lille vandpyt. Mens Topper og manden med kosten stod og stirrede på pytten, forsvandt den gradvis for øjnene af dem. Vandets forsvinden blev akkompagneret af en labbende lyd, som fra en meget tørstig og ikke alt for renlig hunds tunge.

Manden med kosten så på Topper, der prøvede at tage blikket til sig.

'M’sieu,' sagde manden med ærefrygt i stemmen; 'den lille pyt, han gisper.'

'Jeg hverken taler eller forstår fransk,' oplyste Topper manden om, hvilket var så godt som sandt.

'Men m’sieur, De kan i det mindste betragte,' ivrede manden med kosten. 'Den lille pyt dér er en pyt ikke mere. Han er så tør som min håndflade.'

Topper vidste ikke, hvor tør mandens håndflade var. Hans egen håndflade var nærmest pjaskvåd. Han måtte dog indrømme, at manden med kosten talte sandhed. Den lille pyt var næsten helt væk. Oscar havde slikket den væk, og efter det kom der et tilfreds grynt, den pustende lyd fra et dyr, der lægger sig tungt ned efter at have drukket godt. Topper kunne næsten høre Oscars usynlige knogler lægge sig i en klump på fortovet.

'M’sieu,' sagde franskmanden frygtsomt; 'det er ikke til at tro. Den lille pyt, nu puffer han grynt.'

'Kan jeg gøre for, at jeres forbandede franske pytter absolut skal puffe grynt,' sagde Topper irriteret.

Manden forstod det ikke, men regnede af Toppers miner ud, at det var ham, der blev gjort ansvarlig for den lille pyts excentriske opførsel. Han så intenst på stedet, hvor den hayde været.

'Det er af en sandhed,' sagde han som til sig selv. 'Stedet af den lille pyt ånder nu pustende. Det er nødvendigt, at jeg skiller helt med det samme.'

Hvilket han gjorde til hr. Toppers lettelse.

Undertrykte, men ivrige stemmer tiltrak sig hans opmærksomhed. Han lyttede med stigende uro.

'Det er latterligt,' hørte han Marion protestere. 'Han er slet ikke klædt rigtigt på til Rivieraen. For det første trænger han til solbriller. Han ødelægger sine dumme øjne. Og se på de fødder. De er alt for formelle. Han må have strandsko på – espadrilles hedder de.'

'Hvorfor lader du ham ikke være?' spurgte George. 'Du er ikke hans kone.'

'Og du er ikke min mand.'

'Lad os ikke diskutere det mere.'

'Hvorfor tror du, du er min mand? Sig mig det.'

'Fordi vi blev smadret ved det samme træ. Døden skilte os ikke.'

'Det var ikke nødvendigt. Det havde livet gjort i forvejen – livet og din modbydelige opførsel.'

'Så, så,' sagde oberstens stemme. 'Dette her kævleri fører ikke til noget.'

'Jeg kævler, til han bliver ført bort,' sagde Marion iltert.

'Men hør nu her, oberst,' sagde George Kerby. 'Bare fordi et træ stillede sig i vejen for vor jordiske livsudfoldelse, følger da ikke, at ægteskabets hellige bånd blev sønderrevet, vel?'

'Det er et meget teknisk spørgsmål,' svarede obersten.

'I vor nuværende tilstand er der jo ikke sørget for skilsmisser. Ligesom heller ingen foreslår ægteskab. Vore forbindelser er, gudskelov, uformelle.'

'Man kan tage på weekend sammen,' lød fru Harts stemme, 'uden at behøve at købe en billig ring.'

'Lad os spørge Topper,' foreslog George Kerby. 'Han bliver måske når som helst en af vore egne.'

'Spørg ikke mig,' sagde hr. Topper alvorligt til den tomme luft. 'Jeg vil ikke trækkes ind i det. Jeg er blevet trukket ind og hevet ud tilstrækkeligt i forvejen.'

'Morsomt sagt,' sagde George Kerby. 'Lad os gå på indkøb med den gamle dreng.'

'Det er det, jeg har sagt hele tiden,' sagde Marion. 'Først solbriller. Hank op i ham, brave mænd.'

De brave mænd hankede beslutsomt op i ham, og igen blev han hundset ned ad gaden.

'Hvis jeg lover at købe de forbandede briller uden vrøvl, vil I så lade mig gå som et menneskeligt væsen og ikke som en antropoid abe?'

'Hvad synes du, oberst?' spurgte George.

'Lad gå,' svarede obersten, 'hvis han ikke laver andre abekattestreger.'

Hvorefter de gav slip på Topper, så at han kunne gå på den måde, han var vant til. Hans hat fik endda lov til at sidde uforstyrret på hovedet af ham. Hans venner havde enten glemt den eller var blevet kede af legen. Topper vogtede sig omhyggeligt for at minde dem om den.

'Herind,' hviskede Marion, da de gik forbi en butik med souvenirs og juveler. 'Der står, at én taler engelsk. Lad os se, om der er én, der gør.'

'Kan vi nu ikke købe disse briller på en pæn måde?' spurgte hr. Topper. 'Hvorfor sprede rædsel og forvirring om os i hele Frankrig?'

Han gik ind i butikken med angst i sjælen.

Forretningens indehaver var ikke på nogen måde bemærkelsesværdig. Han duftede behageligt, smilede behageligt og talte behageligt. Hvis han var noget, var han lidt for behagelig. Topper følte, at hvis manden blot fik den svageste anelse om tingenes sande tilstand, ville meget af hans behagelighed fordampe.

'Har De solbriller?' spurgte hr. Topper.

Manden tilkendegav øjeblikkelig, at han havde en af de mest imponerende samlinger af solbriller i hele Frankrig, hvis ikke i hele verden. Han gik i gang med at bevise dette ved at dynge en disk til med et righoldigt sortiment af denne artikel.

Hr. Topper valgte et par på må og få og anbragte skødesløst brillerne på næsen. Øjeblikkelig blev de revet væk, men ikke af Topper. Det lykkedes franskmanden at skjule sin forbavselse.

'De klemte Dem måske?' spurgte han.

'De bed mig næsten,' mumlede hr. Topper og valgte et par andre, der var så ulig de første, som han kunne finde dem.

Disse anbragte han også på næsen og prøvede at få dem til at blive der. I deres irriterende kamp herfor gik brillerne i to stykker.

'Nejnejnej!' protesterede en kvindestemme. 'De klæder dig slet ikke.'

'Jeg betaler dem,' stammede Topper. 'De må være gledet fra mig.'

Forretningsindehaveren fik det bedre, men langtfra godt, Hr. Topper så hjælpeløst på manden. Han var bange for at udvælge sig et par nye solbriller. Dette var imidlertid unødvendigt. Brillerne blev valgt til ham. Et par gulfarvede løsnede sig behændigt fra bunken på disken og bevægede sig op mod hr. Topper. I et fortvivlet forsøg på at gøre gode miner til slet spil strakte han hænderne frem, mødtes med brillerne på halvvejen og hjalp med at sætte dem på næsen. Til trods for, at indehaveren meget gerne så et salg, så han slet ikke gerne, at det foregik på denne staccato maner. Han vendte sig bort fra hr. Topper og så ufravendt ud af vinduet, mens hans fingre trommede nervøst på disken. Da hans blik vendte tilbage til kunden, blev det øjeblikkeligt forvandlet til stiv stirren. Et par solbriller uden bærer så ham lige i øjnene. Hr. Topper stod i den anden ende af butikken og var tilsyneladende kommet i kamp med et halsbånd, der hoppede vildt rundt i luften.

'Du kan ikke gøre den slags,' stod hr. Topper og forklarede halsbåndet. 'Det er rent og skært tyveri.'

Indehaveren syntes nok, at det lød løjerligt, men han fik ikke tid til at tænke ret meget over det. Det, han blev stillet ansigt til ansigt med, var endnu løjerligere. Han så på de briller, der kiggede intenst på ham, og bevægede sig derefter forsigtigt om bag disken. Havde en flodbølge lagt sig til rette i byens skød, ville butiksindehaveren være blevet forfærdet, men ikke særlig forbavset. Var hans butik pludselig blevet genstand for en invasion af vilde dyr og reptiler, ville han have følt et stik af fortrydelse, men ved at anspænde sin logiske sans, ville han være blevet i stand til at bringe en sådan hændelse i samklang med livets mere uventede sider. Disse briller kom ind under en anden kategori. Det er svært at holde på sin urbane form, når man tavs, men stift bliver taget i øjesyn af et par ubeboede briller. Man bliver nemt offer for sin fantasi. Man tror at se usynlige øjne, der stirrer eftertænksomt gennem farvet glas – Vorherre må vide, hvilke øjne. Met et ryk tog franskmanden øjnene til sig kun for at blive udsat for et andet par briller, der tankefuldt inspicerede hans hals. Et øjeblik vidste han ikke, hvor han i det hele taget skulle se hen. Hr. Topper kunne han dårligt se på, thi det bragte ikke butiksindehaveren nogen trøst at høre hr. Topper stå og skælde det levende halsbånd ud. Under disse omstændigheder gjorde han det eneste, han kunne. Han lukkede øjnene og holdt fast i disken. Brillerne forsvandt. Da han mærkede, at han blev dasket på skulderen, begyndte han at krybe sammen som en hund, men hans ben var for paralyserede til at lystre denne impuls. Hr. Topper stod foran ham.

'M’sieur,' sagde han med en stemme, der rystede, 'så De brillerne. De så på mig.'

'Er De sindssyg?' svarede hr. Topper.

'Muligvis,' indrømmede han. 'Men de så nu på mig, de briller. Det ene par gik endda så vidt, at det undersøgte min hals. Det var et meget suggestivt blik.'

'Og ganske unødvendigt, håber jeg,' tilføjede Topper.

'Men ja,' svarede franskmanden stolt. 'Blev De ikke selv udsat for visse vanskeligheder med et halsbånd.'

'Det hang i mine fingre,' løj hr. Topper, 'og så blev jeg så urimelig hidsig, at jeg begyndte at tale med mig selv.'

Dette lød ikke sandsynligt, men franskmanden gjorde sig stor umage for at tro det. Der lød en kvindelatter uden kvinde.

'Ting af en sand utrolighed har fundet sted her,' sagde indehaveren med stædig mistænksomhed. 'Og de fortsætter. Der er nu, for eksempel af usynlige stemmer.'

'Det er ikke af utrolighed,' sagde hr. Topper.

'Men jo, m’sieur,' protesterede franskmanden. 'Hvor der er stemmer, bør der være legemer, eller i det allermindste struber.'

'Jeg lavede selv stemmerne.' Atter løj hr. Topper.

'Så lav ikke flere stemmer, hvis De vil være så venlig,' sagde ejeren. 'Så beundringsværdige evner hører hjemme på scenen. Ønsker De virkelig briller, eller morer De Dem bare?'

'Jeg vil gerne have disse briller,' sagde hr. Topper og greb et par, der netop rokkede utålmodigt på disken, mens han talte. 'Og jeg betaler det par, der gik i stykker, og ligeledes disse to halsbånd.'

Det trøstede juveleren lidt, han ekspederede forretningen og fulgte hr. Topper til dørs. Under dette fik han det sidste chok ved at se halsbåndene dukke op af lommen på hans foruroligende kunde.

'Værsgod, tag disse her,' sagde en kvindestemme, og to tomme smykkeæsker blev lagt i hånden på forretningen indehaver.

Selve halsbåndene ledsagede hr. Topper hen ad gaden, ét på hver side af ham. Hver gang han prøvede at få fat i dem igen, sprang de uden for rækkevidde.

'Jeg har ikke fået sådan en yndig gave i lange tider,' mumlede Marion Kerby. 'Lad os se dit, Clara.'

'Hr. Topper ved, hvordan en dame gerne vil behandles,' sagde fru Hart, mens halsbåndene byttede plads.

'Jeg ved, hvordan I burde behandles,' svarede hr. Topper lavmælt. 'De halsbånd blev købt, for at de ikke skulle blive stjålet. Mere er der ikke at sige om den ting. Og nu vækker jeg opsigt med dem.'

'Lad være med at blive ved at prøve at hugge mit tilbage,' sagde Marion Kerby barnligt. 'Jeg vil så gerne gå og føle på det. Var det dyrt?'

'Det kostede flere sjælekvaler, end man kan måle,' svarede hr. Topper.

Nogen tid efter gjorde hr. Topper, stærkt om end usynligt bevogtet på hver side, rede for sine ønsker over for en beleven herre, der gjorde indtryk af at være en pæn person, som hengav sit liv til at bringe andre menneskers fødder fred og lykke,

'Jeg vil gerne have et par strandsko,' sagde hr. Topper brysk.

'Les espadrilles! ' udbrød fodkvægeren beæret. 'Menja, m’sieu. De er her.'

Han vendte sig om, og der var de – flere æsker af dem. Andre æsker blev bogstavelig talt flået ned fra deres pladser af usynlige hænder. Ekspedienten så uforstående på de ophidsede æsker og vendte sig derpå om og så på hr. Topper Denne var hidsigt optaget af at hjælpe en stønnende usynlig med at hale sig et par strandsko på benene.

'Jeg har ikke været i hæren for ingenting,' proklamerede en dyb stemme, da skoene sad. 'Jeg kan bedømme en fods størrelse bare med et blik på den.'

'M’sieur,' svarede skotøjshandleren, 'det er en ting meget forstyrrende, er det ikke? De sko her, de har taget affærerne i deres hænder.'

Jojo,' samtykkede Topper adspredt. 'Jeg tager disse her på.'

Uden at spilde tiden med at undersøge den pålydende værdi stak han skotøjshandleren en sammenkrøllet pengeseddel i hånden og gik ud af forretningen. Og mens han spadserede af sted, fulgtes han i hælene med regelmæssige mellemrum af fire par hvide lærredssko, der gik i procession efter størrelse, det største par forrest. Stimuleret af dette enestående syn lykkedes det Oscar at gøre sin hale synlig, hvorefter den stolt dannede bagtroppen. Denne sælsynte lille procession banede sig vej ad byens myldrende gader. Topper selv var lykkeligt uvidende om sit følge, indtil fodgængernes forbløffede blikke tvang ham til at se sig tilbage. Da han gjorde det, fik han sit livs chok. Han følte sig som en mand, der går med en stor hvid kat og dens tre killinger efter sig, og en spankulerende hundehale.

Når Topper gjorde holdt, gjorde skoene holdt. Også halen. Iberegnet Toppers egne hvide sko marcherede fem par af sted plus Oscars pjuskede anhang. Men ikke nok hermed førte skoene sig med ikke ringe stolthed. Nu og da blev en af dem løftet op fra fortovet, som om den blev taget nærmere i øjesyn. Selv i en by, der var så fortrolig med lærredssko som denne by, vakte det en vis opsigt, at fem par nye sko, af hvilke de fire i alle måder gjorde indtryk af at være herreløse, gik rundt og legede Rolf og hans kæmper.

'Han har dem måske i en snor,' mente en tilskuer, 'og trækker dem efter sig.'

'Men hvorfor skulle et fuldvoksent menneske opføre sig så fjollet?' spurgte tilskuerens kone. 'Hvorfor kan han ikke bære dem hjem som et normalt væsen?'

'Det morer ham måske mere på den måde,' svarede hendes mand. 'En mand, der må købe fem par sko på én gang fortjener lidt adspredelse. Når jeg tænker på de bryderier, jeg har med at holde dig med sko. Hvorfor ikke spørge ham selv?'

'Jeg skal ikke have noget af at gå hen til ham.'

At to ret kostbare halsbånd gjorde de to par sko selskab vakte ikke så stor opsigt. Mennesket er kun i stand til at tage et vist antal chok i et givet tidsrum. Derimod havde mange vidner svært ved at forklare den skødesløse hales tilstedeværelse.

Hr. Topper var i vånde. Han kunne ikke finde ud af, hvad der var værst: at stå stille sammen med Frankrigs samlede befolkning og se på de sko, eller at vende dem ryggen og gå videre med en ydmygende bevidsthed om, at de metodisk traskede i hælene på ham. Det var en vanskelig situation. Han turde ikke stå der og samle nok et opløb af nysgerrige franskmænd. En sådan prøvelse holdt hans nerver ikke til. Han takkede Gud for solbrillerne. Måske blev han ikke genkendt.

Det største par sko begyndte at skrabe utålmodigt i jorden. Det afgjorde sagen. Han vendte sig om og hastede bort. En blød, rytmisk klapren bag ham huskede ham til stadighed på den rædselsfulde kendsgerning, at fødderne fulgte med. Topper kendte en plads ikke langt fra, hvor taxabiler levede i lykkelig disharmoni. Han ilede mod denne plads. Her fandt han en tom vogn og hoppede ind kun for at blive fulgt af tre par sko. Det fjerde par satte sig ind på førersædet, idet chaufføren for øjeblikket sad og udgjorde en malerisk detalje ved et krigsmindesmærke, mens han flittigt pløjede sig gennem sin journal. Han bemærkede end ikke, at hans ejendom pludselig kørte sin vej. Byens borgere kunne derefter være så heldige at se en taxa tilsyneladende uden fører – en åben taxa med én passager, hr. Topper, i ensom majestæt, på hvis skød en hundehale daskede sjusket hid og did. De kunne ikke se skoene i vognen, ejheller kunne de høre en hund gispe ophidset.

'Anede ikke, vi skulle ud at køre,' sagde obersten veltilfreds. 'Topper er fuld af påfund.'

'Jeg elsker disse åbne vogne,' sagde fru Hart.

Topper mærkede en hånd putte sig under hans arm. Han fornam Marion Kerbys fortrolige nærhed. Han fyldtes af et ønske om at se hendes næsvise ansigt igen. Til trods for den situation, han befandt sig i, havde han en behagelig følelse af at leve.

'Topper, min brave ven,' hviskede Marion i øret på ham, 'sådan her kunne jeg køre altid.'

'Jeg er bange for, at denne tur får en trist ende,' svarede hendes brave ven. 'Er du klar over, at vi har stjålet en bil?'

'Hvis Oscar nu bare ville rumpe sin dovne ectoplasma op og materialisere sig,' afbrød obersten, 'så ville Topper se helt smart ud. Oscar er sådan en klædelig hund.'

Et par minutter senere drejede bilen ud på den skønne palmekransede boulevard, der gik langs havet. Her var der knippel gang i fortovscafeerne. Her stod der også en betjent. Det var slet ikke nogen sød lille politibetjent, men en af den slags betjente, som man kan leve lykkeligt til sine dages ende uden at have kendt. Han var skarp i blikket, han her. Da taxaen yndefuldt svingede rundt om ham, gav det et spjæt i ham, så snart han opdagede, at den kørte uden fører. Aldrig i sin tjenestetid havde han været ude for en sådan lovovertrædelse. Dens uhyrlighed lammede ham momentant. Det var alt, hvad George Kerby ønskede. Da betjenten havde besluttet sig til at tage sine forholdsregler, var taxaen langt henne ad boulevarden. En herre ved et af cafébordene standsede med glasset for munden.

'Sig mig, er den lidt gal med mig,' spurgte han sin dame, 'eller ser jeg virkelig en taxa uden fører?'

'Ja du gør,' svarede damen og standsede sit glas, 'og hvad mere er, du hører den. Den taxa kører rundt og synger.'

Taxaen kørte ganske rigtigt rundt og sang. 'I got shoes. You got shoes. All God’s chillun got shoes,'skumplede den. Samtidig vinkede tre par sko stolt i luften. Det lykkedes endog George Kerby at anbringe en af sine på rattet.

'Det må se forfærdeligt ud,' tænkte Topper med en gysen. 'Gudskelov jeg ikke kan se resten af ham.'

Den syngende taxa lavede en stor looping og kørte tilbage ad boulevarden. Folk havde nu rejst sig ved deres borde for bedre at se den førerløse taxa. De kunne tydeligt høre mandsog kvindestemmer synge lystigt om sko, men alt hvad de så var en pæn midaldrende herre, der sad i taxaen med munden vredt lukket i. En del tilskuere, der ikke vidste, hvad de ellers skulle gøre, råbte hurra for bilen.

'I got shoes. You got shoes. All God’s chillun got shoes, ' messede obersten med dyb basstemme.

Fløjtetriller hørtes langs boulevarden. Politiet var i anmarch. Masser af politi. Bilhorn tudede ophidset. Men gennem al denne larm drønede oberstens stemme, der højt forkyndte Frankrig, at alle Guds børn var beskoede.

'Vi skal synge for dig, Topper,' råbte George Kerby, 'lige til du er gjort mør. Du ved, hvordan vi er.'

'Alt for godt,' svarede Topper.

'Jeg er bange for, at hr. Topper kommer til at ryge i spjældet for os alle sammen,' sagde obersten.

'Det er nu synd,' sagde Marion Kerby. 'Jeg skal nok gå med dig, du gamle.'

'Åh, nej,' bad Topper hastigt.

Da en menneskemur bestående af betjente og tilskuere gjorde videre fremtrængen uhensigtsmæssig, smeltede Toppers venner inklusive Oscar lydløst væk. Guds børn tog deres beskoede ben på nakken. Hr. Topper blev anmodet om at stige ud. Vidner erklærede beredvilligt, at de havde holdt omhyggeligt øje med hr. Topper, og han havde hverken kørt vognen eller sunget. Hvordan var det hele gået til? ville betjentene vide. Hr. Topper var nedslået over, at han ikke kunne være til nogen hjælp. Han havde sat sig ind i bilen i den bedste tro og største uskyldighed, hvorefter maskineriet øjeblikkelig havde sat sig i gang. Hvorfor bilen absolut skulle synge, anede han ikke. Han var ikke kendt med franske taxaers skikke. Bilen var måske glad. Sang biler virkelig i Frankrig? Betjenten var målløs. Pludselig klarede han op. Det var øjensynlig bilen, der var den skyldige. Hr. Topper var ikke synderen, men ofret. Betjenten gjorde i Frankrigs navn en undskyldning. Automobilet skulle nok blive arresteret. Ligeså dets ejer. Han ville uden tvivl komme til at tilbringe resten af sit liv i fængsel. Hvad vognen angik, ville den blive skilt møtrik for møtrik og underkastet det mest ubarmhjertige eftersyn. Hr. Topper kunne gå. Mængden så beundrende efter ham.

Endelig – det var som om det var år siden – var Topper alene igen. Han vidste dårligt, om han brød sig om det. Han bestemte sig for, at det gjorde han. Den anden verden havde været for meget for ham.

Langsomt begyndte han at smile. Da han nåede sit eget hus, lo han ubevidst, men hjerteligt. Det var noget, han sjældent gjorde. Han tænkte på solbrillerne, der hang i luften og gik den fornærmede juvelérs hals efter i sømmene.

Fru Topper, der havde set ham komme, overhørte hans latter og kom til det resultat, at han havde drukket. Den tro lod Topper hende gerne blive i. Hans tilsynekomst i solbriller og strandsko bekræftede hendes opfattelse. Så vidt hun vidste, så foretog mennesker, der drak, de mærkeligste og mest uforstandige indkøb.

Solbrillerne forlenede, syntes hun, hendes mands ellers så fornøjede træk med noget uhyggeligt. Der var noget ved hr. Topper, der mindede om en vild hest – en hest, der lo faretruende ad sine egne onde tanker.

Fru Topper var slet ikke glad for sin mands sindstilstand. Hun havde ham mistænkt for tankegange så depraverede, at almindelige dødelige var ude af stand til at forstå deres bundløse dybder.

8. kapitel

La plage tranquille

Topper havde en lille bog, der beskæftigede sig indgående med Azurkystens klima, topografi, adspredelser og akkomodationer. Han havde givet fire en halv francs for den lille bog og havde altid fundet dens oplysninger mindst halvtreds procent nøjagtige. Den besad sandfærdighedens instinkt. Rivieraens unævnte, mindre behagelige sider var sandsynligvis blevet udeladt i tillid til, at turisten hurtigt ville finde ud af dem selv. Da nu Topper syntes, at denne lille bog i det store og hele tenderede imod sandheden, satte han stor pris på den og bladrede flittigt i den. Han kunne en masse om Rivieraen, som de, der var født og opvokset der, aldrig havde haft en anelse om. Denne lille bog havde omtalt la plage tranquille i glødende vendinger. Og sandt at sige havde han fundet den mere end rolig, indtil den tyske model arriverede. Selv da var den ikke blevet støjende. Kun på vagt.

Franskmændene er ikke et højrøstet folkefærd på samme måde som amerikanerne. De kan klumpe sig sammen i tonsvis på et relativ snævert område og iagttage et forbavsende dekorum – en art livfuld familiemonotomi. Men de lægger mærke til alt. Deres interesse er hurtigt vakt og vanskelig at få til at lægge sig igen. De kigger, de glor, de lytter. Og, hvad der er endnu mere generende for den, der ikke kan deres sprog, de kommenterer med den uskyldigste frimodighed og ubarmhjertighed.

Hr. Topper befandt sig på stranden. Det gjorde den tyske model også. De lå skilt fra hinanden ved kun knap seks fod sand. Stranden var tæt belagt i dag. Der var store familier med frokostkurve og vinflasker. Somme af disse flasker var stukket dybt ned i sandet til køling. Der var stimer af børn og en konstant strøm af unge par, der ikke havde andet i hovedet end de behageligste tanker om hinanden. Alt var godt. La plage var tranquille. Hr. Topper trak vejret dybt og gassede sig i solen. Efter formiddagens sindsbevægelser følte han sig i fred med Frankrig.

Han lå og iagttog, hvorledes en velskabt fransk unge pige behændigt skiftede fra kjole til badedragt, og han spekulerede dovent over, hvordan hun bar sig ad med det uden at vise den mindste smule. Lang øvelse, mente han. Det var nu påfaldende, som disse franske piger kunne klæde sig på og af på stranden uden på nogen måde at forstyrre hverken dens eller deres sindsro. Derefter lod han blikket glide over på de badebukser, der prydede mændene. Disse var altid en kilde til undren hos Topper. Han spekulerede først og fremmest på, hvordan de overhovedet fik dem på, og dernæst på, hvordan de overhovedet beholdt dem på, når de var nået så vidt. Det var øjensynligt, at gennemsnitsfranskmanden lagde meget lidt vægt på sine badebukser. For sit indre øje så han dem tømme gamle kister for at finde deres forfædres gamle underbukser til badebrug. En slids her, et læg dér, en knap syet fast på må og få og se, deres lænder var sportsmæssigt omgjordede til strandbrug.

Hr. Topper bemærkede ikke, at ikke alt var vel på stranden, før to landsmænd, der øjensynlig havde misbrugt strandcafeens liberalitet, henledte hans opmærksomhed på et for dem mærkeligt og fascinerende fænomen.

'Sig mig, T. D.,' sagde den højeste af de to amerikanere, 'har den hund gravet sig ned i sandet og ladet sin forbandede, idiotiske hale stikke udenfor?'

'Hvis den har det, Joe,' svarede T. D., 'så er det den første hund, jeg nogen sinde har set bære sig sådan ad. Sært vil jeg kalde det.'

'Jeg vil kalde det umuligt,' sagde Joe. 'Hvis den ikke lå og logrede for øjnene af mig. Der er liv i halen.'

Hr. Toppers blik fulgte retningen af amerikanernes stirren og så netop det, han havde ventet. Der lå Oscars hale og logrede ubekymret i den lette brise fra havet. Imidlertid vidste Topper, at der var mere end det – meget mere, end øjet så. Når Oscars hale var til stede, vidste man, at Oscars venner ikke var langt borte. Han kastede et hastigt blik omkring sig for at få øje på ubeboede strandsko. Med lettelse konstaterede han, at han ikke var i stand til at opdage nogen.

'Det er måske en sandmynde,' foreslog Joe.

'Aldrig hørt om sådan en hund,' erklærede T. D.

'Men man har måske alle mulige slags i Frankrig,' sagde den anden. 'Den leder måske efter sandlopper.'

'En hund med sådan en hale har ikke nødig at lede efter sandlopper,' sagde T. D. meget fornuftigt. 'Den ville snarere prøve at blive af med dem.'

'Men jeg ville nu ønske, at den ville holde op med det, den gør, hvad det så end er,' klagede Joe. 'Jeg nærer intet ønske om at se dens ansigt, men jeg kan ikke fordrage tanken om, at den ligger dernede og kvæles. Inden vi ser os om, falder den hale af mangel på luft.'

'Gudfader bevares!' hviskede T. D. og rejste sig pludselig op. 'Vil du se, hvad den nu gør!'

Halen krøb langsomt hen over sandet i retningen af en stor, åben frokostkurv. Topper kunne forestille sig de snigende bevægelser, resten af hunden foretog sig.

'Den graver gange,' sagde Joe, 'som – en – som en muldvarp.'

'Men sikken en fart,' sagde T. D. beundrende. 'Tror du, vi har drukket for meget og ser syner?'

Hans spørgsmål blev aldrig besvaret. Joe havde for travlt med at se. Halen havde nået genstanden for sine bevægelser. Den lå godt i skjul af kurven, trykket mod sandet. I næste øjeblik dukkede en sandwich op af kurven, sitrede nervøst i luften og gik så ud som et lys. Der var ingen sandwich mere.

'Du godeste!' hviskede Joe. 'Kan du stikke den?'

'Se,' sagde T. D. bare.

Denne gang var det et kyllingeben, der på mystisk måde kom til syne. Halen anså åbenbart dette bytte værdigt til alvorligere eftertanke. Langsomt bevægede benet sig, fulgt af halen, hen i læ af en robåd, der lå og rådnede. I sikkerhed her blev benet konsumeret under fornøjede haledik.

'La jambe! ' sagde moderen til den yngel, der hørte til kurven. 'Elle n’est pas ici. Quel dommage! '

Hun hapsede det nærmeste barn og administrerede det med stor rutine en afstraffelse på den stump tøj, det havde på. Joe så på T. D., og T. D. så på Joe. Der blev ikke sagt et ord. De rejste sig begge fra sandet og begav sig hen til cafeen. Da de kom forbi hr. Topper, standsede Joe og spurgte:

'Undskyld, men har De lagt mærke til, om der er foregået noget mærkværdigt – noget med en hale?'

'Nej,' svarede Topper koldt. 'Jeg har ikke set noget mærkværdigt af den slags, og jeg har dog set både pudsige og frapperende eksemplarer.'

'Lad os skynde os,' sagde Joe til sin kammerat. 'Han er sværere at forstå end franskmændene selv.'

På denne badestrand fandtes der en enorm strandbold, som tilhørte monsieur Sylvestre. Hr. Topper lå og så på bolden. Andre strandgæster gjorde det samme. Tilsyneladende skubbede den til sig selv. Forfærdede og forbavsede udbrud opsteg fra mængden. Disse blev hurtigt både flere og stærkere, da bolden pludselig kastede al velopdragenhed over bord og skubbede sig over en familiegruppe, der sad fredeligt og spiste frokost i sandet. Et øjeblik blev familien væk, så kom den atter til syne i forkrøllet tilstand og med en frokost, der var blevet findelt på det sørgeligste. Familiens fader samlede sig op og forlangte i en lidenskabelig tale øjeblikkelig at få at vide, hvem der havde fået la balle til at marchere ikke blot over hans frokost, men også over hans kødelige familie. Som om den var kommet i tanker om noget, vendte la balle tilbage og ramlede tungt mod franskmandens ubeskyttede ryg. Derved blev han ved magt tvunget ned i sin forrige position i sandet i familiens skød. Bolden fortsatte og rullede efter folk. Det var, som om den var blevet rasende over et eller andet. Folk løb til hver sin side, og bolden fortsatte hen langs stranden, hvor den tørnede mod et telt, der var optaget af to, som ville have foretrukket ikke at blive set. Tilfreds med denne vilde fremfærd standsede bolden.

På dette tidspunkt modtog monsieur Sylvestre en mængde klager over sin bold. Han skridtede hen ad stranden og stillede sig op og så strengt på den. Øjeblikkelig satte den sig i bevægelse. Den begyndte at marchere mod monsieur Sylvestre. En sådan opsætsighed gjorde den gode patron rasende. Han gjorde gengæld. Han fo’r den i møde, hvilket var mere modigt end klogt. Den bold standsede man ikke. Den mødte monsieur Sylvestre ansigt til ansigt, og det blev franskmandens ansigt, der tabte. Da han fortumlet rejste sig, blev han som en sidste ydmygelse jaget tilbage til folkemængden af sin egen bold. Her standsede bolden brat og hvilede på sine laurbær. Den var herre over slagmarken. Ingen diskuterede dens autoritet. Den kunne trille, hvorhen den lystede. Monsieur Sylvestre havde lidt et knusende nederlag. Han var slået ud.

Under alt dette var alene den tyske model uberørt. Hun kantede gradvis sin badedragt længere og længere ned. Et lille håndklæde tjente som supplerende beskyttelse. For en gangs skyld var Topper ikke interesseret. Hans blik var rettet mod udspringsvippen. Mange blikke samledes om dette punkt.

Her så han George Kerby iført en blafrende og latterlig badedragt, der måtte have tilhørt en gammel tugthusfange. George balancerede på det yderste af vippen. Han vred sig i de mest ulidelige stillinger, inden han sprang. Pludselig kastede han sin stribede skikkelse højt op i luften, spjættede et øjeblik her og fadede bort. Badedragten faldt i vandet med et stort plask. Inden de målløse tilskuere havde fået tid til at at komme sig efter denne rystende begivenhed, viste oberstens høje skikkelse, klædt som en patriark i en sid robe, sig på vippen. Folk stønnede. En kvinde bad, mens mange andre i smug gjorde korsets tegn. Selv hr. Topper blev påvirket ved synet af obersten. I sit præstelige antræk så obersten snarest ud til at ville fare til himmels, men i stedet for udsatte han sine tilskuere for en serie nervepirrende chok, hvorefter han landede i vandet med et øredøvende plask. Så vidt folk kunne se, kom obersten ikke op igen, thi hans robe drev af sted på bølgerne i selskab med det klædningsstykke, som George Kerby havde ladet i stikken.

Folk, der badede ude ved tømmerflåden, begyndte derefter at finde det vanskeligt at holde fodfæstet. Topper så, hvorledes de en efter en så ud, som om de kastede sig i vandet. Kun damerne blev på flåden, og de så ud, som om det sidste, de ønskede i verden, var at blive.

Hr. Topper troede nok, at George Kerby og obersten måtte have vældig travlt med at lave sjov. De var alle steder på én gang og bragte forstyrrelse.

Da mændene klatrede op på flåden igen, ønskede de selvsagt at vide, hvad det var for en forvreden møghas, der havde skubbet dem over bord. Dette spørgsmål blev fremsat på mange forskellige sprog, kun ikke på noget behageligt. Dette førte til komplikationer, eftersom svaret på samtlige tungemål gik ud på tilnærmelsesvis det samme: 'Skrub ad helvede til.' Så gal blev en lille mand, at han slog en stor mand i maven. I sit raseri smed den store mand bogstavelig talt den lille mand væk. Da dette ret drastiske skridt ikke blødgjorde ham tilstrækkeligt, vendte han sig om og gav en vildfremmed, nysgerrig herre en frygtelig en på tuden. Den mand, der havde fået en frygtelig en på tuden, erkendte, at det var omsonst at møde den store mand med hans egne våben, hvorfor han skaffede sig afløb for sin afmægtige harme ved at flå badedragten af en ældre bebrillet herre. Den ældre bebrillede herre, der ikke anede, hvad han skulle gøre, men alligevel følte sig kaldet til at gøre noget, holdt det nærmeste hoved, han kunne finde, under vandet. Det ene udslag af dårligt humør tog det andet. Det varede ikke længe, inden folk på stranden stod tavse af forbløffelse over tilstanden ude på flåden. Det så ud til, at de derude var gået i gang med at myrde hinanden. Halvpåklædte eller totalt nøgne gik de på hinanden som stenalderkrigere.

Blind ufornuft rådede over dagen. Det haglede med slag, og forbandelser steg mod himlen. Mordforsøg endte i plask. Om alle derude på tømmerflåden vendte tilbage til stranden, eller om nogen på vejen ind druknede, er aldrig blevet helt opklaret. Topper erindrede at have set en mand, der øjensynlig var blevet helt ude af flippen af skræk, svømme energisk til havs. Han formodede, at manden kom tilbage senere. Han kunne ikke have svoret på det. Topper var nærmest ligeglad, om de kom tilbage.

Efterhånden satte træthed og saltvand en stopper for aktiviteten ude på flåden. Folk trak vejret dybt og grundede over, hvad monsieur Sylvestre ville gøre ved det hele. Monsieur Sylvestre stod nedslået og overvejede to muligheder: enten at stille sin café, sine badehuse og sine strandforlystelser til salg eller sende bud efter politiet. Hans plage tranquille var pludselig blevet forvandlet til en plage de la pandemonium. Han sank tungt ned i sandet ved siden af hr. Topper og spurgte ham til råds. Hr. Topper indrømmede, at det alt sammen var lidt svært for ham at forklare. Den bold f. eks., kunne det have været en stærk og selvstændig vind, der havde fået fat i den? Monsieur Sylvestre erklærede rent ud, at end ikke i en orkan ville der have været nogen undskyldning for den bolds opførsel. Og hvad angik de legemer, der forsvandt midt i et udspring, da var det en ting inexplicable. Nej, af en sandhed, le bon Dieu havde vendt sig mod hans, monsieur Sylvestres strandbad. I dette øjeblik fik det forstyrrede menneske øje på Oscars logrende hale, der sneg sig af sted i sandet mod en ny frokostkurv. Monsieur Sylvestres øjne begav sig på vej ud af hovedet på ham. Flere gange åbnede han munden for at sige noget, men der kom ingen artikulerede lyde fra den. Først længe efter kom de med stor ærefrygt.

'M’sieur,' sagde han og sank adamsæblet. 'Regardez! Nu er hundene begyndt at glemme halen.'

Uden at vente og se, hvilke dispositioner denne glemte hale ville træffe, rejste monsieur Sylvestre sig, vaklede og luskede bort, hen til sin café og sin fornuftige kone. Hr. Topper sukkede dybt og vendte sig om for at se på den tyske model. I dag var hun barere end nogen sinde, det var sikkert. Pokkers også, at der skete så meget andre steder. Hun modtog ikke fortjent opmærksomhed.

Mens Topper sad sådan i beskuelse af den tyske models mørkebrune skikkelse, påkom der ham en ubehagelig følelse af, at han blev iagttaget. Et øjeblik kæmpede han mod et ønske om at se sig omkring, så brød hans modstand sammen. Havde han vidst på forhånd, at det var en pythonslanges bebrejdende blik, han skulle møde, kunne han alligevel ikke have næret sig for at se sig tilbage. Det blik han mødte, var næsten lige så farligt. I hvert fald for hans sjælefred.

Det, han så, var Marion Kerby i fuld og materialiseret figur. Det var første gang, han havde set hende, efter at hun var kommet tilbage til ham, og hans forskrækkede øjne fortalte ham, at hun var den flotteste pige på stranden. Alt andet blev glemt – formiddagens prøvelser og den ophidselse, der lige havde lagt beslag på ham. Stranden svandt bort, og han så hende sidde dér med havets blå som baggrund. Hendes slanke skikkelse var blevet hældt i en lille, sort og velsiddende badedragt. Hendes hud var varm og solbrændt. Om det tilbagekastede hoved lå krøllerne i ufornuftige klynger. Han husked atter hendes fine, næsten barnlige ansigt, den lille impertinente hage og de buede læber med deres smil, der kom og gik. Han genkaldte sig hendes øjnes tossede, levende skønhed, og han så atter ind i dem og så hastigt bort. De iagttog ham med ondsindet foragt. Læber, som han kendte så godt, krusede sig i et ildevarslende smil. Topper ventede i frygt og bæven. Et kort øjeblik lod hun sit giftige blik hvile på den tyske model, derefter så hun vist på Topper, der, skønt han undgik hendes øjne, nøjagtigt vidste, hvad der var løs.

'Søde Topper,' sagde hun lavmælt. 'Topperdyr. Nu er du en færdig mand, og hun med, din gamle, lække kasserolle.'

Topper så op ved denne besynderlige afbrydelse, men Marion Kerby var væk. Et vildt hvin fra den tyske model bragte ham på fødderne. Hun stod også op, og nu var der omsider intet, der kunne hindre solen i at gøre sit arbejde færdigt. Modellen kunne ikke skjule noget.

Hun kunne have gjort mange ting under disse omstændigheder – hun kunne have gjort mange fornuftige, strategiske træk. Hun kunne for eksempel have smidt sig ned i sandet og have dækket sig til i hvert fald partielt med sand. Det havde heller ikke været ukorrekt, øjeblikkets pinlighed taget i betragtning, om hun havde snappet et håndklæde fra en anden og beslaglagt det i beskyttelsesøjemed. Hun kunne også have brugt hænderne og være løbet – som bare – hen til badehusene, der ikke var langt borte. Hun kunne have gjort alle disse ting, eller hun kunne have forenet fordelene ved hver enkelt, men det gik sådan, at hun valgte ikke at gøre en eneste af dem. I stedet for skred hun hen til hr. Topper, som hun fejlagtigt antog for at være ophavsmanden til hendes forlegenhed, og fældede ham med ét teutonisk slag. Da han lå bedøvet i sandet, vendte den tyske model sig om for at finde sit badetøj og fandt sit håndklæde drilagtigt dinglende for øjnene af sig. Dette syn virkede på den unge dame som en rød klud på en tyr. Da disse beklædningsgenstande fo’r hen ad stranden i en usynlig magts greb, fo’r den tyske model efter. Der var noget grumt, ubønhørligt, målbevidst i det stykke benarbejde, hun præsterede. Hun glemte fuldstændig, at hun var en nøgen brun pige med en hvid stribe, under forfølgelsen af det stjålne draperi. Den ene arm var ved at strække sig af led for at nå sin retmæssige ejendom, men hvor håbefulde hendes fingre end var, lykkedes det dem aldrig helt at opnå kontakt. Håndklædet og badedragten flagrede af sted lige uden for rækkevidde.

Således passerede den tyske model revy. Det gjorde indtryk. Stranden iagttog hypnotiseret dette syn, der betegnede klimaks på mange mystificerende oplevelser. Ved enden af stranden gjorde de flygtende genstande skarpt omkring, og den tyske model fulgte efter. Da hendes bortførte klædebon var ud for hr. Topper, der netop havde rejst sig, fik han det lige i synet. For anden gang gik han i gulvet.

'Dér!' lød en stemme triumferende. 'Nu kan du se med hele fjæset.'

Da den tyske model styrede mod Topper, sprang han op og holdt badedragten og håndklædet frem med blufærdigt bortvendte øjne. Dette var ikke klogt gjort. Modellen snappede sine ejendele, hvorpå hun prompte slog ham ned igen. For tredje gang lå han, så lang han var, på den rolige strand. Denne gang blev han liggende. Før det blev roligt i Shipkapasset agtede han ikke at rejse sig. Det var rent og skær spild af kræfter.

På dette tidspunkt intervenerede Oscar på sin gamle ven Toppers vegne. Halen trådte pludselig i virksomhed og forfulgte den tyske model til hendes badehus. Der må have været mere end halen i aktion, hvis ellers den flygtende kvindes skrig betød noget som helst. Da hun omsider befandt sig inde i badehuset, skreg hun på monsieur Sylvestre, der nu var ved at opgive ævred.

'Det knurrer i mit badehus,' råbte hun på fejlfrit engelsk, jog i uforbedret udgave ud af sit badehus og rev i døren til et andet.

Døren røg op, og hun stod ansigt til ansigt med en ældre herre iført briller og intet andet. Denne ældre herre havde allerede ude på tømmerflåden fået så mange chok, at han var parat til at spurte over tærskelen til døden. Modellens formidable tilsynekomst fik døren til at slå i bag ham med et brag. Han faldt sammen i en dynge. Kvinden havde nær gjort det samme. Monsieur Sylvestre ligeså. Det næste badehus var tomt. Modellen styrtede derind. For Oscar var det naturligvis barneleg at komme ind i et badehus, hvis det passede den. Den skulle lige til at følge efter den tyske model, da den hørte oberstens stemme.

'Oscar, din satan,' råbte obersten, 'vil du øjeblikkelig komme her og lade den dame være.'

Halen gjorde omkring og traskede af i retning af sin usynlige herre. Den førte sig ikke uden forsorenhed. Det var en hale, der havde udført store heltegerninger.

Monsieur Sylvestre havde overladt modellen til sit spektakel og sin nøgenhed og henvendte sig til hr. Topper.

'M’sieur,' sagde han bebrejdende, 'på rette tid og sted vil jeg ikke sige, at deres opførsel ville have været andet end fuldt ud korrekt, ja, uundgåelig, men hvorfor klædte De damen af her på min engang så stille strand?'

Hr. Topper løftede mat hovedet.

'Jeg vil sige Dem, monsieur Sylvestre,' sagde han træt, 'at jeg var ikke inden for en afstand af seks fod fra hende, da det skete. Jeg plejer ikke at klæde damer af hverken offentlig eller privat.'

Le patron hævede brynene og stirrede ud over havet. Han tænkte på, hvor ugalant Topper var. Hvor ulig en franskmand, der altid var villig til at række en hjælpende hånd.

Der var kun én ting at gøre ved det. Det gjorde monsieur Sylvestre.

Han trak på skuldrene.

9. kapitel

Mellemspil i klipperne

Usete småbølger lister sig stjålent over lave klipper. Det er nat. Langt ude over havet er månens skaldede isse ved at skubbe mørket væk. Topper er ude på klipperne. Alene. Han indsnuser natten. Han lugter til den næsten som en hund. Han har en faible for nattens vellugt. Mimoser blandet med vådt tang, og svømmende med brisen fra nærliggende villahaver den gennemtrængende, tunge, søde, tvingende duft fra tropeblomster. Der er træer bag ved Topper. Havet ligger foran. Under og omkring ham ligger klipperne – mørke, lave, ubevægelige. Et sted lige i nærheden er der en strimmel sand – det er ikke ret dybt, der er kun en skovlfuld, der er ikke mere plads end i et badekar. Denne afsides fredelige plet har Topper opdaget alene. Her kommer han hen og sætter sig og ser og snuser. Somme tider tænker han. Men hvad det er, han tænker, ville det være vanskeligt at sige. Mænd som Topper, mænd, hvem livet har indgivet den tro, at de er uoriginale, almindelige druntere, har en tilbøjelighed for at holde deres tanker for sig selv. Ikke desto mindre går nogle af den slags tykke og tilsyneladende gentlemen i al hemmelighed rundt med de samme tanker, som mere tykhudede poeter med glødende øjne fæstner til papiret.

Topper er fortryllet af dette sted. Klipperne ligger lige under havets overflade et langt stykke ud fra kysten. Her og der bryder en klippetop op gennem overfladen. Når søerne er høje og vinden stærk, oplever han en dulmende følelse af isolation, men bølgerne slår ind om ham. Selv mågerne her synes at tilhøre en anden stamme – ensomme, vilde og lidt uhyggelige.

'Der kan ikke være meget for dem at finde her,' havde Topper engang tænkt. 'Men det ser lidt idiotisk ud at tage en pakke med til dem. Havmåger æder ikke brødkrummer. De tager en stor skive i ét synk.'

Der er gået lidt over en uge siden episoden på stranden, eller rettere: episoderne på stranden. I al denne tid er Topper ikke blevet begunstiget med sine usynlige kammeraters besøg. Han føler sig en smule stødt over at være blevet forladt. Man skylder ham en forklaring, en smule undskyldning under en eller anden form. Selv er han blevet tvunget til forklaringer og er faldet ynkeligt igennem. Historien om modellens afsløring var blevet fortalt fru Topper med ekstranumre af hendes engelske venner, der havde deres spidse næser alle vegne.

'Hvilke perverse lyster fik dig til at trække badetøjet af det utugtige kvindemenneske?' havde fru Topper spurgt, da de spidsnæsede venner omsider var gået med et godt stykke arbejde bag sig.

'Jeg har ikke haft noget med hendes badedragt at gøre,' sagde Topper træt.

'Det må du have haft,' fortsatte hans kone. 'Hun slog dig jo til jorden. Tænke sig – at blive slået til jorden på en offentlig badestrand af en nøgen kvinde.'

'Jeg bryder mig ikke om at tænke mig,' sagde hr. Topper og lukkede øjnene i rædsel ved dette minde.

'Jeg begriber ikke, hvad der går af dig,' sagde fru Topper. 'Skal dit liv være det ene voldsforsøg efter det andet? Først Félice og så denne tyske model.'

'Nej,' svarede Topper mørkt. 'Næste gang skal det nok blive bedre.'

'Det vil jeg håbe,' bed hans kone ham af. 'Og se så at få slået den slags ideer ud af hovedet for alvor.'

'Den tyske model var alligevel næsten nøgen,' bemærkede hr. Topper.

'Det ved jeg,' svarede Mary Topper, 'men dette næsten dækker jo det væsentlige.'

'Ja, det indrømmer jeg gerne,' sagde hr. Topper.

'Men hende lod det nok ikke til at genere,' sagde fru Topper, 'sådan som hun teede sig i den skrækkelige forfatning. Og hende lod du dig slå ud af. En nøgen kvinde.'

'Men kæreste,' protesterede Topper, 'hvis jeg havde slået hende ud, ville folk måske fuldstændig have misforstået mine hensigter.'

'Og det havde de ikke haft stor uret i,' erklærede fru Topper helt ulogisk. 'Hvad der skal blive af dig, må guderne vide. Du kan ikke fare rundt i Frankrig og trække skørterne af tjenestepiger og badedragter af tyske modeller.'

Hr. Topper vidste ikke, hvad der skulle blive af ham. Han sagde, at han var ravende ligeglad. Han vidste, at det ville have været værre end unyttigt at erklære sin uskyldighed. Han tog sin hat og stok og gik hen til døren. Hans kones stemme fulgte efter. Det var hendes afskedssalut.

'Og hvis du får et anfald med at flå klæderne af en kvinde, du ser på gaden,' sagde hun, 'så vil jeg anbefale dig at tælle til tyve, ligegyldigt hvor stærkt du end føler dig fristet.'

Topper lo glædesløst.

'Tak,' sagde han; 'der kommer til at ligge bare piger på stribe efter mig.'

'Når du bare ikke slæber dem med dig herhjem,' svarede hans kone.

Topper havde ikke turdet prøve strandbadet efter den dag, da han tre gange blev slået ned der. Han vidste ikke, hvad der var blevet af den tyske model, men det fortaltes, at hun atter j lå på sin gamle plads. Hvordan kunne hun? Hun var gjort af et barskere stof end han, det var vist. Hvad ville hun gøre med ham, hvis han kom hende for øje? Ville hun rejse sig og slå ham ud – lave skandale? Topper havde en mistanke om, at det ville hun. Denne tyske model trivedes vist ved offentlige skandaler. Hun var selv en offentlig skandale.

I stedet for at gå ned på stranden søgte Topper ud i Esterel bjergene. Her kunne han gå, som han havde lyst, og tænke over tingene i dybe, stille dale. Han anede dårligt selv, at han overhovedet tænkte. Der var altid et eller andet lille viltert vandløb til selskab, og de fantastiske farver i de store klipper, der hævede sig højt op over ham, var en behagelig beskæftigelse for øjet. Derinde i bjergene var der ro. Alle mennesker var taget ud til stranden. Det var sjældent at møde et menneske. Selv fuglelivet virkede spredt. Ensomheden var dyb, men ikke knugende. Når han fik et glimt af den mørke skygge af fisk, der svømmede af sted i klare vandløb, følte han sig grebet af mystik og undren. Han var ikke helt alene.

En følge af disse lange ture var, at Topper tog af i vægt og fik musklerne strammet op. Han følte sig bedre tilpas både fysisk og åndeligt. Han bekymrede sig nu ikke længere det bitterste om, hvad andre tænkte. Og underligt nok var det her i disse ensomme egne, at det gik op for ham, at han elskede Frankrig. Han faldt i snak med folk fra egnen under sine ture, og disse samtaler gjorde meget til at sprede det indtryk, han takket være de mondæne badesteder havde fået af franskmændene som et folk af drikkepenge-hajer. Topper blev grebet af et ønske om at vende tilbage til disse fredelige egne, inden han døde. Han var dårligt selv klar over, hvor dybt dette ønske fæstede rod i ham.

På samme måde følte han over for disse klipper og det lille badekar sand, han havde opdaget. Denne plet ville blive stående i hans erindring. Han ville vende tilbage til det i tankerne. Nu stod månen på himlen. En sølversti førte fra månen til klipperne. Topper så i fantasien en skikkelse slentre imod sig ad månestien. Uden at vende hovedet vidste han, at Marion Kerby var vendt tilbage. Netop sådan gjorde hun den slags og tog som en bortløben hundehvalp hans velkomst for givet.

'Nå?' sagde han uden at tage blikket fra havet.

'Jeg føler mig som ledsagemusikken til Amos og Andy,' mumlede hun.

'Det må være en frygtelig fornemmelse,' svarede Topper.

'Nej, det er det ikke. Det er rart til en forandring. Jeg føler mig løftet og solnedgangs-agtig. Og dog ligesom – men åh så blidt, så blidt – ligesom en god kvinde, der er i færd med at blive slet.'

'Dit hår blæser ind i munden på mig,' lød Toppers svar hertil. 'Tag og gør noget ved det.'

'Så bid det af,' fortsatte den sagte stemme. 'Jeg lader en ny frisure gro ud.'

Topper fandt denne bemærkning langt fra løftet og åh så blid, men svarede ikke.

'Nu kan Oscar få bagbenene frem,' forsøgte stemmen lidt frygtsomt at formilde ham med. 'Og et stort stykke af bagdelen.'

'Jeg er ligeglad, om han kan få så meget frem, at der bliver et helt kobbel blodhunde ud af det,' svarede hr. Topper. 'Hvor har du været i al denne tid? Vil du sige mig det?'

'All right,' sagde Marion fornærmet. 'Bid ikke hovedet af mig. Håret gør ikke noget. Det kan du tygge på, til køerne kommer hjem.'

'Jeg har ikke lyst til at tygge på det, ikke engang til køerne går ud,' sagde hr. Topper. 'Jeg er ikke hårtygger.'

'Det ved jeg godt,' sagde Marion forsonligt. 'Men jeg troede, det ville interessere dig at høre om Oscars bagdel.'

'Havde du ventet, at jeg skulle sidde her på klipperne og falde i ekstase over en frokoststjælende hunds bagdel?'

'Obersten er da blevet mægtig glad over det, og vi synes alle sammen, det er rart. Det var en fisk, der gjorde det.'

'Hvadbehager! Hvordan i alverden kan en fisk influere på Oscars bagdel?'

'Det er ikke sådan at sige,' svarede hun. 'Men den så en fisk i et akvarium forleden, og fra det øjeblik begyndte den at materialisere bagbenene og bagdelen.' Stemmen døde hen et øjeblik, hvorefter den tankefuldt fortsatte: 'Jeg tænker, Oscar aldrig har set en fisk før – ikke en virkelig, levende fisk altså. Det er mærkeligt aldrig at have set en fisk, ikke!'

'Og den tænkte vel,' bemærkede hr. Topper sarkastisk, 'at når en fisk kunne klare sig med sådan en mærkelig hale, havde den selv ikke ret meget at skamme sig over.'

'Du har måske ret,' svarede hun, 'men Oscars bagdel er altid blevet påvirket af stærke følelser.'

'Skal vi sidde her hele natten og diskutere Oscars bagdel,' sagde Topper. 'Jeg spurgte dig om, hvor du havde været så længe? Og mens vi snakker om bagdele, så kunne jeg lide at lægge dig over knæene og give den et ordentligt lag bank.'

'Ja, værsgod,' svarede Marion. 'Jeg er vant til brutalitet.'

'George behandler dig alt for godt. Hvor er han for resten henne nu?'

'Jeg har givet ham frikvarter. Han er ved at drikke alle de penge op, han har vundet ved at snyde i Monte Carlo. Det er dér, vi har været – i Monte Carlo. Der går vi altid hen, når vi mangler penge. Det var obersten, der fandt på det.'

'Og den yndige fru Hart har sat obersten denne tanke i hovedet,' sagde hr. Topper.

'Det skulle ikke undre mig spor,' sagde Marion. 'Hun er en værre pige, men alligevel en herlig gammel lagensplitter.'

'Og du er heller ikke nogen lilje,' svarede hr. Topper.

'Jo, jeg er,' sagde Marion. 'Jeg er en tigerlilje. Føl mine tænder.'

Topper mærkede et skarpt bid et sted på halsen, hvor mærkerne givet ville henlede lidet fordelagtig opmærksomhed.

'Nu har jeg sat mit mærke på dig,' fortsatte Marion og lo sagte. 'Fra nu af er du min mustang. Rejs dig op og bliv vanskelig.'

'Marion,' sagde Topper bebrejdende. Han tøvede et øjeblik og så for første gang ind i hendes uimodståeligt kaldende øjne. 'For fanden da,' mumlede han og tog hende i armene. 'Du er depravationen i egen person.'

'Lad os depravere,' mumlede Marion og puttede sin myge krop helt ind til ham. 'Jeg har heller ikke så forfærdelig meget mod dig, gamle nisse.'

Topper blev vanskelig, mere vanskelig, end han nogen sinde havde været i sit liv. Det var en ringe pris at blive slået tre gange i sandet, syntes han, for de øjeblikke af fuldstændig selvforglemmelse, som han oplevede hos Marion på sin lille skjulte strand. Månen steg højere og højere, og hvis det, den så, på nogen måde bragte den ud af fatning, så fortrak den ikke en mine derved. Sådanne møder havde månen været tilskuer til, siden verden blev skabt til at skinne på. Den var nu så gammel, at den var blevet chockproof.

'Helgenerne bevare os,' hviskede Marion Kerby med en stemme, der kom fra den anden ende af evigheden. 'Af en mand af din alder og mave –'

'Tys,' afbrød Topper og viskede hendes ansigt ud med sin store brune hånd.

'All right,' spruttede hun. 'Men hvordan skal jeg nogen sinde komme i orden igen?'

'Blæse være med det,' sagde Topper. 'Kan du lide stedet her?'

'Det er glimrende til det, ' svarede hun. 'I alle retninger. De andre må ikke opdage det. For resten, hvad havde du med den tyske model at gøre?'

'Ikke engang så meget som et platonisk forhold,' sagde hr. Topper.

'Er det løgn?' spurgte Marion.

'Det er ingen løgn,' svarede Topper. 'Min interesse for hende var af rent akademisk art.'

'Muligvis akademisk, men ikke ren.'

'Jeg gider ikke skændes,' sagde Topper.

'Det ville jeg heller ikke i dit sted,' svarede hun. 'Det lyder så grimt. Fra nu af har du at holde øjnene fra den ulvekvinde. Hvis du sætter pris på den smule, der er tilbage af dit gode rygte, så se til en anden side. Næste gang bliver det din badedragt, der bliver snuppet.'

'Man kan dårligt lade være med at se på så meget bart.'

'Jeg skal give dig noget at se på,' svarede Marion barsk.

'Marion,' sagde Topper helt dydigt, 'du er sunket ned til de laveste planer.'

'Jeg ved det,' indrømmede den unge kvinde ved hans side; 'det er gået rædsomt ned ad bakke for mig.'

'Hvordan er det gået til, Marion? Jeg er glad for, at det er sket.'

'Ja, du, ' svarede hun og smilede lidt i mørket. 'Men det taler ikke så godt for mig. Jeg kunne ikke holde de højere strata ud. Den atmosfære – det var for forfinet for mig. Jeg var ikke forberedt til det. Jeg troede, jeg var. Jeg var sikker på det. Overbevist. Men den gamle jord her trækker mægtigt. Særlig med dig på den – dig, helt alene og forvirret over alting.'

'Det mener du ikke, Marion?' Toppers stemme var lav.

'Jeg ved det ikke,' svarede hun langsomt. 'Jeg må vist mene det, siden jeg i den grad bliver væk i dig. Gud skal vide, at det ikke er for dit udseendes skyld. Jeg kunne pynte på det med boksehandsker på.'

'Du er en ynder af at tale rent ud, ikke?' indskød Topper.

'Jo,' fortsatte Marion. 'Og nogen åbenbaring er du ikke. Der er faktisk ikke noget kønt ved dig – ikke ét forsonende træk, og alligevel er du den, jeg kan lide.'

'Du er vist ingen engel selv,' sagde Topper.

'Åh, jeg laver bare en masse harmløs ballade. Tager de fornøjelser, der falder, og alt det. Men jeg falder ikke for mænd. Du er den eneste, George behøver du ikke at være urolig for.'

'Jo,' sagde Topper. 'Han passer i den grad på mig, at jeg ikke er fri for at føle mig urolig for ham – lidt.'

'Og den buk er ude efter skalpen på alle smukke kvinder, han kaster sine øjne på,' fortsatte Marion. 'Jeg tager mig ikke det mindste af det. Sådan har han altid været. Hans forældre måtte give ham en pige i fødselsdagsgave, da han fyldte seksten. De var vanvittigt eftergivne over for ham, hans forældre. Og han ventede den samme eftergivenhed fra mig. Hvis jeg havde taget mig det nær, havde jeg gjort ham kold, inden han fik blinket med øjnene, og det gør jeg også ved dig, hvis du laver numre.'

'Jeg skal nok være artig,' sagde hr. Topper hastigt. 'Mig behøver du ikke bryde dit hoved med.'

'Det gør jeg heller ikke,' forsikrede hun ham. 'Det bliver dit hoved, der får bruddet. Jeg vrider din tåbelige knap af, sådan.'

Hun illustrerede sin replik ved meget sigende at foretage en vridende bevægelse med sine to små næver. Hr. Topper så sin hals blive genstand for denne smertefulde operation. Han så bort.

'Lad være med det,' bad han. 'Det må du ikke gøre mere. Jeg forstår dig udmærket. Lad os tale om noget andet.'

'Godt,' sagde Marion, 'men sådan omtrent vil jeg gøre.'

'Hvordan har du sporet mig hertil?' spurgte hr. Topper.

Marion lagde hovedet på hans skulder og tog en af hans hænder, som om den var en bog.

'Ja', sagde hun, 'da det gik ned ad bakke for mig, var du den første, jeg besøgte. Du var der ikke. Du var ingen steder, hvor jeg kunne finde dig. Så gik jeg bare og ventede ved dit hus, til postbudet kom og fik din omadresserede post af en af dine tjenestefolk. Jeg huggede et af brevene ud af hånden på ham, læste adressen og smed det i hovedet på ham.'

'Det var da ikke nødvendigt,' bemærkede hr. Topper.

'Nej,' sagde Marion. 'Han blev meget forskrækket over det. Han turde næsten ikke samle brevet op. Den slags morer mig. Ikke meget, men dog lidt. Jeg blev så glad over at finde ud af, hvor du var. Derefter var det meget nemt. Jeg samlede de andre op og fik dem til at tage med. George er altid med på skæg.'

'Inklusive tortur og mord,' tilføjede hr. Topper. 'Han var den første, der fandt mig i en højst pinlig situation.'

'Nej, det gjorde han ikke. Jeg var der hele tiden.'

'Du gode Gud!' sagde hr. Topper. 'Mens jeg var i bad?'

'Mens I begge to tog bad,' sagde Marion og nikkede fornøjet. 'Bag din snavsetøjskurv. Jeg prøvede på at komme ned i den, men den var for fuld.'

Hr. Topper var dybt rystet. Han rejste sig og hjalp Marion op.

'Det var slet ikke pænt af dig,' sagde han.

'Nej,' sagde Marion tilfreds. 'Men det var vanvittig morsomt. Havde George ikke været der, havde jeg måske selv badet med dig. Hvem ved?'

'Kom,' sagde hr. Topper. 'Vi må hellere gå lidt.'

'Giver du en drink?' spurgte Marion.

'Jeg giver en sværm af drinks,' lovede Topper.

'Ikke for mange i aften,' sagde Marion. 'Jeg må have fat i George og se, om kysten er klar.'

'Hvad har I nu for?'

'Åh, ikke noget videre,' svarede hun undvigende. 'Jeg sonderer bare terrænet. Når vi har fået vores drinks, følger jeg dig hjem.'

Det gjorde Marion så. Hun tog afsked med Topper ved havelågen på en ret længselsfuld måde.

'Hvor skal du sove i nat?' spurgte han.

'Vi har ledige værelser på de bedste hoteller,' sagde Marion. 'Pigerne kan ikke begribe, hvorfor sengene er uredte hver morgen. Jeg kunne for resten også sove i et af badehusene der for at være dig nærmere.'

'Lad være med det,' sagde Topper. 'Tag hen på dit hotel og sov. Og tænk på mig. Nu skal jeg ind her og høre en masse præk fra min kones uudholdelige veninder. Englands værste udvalg på Rivieraen.'

'Bed dem ryge og rejse,' mumlede Marion, kyssede ham og fadede bort. 'Vi ses snart, gamle nisse.'

Topper stod ved sin havelåge. Nu var han alene. Natten talte til ham om ensomhed – dyb ensomhed.

'Marion,' kaldte han sagte. 'Marion, hvor er du?'

Tavshed. Bølger mod stranden.

Topper vendte sig og gik tankefuldt op til sin villa, der lå bleg i måneskinnet.

10. kapitel

Excentrisk kat

Da hr. Topper gik ind i sin villa, var han lige på grænsen. Til hvad kunne han ikke have sagt med sikkerhed. Men han var klar over, at han var på grænsen til et eller andet. Han kunne mærke det på sig. Måske mæslinger, måske mord. Endnu havde han ikke begået nogen af delene. Men da han kom ind i sin dagligstue og blev konfronteret med en stabel på fire styks Sutton-Trevors og et styk Mary Topper, gik det op for ham, at han forlængst havde overskredet grænsen. Den lå langt bag ham, og han var i færd med hovedkulds at styrte sig ud i ballade – tossestreger, ubetænksomhed, ja bedre endnu: Marion Kerby!

Da derfor fru Sutton-Trevor så hen på hr. Topper med mere interesse end sympati og sagde: Bonsoir, Monsieur Topper. J’espère que vous vous portez bien. Comment? ' så hr. Topper på hende med afsky og svarede: 'Er de der udenlandske lyde nødvendige for Dem?'

Det er en af den slags fornærmelser, som folk enten lader som om de ikke forstår eller ikke har hørt. Fru Sutton-Trevor lo unaturligt. Hr. Topper kom til at tænke på en sø belagt med sammensyet, gummiagtig is, der pludselig revner og svupper til igen. Topper så nøje på hende for at finde ud af, om han havde hørt rigtigt. Det var ikke til at spore, at hendes ansigt nogen sinde havde været ude af sine stramme folder. Intet sås på det. Hr. Topper glippede flere gange hurtigt med øjnene.

Hr. Keith Sutton-Trevor begyndte derpå at snakke tennis med Topper. Keith Sutton-Trevor blev stadig betragtet som kun et barn, skønt han i hvert fald var på alder med hr. Topper. Hans tænder og ansigt lignede en gammel tagryg, som tiden har taget slemt på. Hr. Topper skottede op til tagryggen og erklærede, at han ikke kunne fordrage det spil, hvilket ikke var sandt. Hr. Topper elskede tennis og spillede det som en besat. Keiths mor protesterede voldsomt på engelsk. Hun bestræbte sig for at give det udseende af, at hun i den grad havde levet sig ind i det franske sprog, at hun havde mas med at tale sit modersmål. Hun famlede som en sindssyg efter de rigtige ord og gjorde en rædselsfuld figur. Hr. Topper meddelte hende brutalt, at han ikke desto mindre afskyede tennis, at han var kommet til Frankrig udelukkende for at drikke og tilfredsstille andre lave tilbøjeligheder, samt at han fandt Sovjetrusland fortræffelig.

'Løgnere, tyve og mordere,' mumlede den ældre hr. Sutton-Trevor, som indtil nu havde været fuldt tilfreds med at lytte til den lyd, han frembragte ved at trække vejret tungt gennem næsen.

'Men kære hr. Topper,' sagde Keith Sutton-Trevors kone, der i en tidligere inkarnation havde været en forsømt hest, der ikke var blevet forbedret ved sin nye skikkelse, 'der er ikke en eneste gentleman i deres regering derovre.'

'Hvad med jeres egen regering?' spurgte hr. Topper.

'De mener vort arbejderelement? Åh, de bliver hurtigt gentlemen, hr. Topper. Det gør England altid ved sine radikale politikere, så bliver de statsmænd, og så har de ikke råd til at være radikale mere.'

'Politiske eunukker,' snerrede Topper.

'Men Cosmo!' sagde hans kone.

'Temmelig stærkt – temmelig stærkt,' sagde den ældre hr. Sutton-Trevor. 'Ved De nu hvad, Topper, der er dog damer til stede – det ved Gud.'

'Det siger De ikke,' sagde hr. Topper. 'Hvordan føles det?'

Fru Topper producerede mavesyre i rekordtempo.

'Min mand spøger,' sagde hun ulykkeligt og sank noget.

'Hør De der Trevor-Sutton,' sagde Topper, idet han med vilje vendte om på navnene. 'Skal vi have os en dram. Jeg skal.'

'Undskyld! ' sagde næselydens kone med eftertryk, 'vi hedder Sutton-Trevor.'

'Nå,' svarede hr. Topper, der fornøjede sig ved buffeten med en dobbelt cognac taget højst uordentligt.

'Hr. og fru Sutton-Trevor har bedt mig med i bil til Paris,' sagde fru Topper, 'og jeg har tænkt at tage med.'

'Gør det,' sagde hr. Topper uforstyrreligt. 'Det er lige namnam for dig. Det er jeg klar over. Gør det endelig. Keith og jeg bliver hjemme og spiller tennis morgen, middag og aften. Hvad siger De til det, Keith?'

'Min mand spiller aldeles glimrende,' indskød fru Keith.

'De mener, af en mand i hans alder,' svarede hr. Topper overmåde deltagende.

Topper smaskede lydeligt, tørrede sig om munden med sit ærme, satte sig ned og udbredte sig over, hvor han elskede druk. Nu skulle der være ballade.

Der var sandt at sige ikke ret meget tilbage, som fru Topper og familien Sutton-Trevors kunne tale om i den spritglade Toppers rå selskab. Rugende forlegenhed faldt over selskabet, og så gjorde Scollops en entré, som ingen af de tilstedeværende, Scollops selv inklusive, nogen sinde havde ventet sig af en kat.

Med største selvfølgelighed og uden hast slentrede hr. Toppers personlige kat tværs over gulvet med bagbenene skødesløst dinglende oppe i luften. Det blev gjort uden nogen anstrengelse fra Scollops, der slet ikke syntes at have noget at gøre med denne gangart. Topper var fuldt ud klar over, at Scollops ikke var ansvarlig for den latterlige figur, den gjorde. Han havde obersten og Oscar mistænkt for at eksperimentere med sin kæledægge. Hvad der forundrede ham mest, var den komplette mangel på interesse, som Scollops udviste over for, hvad der skete med den. Der er ikke mange katte, der finder sig i den slags friheder med deres person. Hunde ja. Hunde er de fødte klovner. Ikke sådan med katte. Disse dyr er konservative i deres vaner indtil overdrivelse. Topper formodede, at obersten havde tag på at omgås dyr. Den omvendte Scollops føjede sig efter ham. Topper følte sig som noget i retning af en sprechstallmeister i en cirkus.

'Er det et af dine dumme påfund?' spurgte hans kone.

'Det lader til fuldstændig at være Scollops’ idé,' sagde hr. Topper. 'Jeg forlanger slet ikke nogen ære for det. Bifald til den lille dame!'

'Jeg mener, har du bundet den op med ståltråd eller sådan noget?' sagde fru Topper.

'Tror du, jeg er så interesseret i at more jer,' svarede hendes mand.

'Mig morer De ikke det mindste,' brød fru Sutton-Trevor ind. 'Jeg nægter simpelt hen at se på et unaturligt dyr, der ikke forstår at holde på sin værdighed.'

'Den kat er ikke spor morsom,' pustede gamle hr. Sutton-Trevor. 'Gud Herren skabte ikke katten, for at den skulle gå på den måde.'

'Jeg tror bedre jeg kunne holde den ud, hvis bare den ville gå omvendt,' sagde den gamle herres svigerdatter, 'på bagbenene i stedet for.'

Ved denne bemærkning begyndte omtalte bagben at cykle i luften. Hr. Topper blev selv lidt forskrækket ved denne uopfordrede demonstration. Selv Scollops så med besvær bagud på sine ivrigt arbejdende ben, forbavset over deres pludselige aktivitet.

'Måske har dyret fået noget i foden og forsøger at ryste det ud,' sagde hr. Keith Sutton-Trevor.

'Vrøvl,' sagde hans moder utålmodigt. 'Det ville da være en idiotisk måde at få det ud på.'

'Ja,' samtykkede fru Topper. 'Hvis jeg havde fået noget i foden, ville jeg minsandten ikke stå på hænder og ryste benene i luften.'

'Gør det ikke!' sagde hr. Topper hastigt. 'Bare tanken gør mig svedt.'

'Men det er din kat,' fortsatte fru Topper og ignorerede sin mands bemærkning. 'Bare du ville få den til at holde op med det, den gør.'

I dette øjeblik kom Félice ind for at bære kaffekopperne og likørglassene ud. Et blik på katten var nok til at få hende til at glemme målet for sin tilsynekomst.

Katten,' mumlede hun, 'hun er tosset. Hun kradser i luften på det omvendte.'

Hun greb nogle kopper og styrtede ud. Topper fik en lys idé. Han håbede, at obersten eller hvem det ellers var, der manipulerede med Scollops, var med på den.

'Om -kring! ' kommanderede han.

Øjeblikkelig slog katten et nydeligt flikflak, landede elegant på bagbenene og stod ret med løftede forpoter. Topper lo skraldende.

'Det er noget af det sjoveste, jeg nogen sinde har set,' sagde han. 'Det var som satan!'

'Jeg ville ønske, du ville gå et andet sted hen og se på den kat,' sagde fru Topper. 'Den gør mine gæster bange.'

'Og dig selv,' tilføjede Topper. 'Videre Scollops.'

På denne kommando gjorde Scollops noget meget mærkeligt og lidet ladylike. Den indtog en normal kattestilling, gik langsomt hen til fru Sutton-Trevor og spyttede på den gode dame. Fru Sutton-Trevor fo’r op af sin stol med et sæt.

'Ved Gud!' sagde hendes søn. 'Jeg tror, dyret er sindssygt! Det overfalder os måske!'

Som om Scollops forstod disse spørgsmål, vendte Scollops sig om og så længe på ham. Derpå krummede den sig sammen på gulvet, udstødte et frygteligt skrig og sprang med kløerne fremme op i hr. Keith Sutton-Trevors rædselsslagne ansigt. Der må have været mere vægt bag Scollops end dens egen, eftersom den overfaldne med et skrig, der konkurrerede med kattens i forfærdelighed, rullede om på gulvtæppet, da ryggen på hans stol ramte gulvet.

'Jeg er frygtelig ked af det,' sagde fru Topper og knælede trøstende ned over den sprællende gentleman. 'Det skal aldrig ske mere.'

'Det burde aldrig være sket,' svarede englænderens moder for ham. 'Deres mands kat vil ikke få lejlighed til én gang til at fornærme mig og forulempe mine.'

'Sludder,' sagde Topper og tog fat i den faldnes arm og hev ham hensynsløst hen over tæppet for at hjælpe ham op. 'Hvad skulle en tennisørn som Deres søn bryde sig om en lille kat? Han spiller med deres tarme.'

'Hvadfornoget!' sagde hr. Sutton-Trevor purpurrød. 'Dette her er for meget – dette er dog for sjofelt.'

'Deres mand er endnu mere utålelig end hans kat,' sagde fru Sutton-Trevor den yngre til fru Topper. 'At sige sådan noget modbydeligt noget om stakkels Keith.'

'Slet ikke,' gryntede hr. Topper, mens han trak i armen af alle kræfter. 'Hvis De overhovedet havde en smule forstand, ville De vide, at strengene på en tennisketcher laves af kattetarme.'

'Gid De var lavet af Deres,' sagde hr. Sutton-Trevor den ældre tænderskærende og vendte pludselig det lådne udad.

'Hvad er det dog, De sidder og ønsker!' sagde hr. Topper og holdt et øjeblik op med at trække. 'Hørte I, hvad han sagde, alle sammen? Jeg fastslår kun en almen kendsgerning. Han kommer med personligheder om mit indre.'

'Hvis De vil være så venlig at holde op med at prøve på at trække armen af mig,' indskød hr. Keith Sutton-Trevor bittert, 'kunne jeg måske få lov at stå op lidt.'

'Om forladelse, gamle ven,' svarede hr. Topper. 'Jeg tænkte ikke over det. Håber ikke, den er ødelagt, så det går ud over Deres tennis.

'Jeg kan ikke engang spille ping-pong med den, sådan som den er nu,' svarede han gnavent, mens han under forpinte grimasser forsøgte at vride det kvæstede lem på plads. 'Tør jeg spørge, hvad De ville med min arm?'

'Jeg ville ikke noget som helst med nogen som helst del af Deres deformerede legeme,' forsikrede Topper ham. 'Det er Dem af hele banden her, der har gjort min kat ked af det. Se på det stakkels dyr.'

Scollops var sidst set kravle ind under hr. Sutton-Trevor den ældres stol. Denne så ned og blev højst forvirret ved at se en ruhåret hale ligge mellem sine fødder.

'Katten er mærkelig,' sagde han, 'men så mærkelig kan den dog vel ikke være, at der lige med ét vokser sådan en hale ud på den.'

Han skilte tøvende fødderne og bøjede sig længere ned mod omtalte hale.

'Er der en hund i huset?' spurgte han.

'Nej,' sagde hr. Topper. 'Ønsker De en hund?'

'Der er elendige dyr nok til stede i forvejen,' svarede den gamle mand meget sigende. 'Hvor den mærkværdige genstand så end hører hjemme – her kan den ikke blive. Jeg kan ikke lide at se på den.'

Med disse ord rakte gamle hr. Sutton-Trevor hånden ned og greb voldsomt fat i halen og trak brutalt til. Halen røg ud fra sin plads under stolen og blev omgående fulgt af en dyb knurren.

'Min Gud,' sagde den gamle herre og blev hvid i ansigtet; 'jeg har trukket bæstets hale af, og den knurrer bare. Hvad er det for en slags hund?'

I dette øjeblik begyndte halen at logre ivrigt i hånden på ham. Med et hyl af skræk smed hr. Sutton-Trevor den fra sig og trak benene op fra gulvet. Som en levende genstand fo’r halen rundt i stuen. Pludselig kom Scollops til syne under et bord og strakte ud i en hidsig forfølgelse af halen. Halen satte fra gulvet og landede i skødet på fru Sutton-Trevor. Scollops gjorde ligeså, og dér blev slaget udkæmpet. Mens denne beundringsværdige engelske dame af det gode selskab udstødte lyde som en indianer på krigsstien, udkæmpede Oscar, usynlig, men hørlig, og Scollops, et lynsnart skrigende stykke pelsværk, en uafgjort kamp, hvorunder ingen af dem rokkede sig en tomme fra det sted, hvor de først var kommet i kontakt med hinanden, d. v. s. fru Sutton-Trevors skød. Som følge af denne enerverende oplevelse måtte fru Sutton-Trevor hjælpes ud af stuen, da katten og halen havde fjernet sig fra slagmarken.

'Der er afgjort noget mystisk ved denne villa,' sagde hun, da hun kom ind i dagligstuen igen. 'Og det er ikke hr. Topper alene, jeg mener.'

'Det var smukt af Dem,' sagde hr. Topper med en maliciøs latter.

'Ikke med min gode vilje, kan jeg forsikre Dem for,' fortsatte hun, 'men når haler uden hunde begynder at gø og bide og fare rundt i huset, og når katte begynder at spadsere som akrobater og slås på skødet af mig som dæmoner, der er gået amok, så er det på tide at sætte grænsen. Den sætter jeg nu. Fru Topper, det gør mig overordentlig ondt, men jeg kan ikke lade min familie opholde sig under Deres mands tag. Hvad øjeblik det skal være, risikerer jeg, at min mand får et slagtilfælde eller min søn mister forstanden.'

'Godt, så sætter vi grænsen dér,' svarede hr. Topper; 'skønt, for min død kan jeg ikke se, at det ville forandre nogen af dem stort. Den gamle støder har graven ventet med længsel i mange år, og hvad Deres flødedreng angår, kan han vel dårligt miste noget, han ikke har.'

'Oh!' gispede fru Sutton-Trevor. 'Slå ham, Keith. Aldrig før har nogen vovet en sådan fornærmelse mod os'.

'England venter, at hver mand gør sin pjæk,' drillede hr. Topper.

Dette var for meget for Keith Sutton-Trevor. Han gik hen til hr. Topper og løftede hånden. Den blev øjeblikkelig fuld af kat. Hvordan Scollops bar sig ad med det, vil man aldrig få at vide. Hr. Topper havde en anelse om, at det var obersten, der havde anbragt den der. Samtidig gik ikke blot halen, men hele bagfjerdingen af en hund til angreb tværs over stuen mod den rasende englænders rystende ben. Det var mere, end et menneske af kød og blod kunne tage. Selv guder ville have tabt modet. Hr. Keith Sutton-Trevor var ingen gud. Han smed katten, løb sidelæns forbi den omkringfarende bagfjerding og flygtede ud af huset.

'Hvor blev han af?' spurgte hans fader.

'Ud at lede efter resten af hunden,' foreslog hr. Topper muntert.

'Og hvor skal hun hen?' fortsatte den gamle, da Keiths kone styrtede efter ham.

'Ud at lede efter resten af ham,' svarede hr. Topper. 'Han er såmænd ikke ulejligheden værd.'

'Hvis jeg var en dag yngre, min herre, så ville jeg prygle Dem halvt ihjel.'

'Og hvis De blev slået kvart ihjel, var De død.'

'Åh!' råbte den gamle herre. 'Dette fæ er utåleligt. Før mig bort.'

Topper stod og drak cognac.

'Ja, fru Sutton-Trevor,' sagde han, 'skynd Dem nu at sætte den grænse. Hiv ham over grænsen.'

Fruen foretrak at ignorere hr. Topper.

'Kære fru Topper,' sagde hun til hans kone, 'jeg vil anbefale Dem at tage med os i morgen på den tur. Dette er ikke et sted for en kultiveret dame.'

'Jeg vil hellere end gerne tage af sted med det samme,' svarede fru Topper, mens hun fulgte sine gæster ud til verandaen. 'Jeg skal give Dem besked i morgen. Lige siden han kom til skade, har han været lidt sær. Især i den sidste tid.'

Da hun kom ind i dagligstuen igen, så hun på sin mand og kom til det resultat, at hun havde fremstillet sagen med beundringsværdig hensynsfuldhed og takt. Der var ganske bestemt noget sært ved ham. Han sad og hang i en stol med et glas cognac i højre hånd. På det ene knæ sad Scollops og nød livet, mens begyndelsen eller enden af en hund lå på det andet. Over for en så demonstrativ halsstarrighed tøvede Mary Topper ikke længe. Der var kun lidt at vinde og meget at tabe. Med bortvendte øjne gik hun forbi sin mærkværdige ægtefælle og dennes endnu mærkværdigere kæledægger og skyndte sig ovenpå, mens det gøs uhyggeligt ned ad rygraden på hende.

Topper nippede til sin cognac og så eftertænksomt ned på halen. De bindestregsnobber havde fået, hvad de havde godt af. Alt for længe havde de vanhelliget hans Riviera og ødelagt stjernenætterne for ham. Var han måske kommet til Europa, bare for at gense Glendale med engelsk accent? Nej, det var han ikke kommet til Europa for. Glendale var mere end nok derhjemme. Det trøstede ham at vide, at familien Sutton-Trevor var blevet grundigt fornærmet og beskadiget.

'Hvor pokker er obersten gået hen?' tænkte han. 'Her ligger den hund i min varetægt. Jeg kan ikke jage en hund i den forfatning på porten.'

Det gjorde ikke noget. Hvis dens forsumpede herre var gået sin vej for at søge andet tidsfordriv, kunne den smule af Oscar, der var, såmænd rulle sig sammen i en stol og sove der. Den kunne holde Scollops med selskab – holde hende hjemme til en afveksling.

11. kapitel

Benet bedrager

Topper drak sit glas ud og lagde sine byrder ned i stolen. Efter den vågne tilstands feberagtige aktivitet sov de trygt, og deres tidligere fjendskab var glemt over deres fælles forsvar af mennesket. Scollops åbnede søvnigt øjnene og betragtede den nydeligt arrangerede, men ikke desto mindre hundeløse bagfjerding. Så lukkede hun dem og hendes graciøse skikkelse rystedes af en let gysen. For Scollops var dette en ganske ny model i hunde. Hun ville jo nok blive vænnet til tanken. En kat måtte finde sig i at vænne sig til så mange ubehagelige ting her i livet. Før i tiden havde hun altid kunnet se ansigtet på den, hun sov sammen med. Men hvad, en venlig bagfjerding i nattens kolde timer var bedre end slet ingen bagfjerding. Det, der fandtes af Oscar, var varmt og ruhåret. Sådan noget satte Scollops pris på. Hun ville se at få det mest mulige ud af det lidet, guderne havde tilstået hende. Hendes venstre øre blev komplet fyldt af lyden. af en hunds umådelige gaben. Atter lukkede katten øjnene op. Denne gang så hun kræsent og misbilligende på det sted, hvor der blev gabet fra. Hvis denne bagfjerding agtede at gabe sådan med mellemrum natten igennem, ville det visselig blive en prøvelse. Den skarpe, stakåndede bjæffen, hvormed gaberiet sluttede, var det særligt vanskeligt for øret at tage. Katten så spørgende på Topper, som for at se, hvad han mente om det, hvorefter hun atter så på bagfjerdingen. Hun trak filosofisk på sine slanke skuldre, lukkede på ny øjnene og gjorde sit bedste for at affinde sig med en sidekammerat uden sidestykke.

Topper gik rastløs rundt i stuen og skottede fra tid til anden hen på cognacflasken, der stod ved buffeten. Lad den stå. Der var ingen mening i at vågne op om morgenen med bullent hoved. Cognac’en kunne vente. Han gik ud på verandaen og ransagede månens ansigt. Automatisk plantede kvinden i villaen til højre sig i vinduet.

'Gamle træske heks,' mumlede han. 'En skønne dag får du den sten i hovedet, hvis du ikke passer dine egne fordømte sager.'

Han gik ind igen, lukkede de høje skodder ud til havet, lyttede lidt til bølgebruset ved stranden og gik derpå langsomt op ad trappen med et blik bagud mod den ejendommelige gruppe i stolen. Mary skulle være i seng nu. Han håbede det inderligt.

Han listede stille gennem sin kones værelse ind til sig selv og lod døren stå på klem i overensstemmelse med en god gammel tradition, hvis mening han ikke begreb, medmindre det skulle være for at opmuntre en venskabelig udveksling af Rivierainsekter. Fru Topper sov sødt sammen med sin mavesyre. De havde nok i sig selv. Det havde hr. Topper ikke. Måneskin over vandet var ikke godt for hans sjælefred. Det gjorde ham urolig. Havde han været en hund, ville han have tudet sin sjæl ud til månen. Berøvet denne ventil for sine følelser klædte han sig langsomt af uden at gide tænde lys, iførte sig en kongelig pyjamas og manøvrerede i sin seng af en elasticité suprême.

'Ih, hvor er det yndigt!' hviskede en stemme blidt ind i øret på ham. 'Jeg elsker silkeundertøj.'

Det gav et gisp i Topper, da der blev trukket voldsomt i hans pyjamasbukser, som blev befølt på det mest nysgerrige af en usynlig fælle, der elskede silkeundertøj.

'Lad være!' hviskede han ud i det af månen stribede mørke. 'Du river dem af.'

Denne lidenskabelige anmodning blev besvaret af en profan fnisen.

'Hvo intet vover, intet vinder,' sagde stemmen ved hans side.

Han drejede hovedet og så ind i Marion Kerbys måneskinsblik.

I værelsets halvlys virkede hendes ansigt lille og blegt og næsvist. Hendes læber var ham faretruende nær.

'Gå tilbage til dit badehus,' sagde hr. Topper. 'Og hold dig fra min pyjamas.'

'Nej, jeg vil ej', sagde hun. 'Jeg har det så rart, hvor jeg er, og jeg elsker din pyjamas. Jeg flår den i laser, hvis jeg får lyst.'

'Få endelig ikke lyst,' sagde hr. Topper. 'Hold op med at få noget som helst.'

'Du må aldrig smykke din pragt med silke, når jeg er i nærheden,' hviskede Marion. 'Jeg kan ikke holde fingrene væk.'

Topper så nøje på hende.

'Hvad har du smykket din med?' spurgte han mistænksomt.

'Kun med overdelen af en af dine. Den er alt for stor. Vil du føle?'

'Lad være med at sige sådan noget. Det er ikke rigtigt af os.'

'Hvad skal vi to gøre – bede vor aftenbøn og sove?'

'Det ville være langt det klogeste. Det er forfærdeligt, som det er gået ned ad bakke med dig.'

'Og jeg trækker dig med.'

'Er du klar over, at du uopfordret ligger i en gift mands seng, og at du selv har en mand lige ved hånden – alt for nær ved hånden.'

Roligt: 'Ja. Det er jeg.'

'Er det aldrig faldet dig ind, at det er forkert at klatre i seng med flere mænd?'

'Med hvor mange mænd?'

'Antallet er ligegyldigt.'

'Jeg kender ikke noget til, om det er forkert,' sagde stemmen. 'Jeg ved, det ville være uklogt.'

Hr. Topper blev stum.

'Ved du da slet ikke, hvad moralske værdier vil sige? Ejer du ikke noget af den slags?'

'Jeg ejer ikke noget, du kan købe, hvis det er det, du mener.'

'Det er, hvad jeg ikke mener.'

'Så lad os hellere holde os til almindelige folks tale. Der bliver så let så meget ud af små misforståelser.'

Topper turde ikke blive ved at se ind i Marions glødende øjne. Han så bort.

'Hvorfor går du ikke tilbage til hotellet?' spurgte han.

'Der er ingen hjemme. Banden er ude. George er taget bort i en motorbåd med en dame, der kalder sig fru Blake Willard.'

'Hende kender jeg', svarede Topper. 'En charmerende kvinde.'

'Har du nogen sinde været ude med hende?'

'Nej,' sagde hr. Topper. 'Jeg og hr. Blake Willard er de eneste to mænd på Rivieraen, der ikke har benyttet sig af denne behagelighed.'

'Nå, hun er sådan en.'

'I høj grad.'

'Det har George godt af!'

'Han følger kun hævdvunden sæd, det er det hele.'

'Han havde selvfølgelig en vældig blæser på,' sagde Marion med en smule loyalitet. 'Ellers er han meget kræsen i sit valg.'

'Fru Blake Willard har ikke noget med valg at gøre. Hun er en skik.'

Tavshed. Så en lille, blid stemme.

'Holder du af mig, Topper?'

'Hvad har det at gøre med, at du kravler i seng til mig?'

'For det første kravlede jeg ikke, og er det ikke rigtigt, at når man holder af hinanden, skal man se hinanden så meget som muligt?'

'Absolut ikke,' sagde hr. Topper. 'En sådan nysgerrighed ville føre til alle mulige komplikationer.'

'Det forstår jeg ikke,' sagde Marion.

'Hør, her,' forklarede hr. Topper tålmodigt. 'Hvis alle, der holder af hinanden, kravlede i seng –'

'Jeg ville ønske, du ikke ville sige kravlede,' afbrød den sagte stemme.

'All right,' sagde hr. Topper. 'Hvis alle, der kom til at synes om hinanden, anbragte sig i seng med hinanden, ville der ikke blive nok til at klare efterspørgslen.'

'Af hvad – senge eller folk?'

'Senge, selvfølgelig.'

'Jamen, hvorfor så i seng? Lad dem finde på andre steder. Det kunne jeg godt.'

Atter var Topper bragt til tavshed. Del var som at tale til en vild.

'Er du klar over,' spurgte han omsider, 'at min kone sover på den ene side af mig, og at på den anden kan din mand, for hvem afstande ikke eksisterer, dukke op, hvad øjeblik det skal være, med fru Blake Willard hængende ud af halsen.'

Marion fnisede.

'Det ville være sjovt, hvis de kom samtidig.'

'Det ville være skrækkeligt,' sagde hr. Topper. 'Han ville bogstavelig talt rive mig i stykker og smide mig væk, og hun ville fortælle stykkerne nøjagtigt, hvad hun mente om dem.'

'Bare du ville tænke lidt mere på mig og meget mindre på George og din kone. Hvis du ikke er mere underholdende, Kravler jeg i seng hos hende, som du så malende udtrykker det.'

'Det ville være venligt af dig, særlig i overdelen af min pyjamas.'

'Så vælg mellem os.'

'Jeg vil meget hellere gi en tur,' sagde Topper undvigendc. 'Lad os det.'

'Hvis du prøver på at forlade denne seng, skal jeg få hende herind øjeblikkelig.'

'Hvis jeg ikke forlader denne seng, har jeg hende alligevel. Må jeg ikke engang lukke døren?'

'Det ville være det fornuftigste,' svarede Marion. 'Hvis hun så dig, ville hun sige, at det var et stift stykke.'

'Du skal ikke blive fræk.'

'Man må være mere end fræk over for dig. Du er en af den slags, man er nødt til at sætte sig på og tage fraoven og nedefter.

Da han kom tilbage til sin seng, havde Marion puttet sig til rette på hans plads. Det ene slanke, bare ben stak udenfor. Topper lagde sig på hendes plads, alt mens han brummede noget om visse kvinders frækhed.

'Jeg kan ikke sove på denne side,' klagede han.

Marion lo på en højst ubehagelig måde.

'Hvad får dig til at tro, at du skal sove?' spurgte hun. 'Har du ingen opdragelse.'

Topper så forskrækket på hende.

'Skal vi ikke sove?' spurgte han.

'Nej, vi ska! ikke sove,' hånede hun og rakte tunge ad ham. 'Din enorme store ko.'

'For Guds skyld,' sagde Topper. 'Jeg har haft cn streng dag. Hvad har du i sinde at gøre på denne tid af natten?'

'Tja,' sagde Marion eftertænksomt, 'vi kan ikke spille polo, og vi kan ikke ride om kap, og vi ville få en sværm af moskitoer ind, hvis vi tændte lyset og tog hul på et spil kort. Men vi kunne lege spørgsmålsleg.'

'Jeg har kun ét spørgs,' sagde hr. Topper. 'Står du op af sengen her og går hjem?'

'Godt,' sagde Marion. 'Men du vil fortryde det.'

Hun smuttede ud af sengen og gik hen til vinduet. Her stod hun i det drivende måneskin og så sjov ud.

'Hør,' hviskede Topper, 'du kan ikke gå sådan.'

'Jeg kan gå sådan,' hviskede hun rasende. 'Jeg kan gå i mindre end det. Her! Tag dit modbydelige cirkustelt.'

Med disse ord rev hun pyjamastrøjen af og kylede den på gulvet. Så skjulte hun lige pludselig ansigtet i hænderne og begyndte at græde stille, men effektivt. Det kunne Topper ikke stå for. Han så på den lysende skikkelse og glippede derpå stupidt med øjnene mod verden i almindelighed.

'Marion,' hviskede han ilde til mode, 'hold op med det.'

'Nøgen kom jeg til denne verden,' sagde hun med brudt stemme, 'og nøgen som i moders liv forlader jeg den. Du er ligeglad.'

Topper stod ud af sengen og gik hen til vinduet.

'Rør mig ikke,' sagde Marion og lænede sig tungt mod ham. 'Du vover ikke at komme et skridt nærmere.'

'Det er fysisk umuligt,' bemærkede Topper.

Lo hun eller græd hun? Topper var ikke i stand til at sige det. Han bemærkede to bløde arme liste om halsen på sig og et lille vådt ansigt presse sig mod sit.

'Gamle hønisse,' mumlede hun og holdt fast i hans ører og trak hans hoved ned til sine læber.

Der var ikke andet for Topper at gøre end at bære hende tilbage til sengen.

'Jeg vidste, at du vidste, hvordan en gentleman skal behandle en dame,' mumlede hun. Hvis du nu ville være så rar –'

Topper gav pludselig slip på hende, så sætningen endte i et gisp.

'Nu må du for Guds skyld være parat til at dematerialisere dig uden varsel,' sagde hr. Topper et par timer efter. 'Lad være med at falde i søvn, så du glemmer dig selv.'

'Det skal jeg nok lade være med,' mumlede Marion søvnigt, 'den slags har der allerede været nok af. Jeg forsvinder ved det mindste tegn på fare, mister Topper.'

Der blev stille i værelset bortset fra lyden af dybe, sunde åndedrag og havets drømmespundne kadencer.

Mary Topper vågnede tidligt næste morgen. Dette skyldtes, at hun havde taget en afgørende beslutning. Hun ville forlade huset samme morgen og tage til Paris med Sutton-Trevor’erne i deres bil. Hendes mands opførsel den foregående aften havde været utilgivelig. Desuden foregik der unaturlige og uhyggelige ting i huset – hundehalen og alt det. Hun brød sig ikke om at tænke på det. Hendes mand kunne skøtte sig selv. Tanken om den kønne Félice forårsagede en forbigående uro. Så trak hun på skulderen. Hvis en mand med vold og magt ville vise sig som mandfolk, var der ikke nogen måde at stoppe ham på.

Hun stod op af sengen og tog sin morgenkåbe på. Hun måtte straks gøre sin mand bekendt med sin beslutning. Mærkeligt at han stadig var på sit værelse. Så opdagede hun for første gang, at døren mellem de to værelser var lukket. Dette var endnu mærkeligere. Det var faktisk en fornærmelse. Hun gik målbevidst hen til døren og rev den op.

Den første genstand, der hilste fru Toppers øje, var noget af det yndigste, selv om det må indrømmes, at den gode dame ikke betragtede den med nogen påfaldende anerkendelse. Hvad hun så var et slankt, nøgent og brunt ben – et udsøgt eksemplar af feminin skønhed – der lå uskyldigt fremme oven på sengetøjet. Hvor benet fortsatte, stod ikke fru Topper klart, men hun gik naturligvis ud fra, at det fortsatte højere oppe indviklet i sengetøj. Ét var hun sikker på – hendes mands var det ikke. Dette falske mandfolk lå komfortabelt i sengen sammen med indehaveren af dette ben – og havde ligget sådan hele natten. Og han lå ikke, hvor han plejede. Han havde brudt en årgammel vane – noget han aldrig havde gjort for hende – og sov til venstre.

Fru Toppers blod kom i kog. For første gang i sit liv blev hun en primitiv, kampberedt kvinde. Ja, hun ville forlade huset, men først når det lå i ruiner – huset og alle i huset, især de to.

Med snigende bevægelser arvet fra sine primitive forfædre, krøb hun hen til sengen og greb benet ved foden. Hr. Topper blev brutalt vækket ved et kvalt skrig lige i øret bag sig.

'For fanden!' sagde Marion Kerby. 'Mit højre ben sover, og jeg kan ikke gøre noget ved det?'

'Hvorfor vil du da gøre noget ved det?' spurgte hr. Topper utidigt og prøvede at lukke øjnene op.

'Simpelt hen fordi din kone har fået fat i det,' sagde Marion med overbevisende alvor.

'Hvadbehager!' sagde Topper med øjnene vidtåbne og stirrende.

Et blik på sin kones strenge ansigt var ham nok. Han gemte sig under dynen. Mary og benet måtte selv kæmpe deres kampe. Dette var en af den slags situationer, hvor en mand skulle holde sig for sig selv. Der var ingen grund for ham til at blande sig i det og gøre sagerne værre.

'Kryster,' gispede Marion Kerby. 'Gør dog noget. Gnid mit ben og få det til at vågne.'

At gnide sin sengekammerats ben i dette øjeblik var det sidste, der kunne falde hr. Topper ind. Han skulle ikke have noget af at gyde olie på ilden.

'En anden gang,' mumlede han. 'Jeg har ikke tid.'

'Der bliver ikke nogen anden gang, hvis du ikke får bakset det kvindemenneske løs.'

Det er vanskeligt at gætte sig nøjagtigt til, hvad fru Topper havde i sinde at gøre med benet, hvis hun først fik fat i det. Det er tvivlsomt, om fru Topper selv vidste det. Antagelig har hun haft en vag idé om at slæbe det, med samt dets tilhørende person, gennem gaderne, hvorefter hun ville vende tilbage til Topper. Sikkert er det, at hun ikke havde til hensigt at trække benet af personen. Dermed skal ikke være sagt, at en sådan bedrift ikke ville have skænket hende en god portion velfortjent tilfredsstillelse. Hun tvivlede blot om sin duelighed over for en sådan opgave.

Med et opgivende grynt gav benet fortabt over for fru Toppers trækken og skiltes fra sengen. Så brat havde overgivelsen været, at Mary Topper satte sig tungt ned med benet, hvis sma lyserøde tæer vrikkede protesterende let hvilende på skødet.

'Gudfader, hvad er det for en kone, du har,' lød Marions stemme svagt. 'Jeg er som kit i hendes hænder.'

Topper kunne ikke styre sin sygelige nysgerrighed. Med det ene øje kiggede han på den aldrig før sete scene.

'Er det ikke vågnet endnu?' spurgte han nedtrykt.

'Jeg tror, det er ved at vågne op til noget forfærdeligt,' svarede Marion. 'Jeg ved ikke, hvad der er i vejen med det. Enten har det sine egne ideer, eller også har hun paralyseret det. Det er blevet stift af skræk.'

Mens denne mærkelige samtale mellem hendes mand og benet fandt sted, havde Mary Topper samlet kræfter. Først havde hun set let bedøvet på den gevinst, hun så hensynsløst havde trukket, og hvis gestikulerende tæer i særdeleshed havde vakt hendes ubehag. Dernæst havde benets snakkesalighed ikke just været beregnet til at berolige hendes nerver. Med stigende irritation hørte hun benet tale til sin mand, som om det havde krav på ham. Det havde endog bedt om at blive gnedet. Tanken om denne højst usømmelige anmodning hidsede fru Topper til dåd. Hun fo’r op og begyndte at svinge benet vildt rundt i luften. Topper så én gang over kanten af lagnet og gøs.

'Herrejemini,' råbte Marion, 'så sig dog til din kone, at hun skal holde op med at smide rundt med mit ben, som om det var et gammelt stykke reb. Hvem fanden bilder hun sig ind hun er – en cowboy? Hør De dér, tag nu og giv slip på det ben. Ved gud jeg bliver svimmel.'

'Jeg ved ikke, hvem De er, eller hvor De er, og det interesserer mig ikke, hvad De er,' svarede cowboy’en med vild u-ladylike stemme. 'Jeg har fået fat i det ben, og jeg har i sinde at holde fast på det. Jeg har i sinde at bide i det med mine egne bare tænder.'

'Det ville blive svært at bide i det ben med en andens tænder,' sagde den i luften hastigt roterende genstand, 'men jeg vil indrømme, at De er i stand til at finde på det værste. Topper, gamle dreng, nu må du altså stå op og tage mit ben fra din kone. Jeg kan ikke have kvinder til at bide mig i mit lille lamseben.'

'Oh!' råbte fru Topper og satte mere fart i benet.

Topper sprang ud af sengen og blev omgående sendt i gulvet ved at komme i voldsom kontakt med benet. Fru Topper lo sønderrivende.

'Dér, din hund!' råbte hun.

'Av,' sagde benet. 'Ih, hvor gjorde det ondt.'

'Jeg syntes heller ikke, det var rart.'

'Hvorfor smider hun mig ikke væk og tager fat på dig i stedet for?' sagde Marion. 'Pas på! Nu kommer jeg.'

Topper dukkede sig i sidste sekund, og benet susede forbi over hovedet på ham uden at gøre skade.

'Jeg slår hjernen ud på ham,' stønnede fru Topper.

'Han har vist ingen,' sagde benet.

'Hvad angår det Dem?' spurgte fru Topper.

'Absolut ikke,' sagde benet hastigt.

'Jeg havde mest lyst til at kyle Dem ud af vinduet,' sagde fru Topper.

'Bravo! Hvorfor gør De det ikke?' svarede benet. 'Enhver forandring vil være til det bedre. Endnu bedre: Hvorfor stiller De mig ikke i en krog, til De har fået vejret?'

I dette øjeblik tog hr. Topper et desperat spring hen mod benet, men faldt pladask på maven. Benet var blevet væk.

'Undskyld, du gamle,' lød Marion Kerbys stemme, 'men jeg kan overhovedet ikke gøre for, hvad det ben finder på. Det gik ud af sig selv. I øvrigt i sidste øjeblik. Jeg er helt forhvirvlet.'

Berøvet sit ben så Mary Topper tankefuldt ned på sin faldne husbond. Der var kun én ting at gøre ved ham, og det kunne hun ikke få sig til. Hun nægtede at besudle sine hænder ved at myrde en så ussel og depraveret skabning. Afmægtig af utilfredsstillet vrede så hun sig om i værelset. Så fik hun et af den slags vanvittige indfald, som kun kommer til folk i det yderste raseri. På hr. Toppers skrivebord stod en flaske indeholdende et særdeles ubehageligt fluidum til at hvidte sko med. Denne tog hun og tømte dens indhold ud over hr. Toppers hoved og nakke.

'Dér!' mumlede hun. 'Tag det.'

'Jeg har taget det,' sagde Topper nede fra gulvet. 'Alt sammen.'

Uden at gå til yderligere fjendtlige demonstrationer vendte hun sig bort fra den ejendommelige genstand, der lå for hendes fødder, og gik sin vej med knaldende døre. Fra hendes værelse hørtes forbitrede rejseforberedelser.

Endnu svimmel af de sidste øjeblikkes forfærdende begivenheder rejste hr. Topper sig op og prøvede forgæves at gøre noget ved hoved og nakke med et håndklæde. I sin voluminøse og farverige silkepyjamas og ansigtet grotesk smurt ind i hvidtelse gjorde han en tragikomisk figur. Hvad make-up’en angik, var han lige til Pagliaccis rolle. Han gjorde dog intet forsøg på at synge.

'Sig mig, skat,' lød Marions forsigtigt dæmpede stemme, 'tror du ikke efter alt, hvad vi har gennemgået, at du kunne ordne os lidt cognac?'

Hr. Topper gik ud på sin balkon og gjorde sære fagter ned til Félice, der energisk fejede verandaen nedenunder. Hans fagter var ganske overflødige. Hans ansigt var tilstrækkeligt til at tiltrække hendes mest nærgående opmærksomhed. Félice så forbløffet på det og tabte kosten. Hun vovede ikke at løbe ind i huset af frygt for, at monsieur skulle løbe hende i møde. Det ville ikke se godt ud at løbe ud på vejen. Hun valgte at blive stående, hvor hun var. Hun ville berolige denne gale monsieur.

'Félice,' kaldte han sagte. 'Det er, at jeg har trang til en flaske cognac. Voilà! '

Topper kastede et reb ned, som monsieur Grandon i sin omsorg for at forsyne sine lejere med et middel til at undslippe Vesuvius, havde fundet det hensigtsmæssigt at binde til rækværket på balkonen.

'Flasken, Félice,' fortsatte hr. Topper, 'bind den fast her.'

Her vred han hænderne så uhyggeligt i et forsøg på at gøre sig forståelig, at meget af farven forlod Félice’s ansigt.

'Jo. Ja, m’sieu,' stammede hun og nikkede voldsomt. 'Tout de suite. '

Da Topper kom ind igen, sad Marion Kerby på kanten af hans seng iført en silkeoverdel. Hun så så pudsigt skrøbelig og forkuet ud.

'Får vi det?' spurgte hun med lille stemme.

'Sagen er i arbejde,' sagde han.

Pludselig stivnede de begge ved lyden af en rasende stemme, der i voldsomme vendinger udtalte sin mening om Félice, der harmdirrende gav igen med høj stemme.

'Hun er deroppe!' råbte stemmen. 'Jeg ved, hun er der. Først skærer jeg halsen over på ham, og så høvler jeg hende.'

'Jeg får mere end du,' sagde hr. Topper resigneret som et menneske, der er ødelagt ud over ethvert håb om at komme sig mere.

'Det er George!' sagde Marion.

'I kød og blod,' svarede Topper.

Han så ud af et andet vindue og blev vidne til et rystende optrin. George Kerby stod over for Félice på verandaen. I den ene hånd holdt han et forskærerkniv, som han havde taget fra buffeten. Topper så, hvorledes den rasende ægtemand tog kniven mellem tænderne og greb fat om tovet med begge hænder. Så standsede han, tog kniven ud af munden og satte cognacflasken, som han havde taget ud af hænderne på Félice, til munden.

'Tak,' hørte hr. Topper ham sige, hvorpå han rakte flasken tilbage til pigen, tog kniven i munden og sprang på rebet. 'Jeg skal komme op ad dette forbandede reb som et smurt lyn.'

Topper vendte sig mod Marion.

'Din mand kommer op ad tovet som et smurt lyn,' sagde han.

'Så glider jeg,' svarede Marion, 'med en fart, den mest forfærdelige.'

Det glimtede af bare brune ben, da Marion flaksede ind i fru Toppers værelse. Fru Topper havde pakket færdig og stod nu foran sit spejl kun iført en peignoir.

'Den snupper jeg,' sagde Marion og forsvandt som en lynkrig nedenunder.

Fru Topper så afklædt efter hende i vag undren. Imens havde Topper i ensomhed inde fra dybet af sit klædeskab fornøjelsen at se George Kerbys entré à la pirat over balkonens rækværk. Topper syntes, han bestod af lutter kniv. Han sprang ind i værelset og så sig vildt omkring.

'Hvor er de?' råbte han. 'Topper, din tid er slået – jeg mener omme.'

I klædeskabet blev Toppers ansigt endnu hvidere end kalk. Han så sig selv skåret i strimler. En stund rasede George Kerby frem og tilbage som en tiger på jagt, men så fik han pludselig øje på døren ind til fru Toppers værelse, og med hævet kniv fo’r han ind ad den og skreg: 'Hvor er der en hals, så skal jeg skære den over.'

Nu traf det sig just sådan, at fru Topper på grund af den stjålne peignoir befandt sig i en stilling, hvorved hun viste George Kerby betydeligt mere end halsen. Det blev et møde, som ikke så let skulle glemmes. Den ophidsede mands vrede blev fejet væk af ren og skær forskrækkelse.

'Omforladelse frue,' sagde hr. Kerby. 'Havde jeg vidst –'

'Nu da De ikke alene ved, men ser,' afbrød Mary Topper koldt, 'vil De måske fjerne såvel Dem selv som Deres kniv fra mit værelse.'

'Jamen, frue –' begyndte George Kerby, der følte, at hans undskyldning for den enorme forseelse havde været ganske utilstrækkelig.

'Fortæl mig det skriftligt,' afskar fru Topper. 'Den dør fører til stuen. Gå ud ad den og bliv ved med at gå.'

Kerby adlød ilsomt hendes instrukser.

Mens dette korte møde fandt sted, fik Topper lige tid nok til at tilfredsstille kvinden i villaen ved siden af ved at kure ned ad det tov, George var kommet op ad i sådan en fart. Topper var ligeledes et smurt lyn. Men han var om muligt endnu mere smurt, eftersom han til forskel fra George bevægede sig nedad mod jorden. Da han havde nået den, styrtede han ind i spisestuen og faldt sammen i en stol.

'Min Gud,' sagde han udmattet.

'M’sieu,' hviskede Félice og stirrede på hr. Topper med et blik fuldt af beundring og sympati, 'den lille mademoiselle, hun er på stranden. Ah, m’sieu, très chic. '

Den tilintetgørende kendsgerning, at den lille mademoiselles mand stod i døren og så på ham, afholdt ham fra at oplyse Félice om, at den lille mademoiselle var en madame af ikke liden erfaring. Georges ansigt bar præg af det nylige møde – furer af lamslået skræk.

'Almægtige Gud,' mumlede han, 'er alt i dette hus unormalt? Hvad er der i vejen med dit ansigt?'

'Goddag, George,' sagde Topper kort. 'Solskoldet. Har du fået morgenmad?'

'Har du set min kone?' spurgte George.

'Ih nej,' svarede Topper uskyldigt, 'men Oscar render rundt her et sted. En del af ham rettere sagt.'

'Nå. Jeg har set din,' sagde Kerby lavmælt.

'Har du det? Nu?' svarede Topper interesseret. 'Hvad syntes du om hende?'

'Det var til at få dårlige øjne af,' svarede Kerby med unødig ligefremhed. 'Det gør mig ondt, Topper, men hun havde ikke tøj på.'

Topper var lige ved at sige, at så havde George ikke noget at lade ham høre, men lod taktfuldt være.

'Det var ikke pænt af dig, George,' sagde han mildt, 'men heldigvis er jeg ikke urimeligt jaloux. Jeg stoler på, at du – æh – lader det blive ved det.'

'Absolut,' sagde George hastigt. 'Jeg forsikrer dig for, at du ikke behøver at være bange for fru Toppers ære.'

'Vil du mon cognacce med mig?'

Topper rejste sig og gik hen til buffet’en. George fulgte ham mistroisk.

'Er du vis på, at du ikke har set min kone?' spurgte han.

'Jeg synes ikke, du står sådan, at du kan tillade dig et sådant spørgsmål over for mig,' sagde Topper og så roligt på George.

'Men hvorfor hang det tov ned fra din balkon?' fortsatte George, idet han til hr. Toppers betydelige lettelse lagde kniven.

'Åh, det,' sagde Topper med en bagatelliserende latter. 'Vi er ikke alle velsignet med sympatiske og selskabeligt anlagte koner, George. Det tov er til at cognacce med, når alle andre tilførselsveje er afskåret.'

George Kerbys ansigt klarede op. Han drak en ordentlig slurk sammen med sin vært og drak atter. Derefter satte han sig ned og fortærede et solidt morgenmåltid.

'Vil du hjælpe mig med at finde Marion?' spurgte George, da han var færdig med den sidste bid. 'Jeg vil give hende nogle høvl.'

'Stol på mig,' svarede hr. Topper uden at fortrække en mine. 'Jeg skal endda hjælpe dig med at høvle hende. Hvad hedder dit hotel for resten? Jeg møder dig dér, når jeg har vasket mig en smule og er blevet klædt på.'

12. kapitel

På hotel splendide

Hr. Topper holdt sit ord. Han mødte George Kerby på Hotel Splendide. Han gjorde det, der var bedre. Han opslog midlertidigt sit paulun i dette luksuøse etablissement. Denne gennemgribende ændring i hans levevis blev snarere arrangeret for end af hr. Topper. Han havde intet valg. Under en afsides samtale havde Marion gjort ham det klart, at hun ikke ville finde sig i at have ham boende alene i villaen sammen med den kønne franske tjenestetøs, hvis amourøse tilbøjeligheder var lige så hurtigt vakte, som de var vanskeligt stillet. Altså anmodede villaens herre, kort efter fru Toppers bratte bortgang ad bagvejen, Félice om et stykke tid at opføre sig, som det anstod sig en god og sød lille én og tålmodigt afvente hans tilbagekomst. Félice på sin side forsikrede ham om, at han kunne finde hende alene i villaen ligegyldigt på hvilket tidspunkt af døgnet.

'Og hvis du forsøger på at luske hjem alene,' havde Marion sagt til ham med eftertrykkelig alvor, 'så brænder jeg hytten af til grunden og slukker dine sydende slagger med kloakvand.'

Topper var absolut ikke vanskelig med hensyn til Marions dispositioner over hans sydende slagger, når han først én gang var indtrådt i et sådant beklagelsesværdigt stadium, men processen, der forudsatte slaggerne, brød han sig afgjort ikke om. Desuden gik han ud fra, at monsieur Grandon, villaens ejer, ville foretrække at se den intakt til glæde og behag for fremtidige gæster. Hr. Topper havde til sin sorg opdaget, at franske husejere led af overordentlig fikse ideer den slags vedrørende, idet en knaldet tekop (der var skåret i forvejen) var tilstrækkeligt til at få øjnene til at rulle konsterneret og vende sig mod himlen i søgen efter deres bjærgsomme Gud.

I de forløbne fjorten dage havde hr. Topper nu udgjort et stilfærdigt, selvudslettende medlem af Hotel Splendides selskab. I hele denne periode havde han ubøjeligt søgt George Kerbys selskab. Så hårdnakket var Topper vandret rundt i hælene på George, at George havde fået fuldkommen lede ved Topper. Marions skinsyge unge ægtemage var blevet overbevist om, at selv om han aldrig mere så Topper, ligegyldigt på hvilket plan, så havde han alligevel set for meget til ham. Han begyndte endda at få ondt af sin kone, når han så hende håbløs og nedslået lytte til en af gamle Toppers endeløse udredninger af bankvæsenets teori og praksis eller farerne ved en overflødig guldreserve. Der er ikke nogen fare dér for Marion, mente Kerby. Han havde overvundet Topper fuldstændigt. Manden var bare en rig, godlidende plageånd, der var ved at blive gammel. Lidet anede George, at i Cosmo havde scenen tabt en komediespiller af betydeligt talent.

Topper alene havde æren af omsider at skaffe selskabet af med hr. Kerbys generende tilstedeværelse. George bogstavelig talt smed sig i armene på en rig sydamerikansk enke og tiggede hende om at tage sig væk fra Topper til et ophold på ubestemt tid om bord i hendes paladslignende yacht, en bøn, som den sydamerikanske enke ikke var kostbar med at opfylde. Topper fik den umådelige tilfredsstillelse at vinke farvel til dem, da de tog ud på deres krydstogt. Han henkastede også en passant anbefaling af den vestafrikanske kysts skønheder, som han intet anede om, og om spændingen ved storvildtjagt, som han anede endnu mindre om. Tanken om at plaffe en løve ned tiltalte George Kerbys flygtige natur stærkt. Hans rejsefælle var mindre begejstret for tanken, men hævdede ikke desto mindre, at løvebøffer var en gammel sydamerikansk ret.

Ikke så såre var George vel ude af døren, før obersten og fru Hart begyndte at lukke øjnene på det flittigste, noget der ikke voldte dem vanskeligheder af nogen art. De blev faktisk slået med moralsk blindhed, noget der altid havde ligget til dem. Takket være denne elskværdige skrøbelighed blev det muligt at foretage visse ønskelige arrangementer med hensyn til sovekvarterer, således at alt blev nemmere for alle.

Det lille selskab sad for øjeblikket komfortabelt bænket på Hotel Splendides plæne. I fire brune hænder glitrede fire høje, ligeledes brune glas øl, hvori den nedgående sol glødede. Topper havde spillet tennis i klubben med ingen mindre end hr. Keith Sutton-Trevor, som havde fået læsterlige klø. I de foregående to uger havde de bedste spillere, klubben kunne sende i ilden, fået læsterlige klø af hr. Topper. Toppers succes i denne sport var blevet en sensation, der truede med at udarte til skandale. Aldrig før havde klubbens medlemmer oplevet en så ejendommelig form for tennis. Den halvsvære amerikaner, hvis pris ingen tidligere havde sunget, havde med virtuositet revolutioneret spillet. Hans ketcher syntes at være allestedsnærværende på banen – ofte endda slet ikke i hånden på ham. Hans modspillere klagede alle som én over, at der var nogen, der skubbede til deres ketcher, hver gang de manglede et point, og at de ikke sjældent i en afgørende serie blev puffet, spændt ben for og underkastet endnu mere ydmygende trakasserier. Da imidlertid ingen af disse såkaldte trakasserier var synlige for dommernes øjne, måtte disse herrer tøvende tilskrive de slagne spilleres protester dårlig sportsånd.

Marion havde megen morskab af ganske let at knipse til ketcheren, hver gang en spiller skulle til at serve. Dette førte uundgåeligt til dobbelt fejl, hvorved Topper scorede et point. Fru Hart derimod fandt det mere fornøjeligt at skubbe til en spiller, hver gang han var ude af balance. Denne ryggesløse fremgangsmåde resulterede i en del smertefulde fald. Obersten havde den vane at gribe bolden på modspillerens bane, når Topper havde slået den over nettet og ladet den foretage de mest forbløffende skruninger og hop. For tilskuerne så det ofte ud, som om hr. Topper aldeles intet havde at gøre med mange af sine bedste slag. Han kunne endogså vende ryggen til sine modstandere og vinde endda. Der forefaldt tilfælde, hvor tilskuerne fik det indtryk, at tennisbolden personligt blev ført fra hr. Toppers banehalvdel over til det sted på den anden halvdel, hvor modstanderen umuligt kunne nå den. Flere gange havde man set en bold fra Toppers ketcher anbringe sig lokkende – nogle sagde spottende – foran en spiller og blive hængende dér, indtil han ude af sig selv af raseri blev hidset til at smashe efter den, kun for at opdage, at bolden graciøst var smuttet om bag ham og muntert fortsatte hen ad banen og skaffede hr. Topper et velfortjent point. Der var almindelig enighed om, at denne milde amerikaner med en ketcher og tennisbold kunne ting, som aldrig tidligere var lykkedes for menneskeheden. Hans vane at føre en lavmælt, småskændende samtale med sig selv fandt man lidt ejendommelig, men ejendommeligt var jo hele spillet. Havde tilskuerne vidst besked, ville de have vidst, at hr. Topper blot protesterede mod at blive klappet opmuntrende på ryggen og på andre måder at blive kælet for af Marion Kerby og hendes venner. Efter en af disse ensidige matcher var Toppers tre kammerater uvægerligt næsten lige så trætte og tørstige som han selv.

Mens obersten sad og smagte nænsomt på sit øl, tænkte han over, hvordan hr. Toppers opsigtsvækkende talent kunne vendes til egen økonomisk fordel. Tanker af denne art rumsterede tit i denne foretagsomme herres hoved. Der er aldrig blevet trykt tilstrækkelig mange francs til at tilfredsstille oberstens behov. Hvad det kostede af klæder og spiritus at holde fru Hart konstant pyntet, var simpelt hen forfærdende.

'Topper,' sagde han prøvende i den ligegyldigste tone af verden, sådan som han plejede, når han nærmede sig delikate emner, 'vi tre kunne gøre Dem til Rivieraens – ja, for den sags skyld til hele verdens tennis-champion, hvis De ville.'

'Nej, vorherrebevares,' sagde Topper. 'I har gjort jeres sager alt for godt allerede. Tør jeg spørge, hvad skulle det til at trække bukserne ned på Sutton-Trevor i eftermiddags. Det gør man ikke i tennis.'

'En fejltagelse,' sagde Marion kort, idet hun tog sin alpehue af og rystede krøllerne ud, så hun så sød og vild og pjusket ud. 'Min hånd smuttede. Jeg prøvede at smide ham bagover.'

'For det første skal man ikke smide herrer bagover,' sagde Topper mildt formanende, 'og det er ikke rigtig pænt dernæst at trække deres bukser ned.'

'Hold mund, eller jeg hiver dine helt af,' sagde Marion og tilføjede eftertænksomt, 'underbukser og hele pibetøjet.'

Topper tav. Hun holdt altid mere, end hun lovede. Han nærede intet ønske om at vise sig for hotellets gæster, der nu var samlet på plænen, uden pibetøjet, i en tilstand, hvor kun hans bedre halvdel var påklædt.

'Selvfølgelig,' fortsatte obersten, der ikke var til sinds at bøje af fra sit emne, 'hvis vi gjorde alvor af det, måtte damerne beherske deres naturlige tilbøjeligheder.'

'Hvaskadetsige?' drævede fru Hart med hårdkogt stemmeføring.

'At du og Marion blev nødt til at holde op med jeres trafik med at prøve at klæde spillerne af,' svarede obersten uden at tage ringeste notits af fru Harts stemmeføring. 'Hvis vi kan få vore modstandere til at virke let – æh – omtågede, ville det naturligvis blive til vor fordel.'

'Omtågede,' sagde Marion sarkastisk. 'Jeg skal få de mider til at virke fuldstændig rundt på gulvet.'

'Og vi må altid huske på vore tilskuere,' fortsatte obersten og hævede brynet i retning af Marion. 'Vi må bestræbe os på deres underholdning.'

'På min regning, oberst?' sagde hr. Topper let.

'Nej vist,' svarede obersten. 'På ingen måde, kære herre. På Deres rivalers regning.'

'Skal jeg spille mod flere end én ad gangen?' spurgte Topper ikke ganske vel til mode.

'Det kunne De måske,' sagde obersten tankefuldt. 'Det var en idé. Med vor hjælp kunne De måske spille med ti mand samtidig og vinde seks–nul.'

'Vist kunne vi så,' samtykkede fru Hart, 'men vi får mere travlt end en kanin på en hundeudstilling.'

'Det er ikke givet,' sagde Marion. 'Vi kunne trampe de halve af dem under fode og få de andre til at slås med hinanden.'

'Det forstår jeg,' sagde hr. Topper. 'Vanskeligheden ligger blot i, at I alle sammen får mig til ting, der ikke er menneskeligt muligt. Jeres lille idé med at lade bolden sejle ud over alle grænser og så pludselig dukke op igen, når mine modstandere ikke ser efter, er simpelt hen mere, end folk kan tage. Det er idiotisk. Jeg føler mig selv som en idiot. Desuden er det et beskidt trick.'

'Gud bevare mig vel, Topper,' drævede fru Hart, 'det generer os ikke det mindste. En super-champion som De har ikke råd til at være alt for pertentlig.'

'Ja, jeg vil nu ikke spille mod en eneste,' svarede hr. Topper. 'Langt mindre ti.'

'Dernæst,' sagde obersten, som om det i virkeligheden ikke spillede nogen rolle, 'er der den finansielle side af sagen. På væddemål alene kunne vi lave så mange penge, at vi kunne udstyre et børnehjem.'

'Der udelukkende skulle bebos af produkterne af dine egne dårskaber,' bemærkede fru Hart tørt. 'I alle størrelser, faconer og kulører.'

'Såså, fru Hart!' sagde obersten med hævede bryn. 'Om jeg må bede.'

Fru Hart hviskede noget til Marion, hvorefter de begge så på obersten og fnisede.

'Højst generende,' sagde obersten til hr. Topper. 'Og ganske uretfærdigt.'

'Fuldstændig,' svarede hr. Topper. 'Jeg kan ikke forestille mig Dem i forbindelse med selv den letteste form oberst.'

'Deres følelser gengældes fuldkommen,' svarede obersten med vægt.

'De tror, de er to andre,' sagde Marion til fru Hart.

'Jeg ved ikke, hvordan det er med Topper,' sagde fru Hart, 'men den åndssvage alkoholiker, jeg er belemret med, er til tider i stand til at få sig selv til at tro, at der endnu er blomst på rosenbusken.'

'Hør, ved du nu hvad!' sagde obersten, 'nu går du virkelig over grænsen.'

'Går, ' hånede fru Hart, 'den loopede vi skam over for mange år siden.'

'Det hører ingen steder hjemme,' sagde obersten utålmodigt. 'Gid du ville lade være med at indføre fuldstændig irrelevante emner netop i dette øjeblik. Hvor kom vi til, hr. Topper? Åh jo – den finansielle side af sagen.' Obersten tav og pulsede tankefuldt på en cigar. 'Topper,' fortsatte han brat, 'for at sige det rent ud, så kreperer det mig at mangle midler. Jeg er alt for storsindet til at kunne gå rundt uden penge. Om end jeg nærer den største fortrøstning til Deres generøsitet, så anstår det sig alligevel ikke for mig at afhænge ganske og aldeles af Dem.'

'Åh nej,' sagde fru Hart. 'Hr. Topper kunne dø eller miste sin forstand eller blive varm på et eller andet kønt ansigt.'

'Hvis han bliver varm på et eller andet kønt ansigt,' sagde Marion Kerby med pinlig tydelighed, 'så vil han både miste forstanden og dø.'

'Jeg forsøger at lytte, oberst,' sagde Topper. 'Fortsæt. Lad os se bort fra de kære damers sidste to bemærkninger.'

'Godt,' sagde obersten og rømmede sig betydningsfuldt. 'På grund af de forskellige småfortjenester, vi tidligere har været i stand til at yde Dem – små, men uvurderlige tjenester –'

'Som for eksempel?' spurgte hr. Topper.

'Lad os ikke tale om det nu,' sagde obersten hastigt, 'men på grund af det ene og det andet føler jeg – og jeg tror, at mine venner holder med mig i dette – at det ville klæde Dem dårligt ikke at blive Rivieraens tennis-champion.'

'Er det, hvad De ville sige?' spurgte hr. Topper.

'I en nøddeskal,' svarede obersten.

'Så kan De,' sagde hr. Topper, 'tage hvad De ville sige, putte det i Deres lille nøddeskal og udsætte den for det mest negative, De kan udtænke.'

'Nu kunne jeg gøre et forslag,' afbrød Marion.

'Gør det ikke,' svarede hr. Topper. 'Min formue står til Deres disposition, oberst, men fanden tage mig, om jeg er kommet til Rivieraen for at tilbringe mit liv på en tennisbane, således som De foreslår. Hvis De er ude på at lave penge, hvorfor så ikke prøve i Monte Carlo, Nice eller Cannes? Jeg stikker penge i det.'

'Jeg har en mægtig idé,' spruttede Marion og trak sin ølplettede næse op af glasset. 'Der er væddeløb i morgen. Vi kunne lave fine ting med heste, oberst.'

Oberst Scott stirrede et helt minut tankefuldt på Marion. Derpå nikkede han tre gange med sit massive hoved.

'Mit kære barn,' sagde han nådigt, 'vi kunne lave finere ting med heste end selv de folk, der rider dem. Skal vi tale om denne lille sag senere? Der er ingen grund til at plage hr. Topper med vore planer.'

'Nej,' sagde hr. Topper. 'Jeg foretrækker at bevare min sjælefred. Så hvis væddeløbene bliver til tumultløb, kan man ikke bebrejde mig noget. Jeg er ikke med i fup.'

'Men De tager med os?' spurgte obersten.

'Jeg gør det, der er bedre,' svarede Topper, der mod sin vilje blev betaget af ideen. 'Jeg hyrer en vogn og kører jer derhen selv.'

'Storslåede mand,' mumlede fru Hart.

'Du er vel nok min chokolademand,' sagde Marion.

'Vi får brug for masser af kontanter,' lod obersten falde. 'Det er en bekvemmelighed, der synes at blive mere og mere fremmed for mig.'

'Til dette usalige foretagende,' sagde hr. Topper, 'kan De regne med min finansielle støtte.'

'Herlige menneske!' sagde obersten.

'Sande vidunder!' sagde fru Hart.

'Dejlige kanelstang!' sagde Marion. 'Min kanelstang. Hele min.'

'Når jeg gør dette,' fortsatte Topper uden at tage notits af disse unødvendige bemærkninger, 'så er det af to grunde. Jeg er udmærket klar over, at I ville stjæle alle mine penge, hvis jeg ikke gav jer dem frivilligt. Desuden nærer jeg den største tillid til oberst Scotts evne til at få noget ud af den platteste forretning. I hvert fald synes jeg, det ville være en guddommeligt retfærdig handling til en forandring at få et par francs tilbage fra franskmændene – på hæderlig vis selvfølgelig.'

'Det sidste siger sig selv,' bemærkede obersten fromt.

'Ja, når man har troen,' fortsatte hr. Topper. 'Nu vil jeg løsrive mig fra jeres puritanske selskab. Træf alle nødvendige forberedelser, og derefter mig i baren.'

Da Topper gik, fulgte de tre andre ham med blikke fulde af respekt og beundring.

'Han ville drive det vidt i lavplanet tilstand,' bemærkede oberst Scott.

'Det var for resten en idé,' sagde Marion med et ejendommeligt tonefald. 'Der er ingen menneskelige bånd, der tvinger ham til officielt at leve. Hans kat – den er næsten menneskelig – er vist det stærkeste bånd, der binder ham. Og Scollops kan man altid gøre noget ved.'

'Hvem kan altid gøre noget ved Scollops, og hvad?' spurgte fru Hart.

'Tjah,' svarede Marion eftertænksomt, 'vi kunne én gang for alle afgøre striden om de ni liv.'

'Tre slag til hver af os,' sagde obersten.

'Lad os vente, til det bliver lidt køligere i vejret,' foreslog fru Hart.

'Naturligvis,' sagde Marion. 'Det var ikke min mening, at vi straks skulle styrte os over den arme kat. Det var bare en forbigående idé.'

Obersten og fru Hart så tankefuldt på deres veninde. Hun sad med hagen støttet til randen af sit tomme glas og stirrede gådefuldt ud over havet. Som obersten sad og så på hendes målbevidste hages profil, blev han enig med sig selv om, at hvis han var livsforsikringsagent, ville han holde sig fra Cosmo Topper og hans kat. De var begge behæftet med høj risikoprocent.

Ved middagen samme aften skete der ikke noget særligt. Oberstens tanker var endnu optaget af problemer af storfinansiel art.

'Ved I, hvad der er i vejen med amerikanerne ved Rivie raen?' spurgte han.

'Det må du nok sige, oberst,' svarede Marion. 'Det emne hænger mig langt ud af halsen. Det eneste, jeg kan se der er i vejen med dem, er, at de er ved Rivieraen. Det samme gælder alle andre nationer.'

'Ja,' samtykkede hr. Topper lettet over, at alt gik så glat.

De sad og snakkede om dette emne, indtil fru Hart, der smægtende havde lagt sin hånd oven på hans, begyndte at divertere selskabet om sin uskyldighedstilstand som ung pige. Ingen fandt dette pinligt undtagen Topper, der følte Marions lynende blik hvile på sin begravede hånd.

'Jeg plukkede de yndigste blomster, da jeg var ung,' sagde fru Hart med duggede øjne. 'Altid de vilde. Åh, ungdom, ungdom og lyden af vore bare fødder.'

'Hvis bare fødder?' spurgte Marion. 'Jeg tør vædde på, at din mands var det ikke.'

'Jeg taler i symbolsk betydning,' mumlede fru Hart. 'Minførste mand gik altid i slippers – de kæreste slippers – plys.

Vi kunne aldrig høre ham komme.'

'Hvem er vi?' spurgte obersten.

'Det vedkommer ikke dig,' svarede fru Hart. 'De slippers kostede mig et komfortabelt hjem. Bed tjeneren fylde mit glas.'

'Er det ikke skrækkeligt?' spurgte obersten hr. Topper.

'Nej,' svarede Topper og smilede medfølende. 'Jeg finder det snarere vemodigt. Fru Hart har haft det hårdt i livet.'

'Du mener, hun har levet hårdt,' sagde Marion. 'Hun har været en dulle, lige fra hun kunne tage tøjet af sig selv.'

'Men Marion,' protesterede fru Hart. 'Hvad vil stakkels hr. Topper ikke tro om mig? Jeg har aldrig virkelig været en dulle. Kun en praktiserende amatør.'

'Mine damer,' afbrød obersten, 'lad os komme tilbage til mit oprindelige spørgsmål.'

'Jeg finder det ikke originalt,' sagde Marion.

'Men mit svar er det,' svarede obersten. 'Det, der er i vejen med amerikanerne ved Rivieraen er, at her ikke er nogle smugkroer. De kan ikke vænne sig til at drikke sig fulde på lovlig vis.'

'Men de kan på tovlig vis,' bemærkede Marion.

'Meget morsomt,' sagde obersten og så ud, som om han led ved hvert ord. 'Min idé er altså –'

'Åh, nu ved jeg det!' sagde Marion. 'Han vil have en lov om spiritusforbud vedtaget. Er det ikke det, oberst?'

Obersten så ufravendt på Marion i et halvt minut, hvorunder hans tætte øjenbryn kæmpede vildt for at etablere forbindelse med hans endnu tættere overskæg.

'Åh, oberst,' mumlede hun beundrende. 'De er lige ved at mødes.'

'Bah!' eksploderede obersten. 'Dette er alt for galt, hr. Topper, min idé i en nøddeskal er –'

'Husk, hvordan det gik den sidste nøddeskal,' advarede fru Hart. 'Put hellere ideen i noget andet.'

'Et pengeskab for eksempel,' foreslog Marion. 'Eller put den ud af hovedet.'

'Eller i mølpulver,' tilføjede fru Hart.

'Jeg tænkte på,' begyndte hr. Topper høfligt. 'Jeg må lige tale med tjeneren.'

Mens hr. Topper førte vidtløftig debat med tjeneren vedrørende kaffens tilstand i Frankrig – en debat, han for øvrigt gik ud af som den næstbedste – så obersten sig træt omkring i spisesalen, mens hans fingre trommede i bordet. Han kunne ikke få sig til at se de to damer i ansigtet. Gjorde han det, ville det have udløst et frygteligt tryk, hvormed han lagde bånd på sine følelser.

'Hør, oberst,' fortsatte hr. Topper affabelt, 'hvorfor tøver De sådan med at give os Deres idé? Frem med den, mand. De behøver da ikke sidde dér og liste rundt som katten om den varme grød.'

Oberst Scott gispede.

'Katten om den varme grød,' eksploderede han. 'Disse kvinder har rejst en lydtæt mur mellem sig selv og fornuftig samtale. I hvert fald synes jeg ikke, min idé er så god nu. Den har tabt meget af sin friskhed. Jeg er faktisk led og ked af den forbandede idé.'

'Jeg tør vædde på, at han vil åbne en række smugkroer langs Rivieraen – med kælderlokaler og jernstænger for dørene og den evige Tony,' afbrød Marion. 'Var det ikke det, oberst?'

Obersten vendte sig bort med forpint ansigt. Han nikkede stumt.

'I en nøddeskal,' sagde han endelig med næppe hørlig stemme.

'Hvorfor dette vanvittige jageri efter penge?' spurgte fru Hart. 'Vil du købe Frankrig? Så vidt jeg har forstået, går en masse af disse europæiske stater for en sang – den hedder Bankers’ blues.'

'Ville du gerne være barmand, Topper,' spurgte Marion, 'eller ville du hellere lege Tony og titte ud gennem tremmerne?'

'Jeg vil helst lege den ulovlige gæst,' svarede hr. Topper.

'Hvis I vil være så venlige at lade mig forklare,' sagde obersten.

Det fik han aldrig lov til.

Direktøren kom hen til bordet. I baggrunden lurede en betjent.

'Der er en formalitet,' sagde direktøren med høfligt undskyldende elskværdighed. 'Vi må lige bede om at låne samtlige nyankomne gæsters pas. Der er visse kort – De forstår?'

'Naturligvis,' svarede Topper høfligt. 'Den distingverede herre bag Dem – sig mig, er det New Yorks borgmester, eller er det en berømt spiller?'

I samme øjeblik, direktøren vendte sig om, begyndte obersten at fade. Snart var han helt væk.

'Den herre –' begyndte direktøren, idet han vendte sig om igen, hvorpå han tav med måbende forbløffelse malet i ansigtet. 'Men monsieur er væk,' forklarede han hr. Topper. 'Og dog, hvordan kan han være væk?'

Hr. Topper lo unaturligt.

'Ha! Ha!' sådan lød de lyde, Topper frembragte. 'Hvordan kan han være væk? Han kan overhovedet ikke have været her. Mere er der ikke at sige til det. Jeg undrede mig oprigtig talt over, hvem De talte til.'

'Jamen, tallerkenen!' udbrød direktøren. 'Der har været én til stede.'

'Nå den,' svarede hr. Topper og kæmpede for at vinde tid. 'Den tallerken. Hvem kan den person være?'

Atter lykkedes det gamle nummer. Da direktøren vendte sig om for at se efter, kørte Marion på et tegn fra Topper tallerkenen ned i sit skød. Fru Hart ryddede behændigt den plads, hvor obersten for et øjeblik siden havde siddet. Da direktøren atter vendte sig om, pegede hr. Topper på den tomme plads.

'Laver De grin med os?' spurgte han direktøren. 'Der har aldrig været andre end os tre.'

I det samme gled tallerkenen ned ad skødet på Marion og knustes mod gulvet. Der hørtes klirren af knive og gafler. Direktøren blev mere end forbavset. Han blev forskrækket. Han tøvede, så tog nysgerrigheden overhånd over værdigheden, han bøjede sig ned og kiggede ind under bordet. Da han rejste sig, var bordet tomt undtagen for hr. Topper, der sad i stor uro. Direktøren fik lige tid til at opfange et glimt af to tallerkener med spiseredskaber, der ilede af sted mellem bordene i retning af en bakke. Mange tjenere blev ligeledes vidne til tallerkenernes flugt. Hele spisesalen hørte det klir, hvormed de havnede på bakken.

'Hvorfor gør de sig dog alt det besvær,' tænkte hr. Topper, til trods for at han havde andre ting at tænke på, 'når de alligevel smadrer tallerkenerne til sidst? De er måske blevet nervøse, eller også har de villet løbe om kap. Jeg er selv nervøs som bare pokker og kunne også godt tænke mig at rende om kap.'

Da direktøren var blevet herre over de følelser, som de selv-bevægelige tallerkener havde fremkaldt, vendte han sig endnu en gang om mod hr. Topper.

'Intet har jeg set,' svarede hr. Topper koldt, 'ud over Deres ret usædvanlige opførsel, m’sieu, De kommer hen til mit bord og siger, der var en mand. De farer sammen, De – kigger. De – De – æh – vimser om. Kort sagt, De ødelægger min middag. De kalder mig for en nyankommen, skønt jeg har boet her i flere dage –'

'Jamen, Deres Venner?' afbrød direktøren snedigt.

'Jeg har ingen venner,' sagde hr. Topper, der ikke var mindre snedig. 'Desuden har De allerede set mit pas. Jeg venter en forklaring.'

Han rejste sig fra bordet.

'Den skal komme, m’sieu,' svarede direktøren, 'hvis der kan findes nogen forklaring på et fænomen, der forekommer mig ganske usandsynligt.'

I hallen traf hr. Topper damerne igen. De tog ham ved hver sin arm og førte ham ilsomt hen til en stor skærm, som de tilsyneladende gik tværs igennem, mens de lod ham stå med næsen praktisk talt presset imod den.

'Gud bevare min sjæl og mit legeme!' udbrød en herre med hvidt hår og rød næse. 'Jeg har lige set noget af det mærkeligste. Men sig mig først, står den herre virkelig og lugter til skærmen? Og hvor er de to damer, der var med ham for et øjeblik siden?'

'De to damer ved jeg ikke noget om,' svarede en sværtbygget dame ved siden af ham, 'men hvis jeg nogen sinde har set et menneske stå og lugte til en skærm – hvad jeg ikke tror jeg nogen sinde har – så står den herre og lugter til en skærm, det er vist og sandt. Han står faktisk og snuser til den.'

En del mennesker kiggede interesseret på skærmen og hr. Topper. En herre gik så vidt, at han gik hen og så bag om skærmen. Så kom han igen til syne og stillede sig op og så på hr. Topper. Hr. Topper følte mandens nysgerrigt undersøgende blik på sit ansigt. Han tog sin tilflugt til en vag udflugt.

'Nærsynet', mumlede han tilsyneladende for sig selv, men alligevel så højt, at manden kunne høre det. 'Forbistret nærsynet. Tabt mine briller. Havde gerne set nærmere på den skærm. Den så interessant ud.'

For at udbedre dette bedrag famlede han sig frem mellem stolene, som han håbede en nærsynet mand ville famle, og gik langsomt ud.

'Stakkels fyr,' tænkte manden. 'Han må være næsten blind, eller også ser jeg for godt.'

Ude på plænen stødte Topper på ny til damerne.

'Jeg må tale med jer begge to,' begyndte han.

'Det vil vi også,' sagde Marion og klyngede sig kærligt til hans arm. 'Vi vil gerne vide, om du giver en lillebitte drink.'

'Tag mig med,' sagde en dyb stemme intetsteds fra.

'Men –' protesterede hr. Topper.

Damerne puffede af med ham i den behagelige aften, og obersten gjorde sig nyttig bagved.

'All right', sagde Topper. 'La’ vær’ og skub, og hold op med at hale i mig. Jeg skal nok give en drink, hvis I vil lade være med at rive mig i stykker.'

'Hører I?' sagde Marion lykkelig. 'Han kan lide at være sammen med os.'

'Se, med hensyn til den række smugkroer,' begyndte obersten og vendte tilbage til livet som kød og blod.

En del spadserende standsede for at lytte til hr. Topper. Han udslyngede skældsord mod én, der måtte have stået langt borte på Afrikas kyst.

13. kapitel

Seks fine løb

På væddeløbsbanen den næste dag befandt Topper sig meget alene. Efter den hurtighed, hvormed hans venner overlod ham til sig selv, frygtede Topper det værste. Han parkerede bilen foran casinoet med en stilfærdig bemærkning om, at hvis der skulle opstå små misforståelser, som gav anledning til vred tale og nogen voldsomhed, skulle alle samle sig her som små lyn. Efter at have låset vognen gemte han omhyggeligt nøglerne i en inderlomme som en sikkerhedsforanstaltning mod eventuelle træskheder. Topper nærede intet ønske om at blive alene med en til raseri ophidset væddeløbsbane. Med løfte om, at inden dagen var omme, skulle hele selskabet være selvforsørgende, gik obersten sammen med Oscar og damerne deres vej for at træffe forberedelser, om hvis nøjagtige natur Topper fandt det mest betryggende at forblive uvidende. Han kunne dog ikke lade være med at undre sig over, hvorfor de indlod sig på så megen møje og besvær for at erhverve sig rigdom, når de med lethed kunne plyndre en bank, tømme velfyldte lommer, eller ribbe de riges villaer. For tamt, tænkte han. Obersten fandt en fornøjelse i at lægge et tyndt slør af hæderlighed over sine skændige transaktioner. Så pinligt anløbet var dette menneske, at han fandt morskab i at lade ærligheden optræde som slørdanserinde.

Noget efter mødte Topper det selskab af bekendte, som havde været vidne til hans ejendommelige adfærd i English Bar. Mødet var ikke nemt på nogen af siderne. Disse mennesker mindedes levende hans meteoragtige sortie sidst, de havde set hinanden, og var derfor langt fra ligeglade med, hvilke komplikationer dette møde kunne indebære. Man kunne jo risikere, at denne ferierende bankmand kunne finde på at jage væddeløbsbanen rundt i hidsig forfølgelse af hestene. Eller han kunne blive grebet af et voldsomt anfald af springersyge ophidset ved synet af hestene. Imidlertid fik deres frygt for hans mærkelige evner dem til at skjule deres følelser. Han blev kordialt optaget blandt dem og blev lidt efter taget med hen til klubhuset, fra hvis veranda han senere så om end ikke alt, så dog næsten alt af, hvad der var at se.

På grund af det udefinerlige i den aktivitet, obersten og hans fæller udfoldede, ville det være langt bedre at behandle dette afsnit så kort som muligt fremfor at gå i detaljer angående, hvordan de bar sig ad med at eliminere risikomomentet fra seks væddeløb. Det er tilstrækkeligt at sige, at deres planer var lagt med stor omhu og forudseenhed over for de fleste eventualiteter.

Det lykkedes damerne, der var blevet iklædt pragtfulde kjoler og forsynet med alle nødvendige kreditiver af den grundige og betænksomme Topper, at lokke en velfunderet bookmaker ind i et af klubhusets private værelser ved hjælp af løfter af en højst lyssky karakter. Her blev den desillusionerede bookmaker udsat for en ganske anden modtagelse, end der var givet ham al grund til at vente. Med andre ord: det blev ham, der måtte af med kludene, dog først blev han slået såvel ned som ud. Derefter kom obersten til syne, og ved hans behændige hjælp blev den uheldige spiller plyndret for sit sportslige ydertøj, der afslørede et under-dito af en endnu mere sportslig kulør. Efter dette blev han bundet, kneblet og slæbt uden for skadevidde. Damerne afførte sig derpå deres eget tøj, idet de dog til ære for blufærdigheden lod sig forsvinde. Obersten vendte for sit vedkommende, efter nu, iført den bevidstløse spillers røvede tøj, at være i stand til at optræde som det hørte sig til, tilbage til det sted, hvor denne herre holdt til, hvorefter han begyndte at lokke, udæske eller skræmme francs i spandevis ud af publikum. På et par undtagelser nær var alle oberstens væddemål strengt kontante forretninger, men da han tilbød usædvanligt gode odds, det vil sige tilsyneladende gode odds, og på grund af sin virkningsfulde stemme og sine veltalende fagter var han snart i gang med virtuost at forarme en uafbrudt kæde af klienter, der ikke var mindre griske end han selv, men langt mere tillidsfulde. At hans benklæder var en bagatel kortere og hans jakke en nuance for outreret, generede denne kræsne eksmilitære laps en kende. Ellers var han i sit rette element. Han spekulerede endog fortrydeligt over, hvorfor han ikke før havde fundet på denne idé.

Under en kort spadseretur stødte hr. Topper uforvarende på obersten i fuldt krigsskrig. Topper blev overordentlig imponeret og ikke så lidt forskrækket over de rivende forretninger, obersten gjorde.

'Gud hjælpe alle favoritterne,' mumlede han, da han vendte dette stærke optrin ryggen og grundede ørkesløst over, hvad Marion, fru Hart og Oscar mon foretog sig.

Havde han været klar over, hvad de bestilte, ville hans bøn have været endnu mere lidenskabelig. I sit hjerte ville han have følt ikke blot for favoritten i første løb, men også for hest nummer syv, som af den franske befolkning foragteligt blev omtalt som en 'ootsaidaire', hvilket udtryk hr. Topper senere opdagede bare betød en outsider – en hest, som befandt sig i en meget stor afstand fra penge.

Amalek, favoritten i første løb og den hest, som mange af oberstens ofre havde samlet deres forhåbninger om, blev sporenstregs opsøgt i sin stald af de lidet iøjnefaldende damer. De begyndte efter oberstens instruktioner at bearbejde denne hest efter først at have skjult Oscars bagfjerding under et knippe halm, hvilket den nysgerrige hund åbenbart fandt fornøjeligt, især når den ved at stikke sin hale frem kunne få sine få kolleger til at rode som gale i halmen.

Marion og fru Hart gik så i gang med at drille, lamslå og hidse Amalek – mange penge afhang af at få den i det rigtige humør – til den kom i en tilstand, der grænsede til mord og dille.

Dette var ikke så svært at opnå. Et trick som det pludselig at trække tungen ud af munden på hesten og puste på den ændrede øjeblikkelig hestens åndelige habitus. Ved uventet på ny at udsætte hesten for denne vederværdighed, just som den var begyndt at tro, at det i hvert fald ikke skete mere, opnåedes, at den tog alting endnu mere fortrydeligt op. Det er slemt nok at få sin tunge trukket ud og pustet på selv under de mest favorable omstændigheder, men at få den trukket ud af usynlige hænder og pustet på af usynlige læber er meget, meget mere ubehageligt. Sådan lod det i hvert tilfælde til at Amalek mente. Hesten kunne ikke fordrage det. Den blev ikke blot ilde til mode, den blev angst. Ingen kan nøjagtigt sige, hvilke tanker der gik gennem dens hoved, mens den fik trukket tungen ud, men den er vel blevet bange for at være blevet angrebet af en sjælden hestesygdom såsom tungespat eller den første halvdel af denne hersens mundog klovsyge, som man hørte så meget om. Der blev lavet flere andre hummelejstreger med Amalek, som fik den til fuldstændig at glemme alt om væddeløb for udelukkende at spekulere på hævn. Da Marion pludselig plaprede op lige i øret på den som et sindsforstyrret egern, var Amalek moden til spændetrøje. Af hensyn til Frankrigs sikkerhed burde den være blevet lagt i spændetrøje. Amalek burde være blevet bundet til startpælen i stedet for at blive startet fra den. En tegnestift under sadlen fuldendte arbejdet med at drive dyret fra vid og sans. Den koldsvedte, mens den prøvede at skjule de morderiske hensigter, der lurede i dens rødsprængte øjne. At tusinder af francs var blevet sat på spil i håb om, at den ville vinde dette løb, betød lidet eller intet for Amalek. Det skulle da højst være en vis ironisk tilfredsstillelse. Så meget større idioter var dens financierer. Amalek agtede at vise verden, at en væddeløber i god form underkaster man ikke de ydmygelser, som den var blevet udsat for, uden omgående og frygtelig gengældelse. Dens hånd var vendt mod mennesker og dyr uden forskel.

Med stigende forbløffelse fulgte hr. Toppers venner fra klubbens veranda hestens temperamentsfulde repressalier. Topper var uforbløffet. Om han så havde set Amalek blive båret korporligt ud af banen og smidt i buskadset, ville han ikke være blevet forbløffet. Han kendte af erfaring sine venners ryggesløshed, når først det drejede sig om deres egne interesser.

Men da Amalek forlod banen, gjorde den det af egen fri vilje. Dog før den trak sig tilbage, spredte den imidlertid skræk og rædsel blandt de konkurrerende hestes rækker. Alt levende inden for rækkevidde blev attakeret med bid og spark. Den eneste hest, der skulle undgå dens vrede, var allerede så langt bagud, at publikum overhovedet ikke lagde mærke til den. Dette var oberstens hest – hans håndplukkede favorit, nummer syv, lykkenummer syv, ironisk kaldet Le Plongeur, eller på ordentligt sprog, dykkeren.

På mystisk vis var Topper blevet rådet til at sætte sine francs på denne las af en såkaldt hest. Det havde han gjort. Og takket være de uhyggelige kræfter, hans bekendte tillagde ham, havde de også vovet store indsatser på denne ynkelige 'ootsaidaire’s', tilsyneladende umulige succes.

Ansvaret for at Amalek og Dykkeren kom frem i omvendt orden af, hvad der var logisk, lå på Marions og fru Harts skuldre samt på Oscars bagfjerding. Det var et tungt ansvar og et ansvar, der medførte ikke så lidt handling. Alle parter havde faktisk vanvittig travlt.

Mens Amalek fandt sin beskæftigelse i med tænderne at tvinge jockeyer af sadlen, med at få retlinede heste til at bøje af fra deres kurs ved hjælp af sine fødder og med i øvrigt at være en trussel for sine omgivelser, ilede Marion sammen med Oscars bageste halvdel hen til samme halvdel af den henluntende Dykker, hvorefter Marion opmuntrede hunden til at gå til biddet. Ved det første skarpe nap i koderne standsede Le Plongeur, eller Lykkenummer Syv, uden anstrengelse brat op og så tilbage for at få rede på, hvilken ny plage dens gud havde fundet for godt at straffe den med, fordi den ikke var løbet hurtigere i sine unge dage. Marion, der holdt sig i sikkerhed uden for hovenes rækkevidde, betragtede dens reaktioner med professionel interesse. Hun regnede med, at selv den langsomste hest, hvis den blev bidt af en hunds bagfjerding, ville føle sig tilskyndet til at løbe en bagatel hurtigere. Hun fik ret. Le Plongeur blinkede et par gange hurtigere som for at klare øjnene for det vante støv fra de andre heste, hvorefter den rettede blikket mere intenst mod den halve Oscar. På ny blinkede Dykkeren, denne gang for at klare synet for noget, der var langt mere foruroligende end støv. Langsomt begyndte det at dæmre i tågerne bag øjnene, og et udtryk af rædsel bredte sig over det arme dyrs hoved og fortsatte, indtil hele dyret stod lammet af skræk. Dette var det, der for enhver pris måtte undgås. Her var der endelig en anledning, der berettigede et virkeligt og ærligt stykke benarbejde. Det var nu, Dykkeren begyndte at løbe, som der aldrig før var blevet løbet hverken af den eller nogen anden hest. Denne inspirerede fart i gangeren forbavsede jockeyen mere end gangeren selv. Den gennemførte tappert forskellige variationer af det flyvende besties bevægelsesmetoder og satte håbet til heldet. Selv om Amalek ikke havde rodet sine med-heste ind i en kamp for selveste livet, ville oberstens favorit alligevel have vundet med adskillige konvulsiviske længder.

'Er der ikke én, der er mere inde i væddeløbets finere nuancer, der vil være så venlig at forklare mig, hvad pokker Amalek tror den gør med sig selv og alle disse andre heste?' spurgte Millie Coit hviskende.

'Det ser temmelig indlysende ud,' svarede Blynn Nelson. 'Efter at have enten myrdet eller slået alle de øvrige konkurrenter i løbet på nær én til lirekasseheste prøver den nu at klatre over gærdet for at gå på dommertårnet bagfra.'

'Jeg kan tælle mindst fire jockeyer, der ligger og vrider sig i smerte på banen,' sagde Harold Gray. 'Og lige for et øjeblik siden bildte jeg mig ind, at jeg så et glimt af en hund, der slet ikke var der. Selvfølgelig må jeg have taget fejl.' Hr. Gray tog feltkikkerten fra øjnene og så spørgende på hr. Topper. 'Den smule jeg så af hunden,' fortsatte den talende langsomt, 'gjorde et uhyggelig bekendt indtryk. Bryder De Dem om at se, hr. Topper?'

'Nej, Vorherre bevares,' sagde hr. Topper hastigt. 'Det er mere end nok, hvad jeg ser uden kikkert.'

Da Oscar havde givet Dykkeren en god start, skjulte den sin uvurderlige bagfjerding i et blomsterbed og ventede dér, til der på ny blev brug for dens sjældne talenter. På dette tidspunkt var tilskuerpladsen forståeligt nok gerådet i det vildeste oprør. Dommerne forsøgte at smide deres hænder fra sig, mens de affyrede strømme af spørgsmål og bebrejdelser mod Vorherre. Den engang så stolte ejer af Amalek sneg sig bort ad en sidevej og overvejede alvorligt at anlægge forklædning. Sin hest, sin pragtfulde Amalek, betragtede han nu som et urent kryb. Det rørte ikke krybet selv ret meget. Efter at have spredt jockeyerne for alle vinde var det lykkedes den at anbringe sig inde midt på banen, hvor den undsagde mennesker, dyr og Gud.

Mens de øvrige demoraliserede heste tumlede rundt efter deres jockeyer, jog Dykkeren med øjnene stive af rædsel hen ad banen for at komme langt, langt væk fra den genstand, som den ikke vovede at tænke på. Dens løb var en fin prøve på jordvindende fart i koncentreret form. Til trods for, at Dykkerens sejr betød nederlag for tilskuerne, begyndte de at råbe hurra.

Hunt Davis, der var født og opvokset i en hesteegn, gned vantro øjnene.

'Det var pokkers,' sagde han med beundring i stemmen. 'Aldrig i mine levedage har jeg set en hest rende så stærkt. Det ser ud, som om den er rent fra snøvsen af skræk over et eller andet. Den slår sig måske rent ihjel, det skrog.'

'Forhåbentlig ikke før den har vundet,' sagde Millie Coit. 'Det er vores lille private favorit, raketten derude. Når den først har løbet løbet, kan den for min skyld dø tusind gange, og Gud velsigne den hver gang.'

'Så havde Topper ret i at holde på den,' sagde Waddles. 'Hvordan kunne han nu vide det?'

'Hvad hr. Topper kan, er der ingen ende på,' insinuerede fru Blake Willard. 'Hvordan bærer han sig for eksempel ad med at spille sådan en forbløffende tennis?'

'Er Amalek og Dykkeren ikke nok så forbløffende?' indskød Topper stilfærdigt.

'Så længe han gør mig rig,' erklærede Millie Coit, 'er jeg revnende ligeglad med, hvordan han gør det.'

Mens denne samtale var i gang, var Dykkeren det samme. Lykkenummer Syv blev ved og ved. Endnu den dag i dag ved man ikke rigtig, om den nogen sinde er standset. Da den befandt sig foran mållinien, så man den tøve for første gang under det vilde løb. Nu kendte Dykkeren overhovedet intet til mållinier. Den har muligvis hørt om mållinier, men publikum havde aldrig ventet længe nok til, at den kunne få lov til at fuldføre et løb. Over for dommernes tragiske blikke og den hujende sværm følte hesten sig ude af sine vante folder og fortabt. Skulle den fortsætte dette nye vovestykke. Den så sig frygtsomt tilbage, men så fik erindringen om den rædselsfuldt snappende bagfjerding, der så kækt løb rundt, bugt med dens betænkeligheder. Den gungrede forbi mållinien, og frisk, som var den lige startet, gungrede den videre.

'Vi må sende jockeyen et telegram om, at han har vundet,' sagde kaptajn Becket med væmmelse. 'Jeg har set heste løbe i alle verdensdele, men dette her er et af de mest lurvede løb i min samling.'

Imidlertid stod det skrevet, at denne pensionerede orlogsmand skulle få samlingen forøget med endnu mere lurvede løb, inden dagen var til ende.

Fjerde løb blev vel nok det latterligste af dem alle. Det blev vundet af en døv hest. Og den døve vandt udelukkende på, at den var en døv hest og følgelig ude af stand til at høre de foruroligende lyde, som Marion Kerby og fru Hart snedigt fik det til at se ud at hestene frembragte. Kun en kvindes hjerne kunne have udtænkt en list så forvirrende såvel for heste som jockeyer. Selv starteren blev indblandet i de misforståelser, der opstod af, hvad det arme menneske ikke kunne andet end tro måtte være fra en flok talende, bandende heste, der brugte den mest simple kaje. Den eneste hest, der så ud til at bevare såvel roen som selvrespekten hed La Sorcière. Og La Sorcière var døv. Stokdøv.

Mens de i forvejen nervøse dyr var travlt optaget af at komme ind på linie ved startsnoren, anbragte Marion Kerby sig lige ved munden af en af dem og sønderrev luften med et vildt, unaturligt hvin. Højlig forskrækket bestræbte hesten sig på at se ud, som om en så fortvivlet u-hestelig lyd ikke kunne være kommet fra den. Den drejede hovedet og så anklagende på sin sidemand, der atter så strengt på den næste. Således blev det ved, indtil alle hestene stod og så på hinanden med rynkede pander. En række heste, der står og ser hinanden mistænksomt i hovedet, er ikke noget almindeligt syn. Ikke helt. Det syntes starteren i hvert fald, så vidt man kunne se, ikke. Han så også mistænksomt på alle hestene inklusive jockeyer. Da fru Hart så sit snit til at placere en i sandhed djævelsk lyd i munden på en hest, var starteren lige ved at starte selv.

'Mine herrer,' sagde han til jockeyerne, der sad på de to uopdragne heste, 'er det, at Deres heste er i smerte? Sådanne lyde høres langtfra smukt. De er, af en sandhed, ganske nye for mig, de lyde der.'

De to anklagede tog energisk afstand fra den sigtelse, der blev rejst mod deres heste, som absolut var de sundeste og mest velopdragne dyr. Det måtte være to andre heste, monsieur starteren tænkte på.

Disse protester blev afbrudt af ironisk hånlatter. Ene La Sorcière forholdt sig uforstyrreligt roligt.

'Tusind tordenskrald!' udbrød starteren. 'De må gøre noget ved dette her. Deres heste, de er usømmeligt støjende. Få dem til at blive rolige.'

'Tusind og et tordenskrald!' råbte en fræk hest. 'Hverken flere eller færre.'

Starteren så forpint ud ved således at blive overtordnet af en gemen hest. Han så endnu mere forpint ud, da en særligt fornærmelig lyd kom fra en hest midt i flokken. Selv dens jockey så ud, som om han fandt det en kende usmageligt. Starteren så vredt på jockeyen.

'Deres hest,' sagde han, 'har De fået den til at puffe denne pinlige lyd?'

'M’sieu,' protesterede jockeyen, 'er det, at De tror, at jeg ville opmuntre mit lille kålhoved til at udstøde en lyd så ufin som den?'

Starteren havde sine tvivl desangående. Jockeyens rygte var ikke alt for duftende. Hans ganger havde et slet blik – langtfra fint. Starteren antydede noget sådant. Marion trak hesten hen til starteren og ved på det mest irriterende at knibe hesten, fik hun det forskrækkede og forvildede dyr til at forsøge på at plante forbenene tungt på starterens bryst.

Starteren klatrede op på rækværket og diskvalificerede både hest og rytter. Blandt hestene blev der nu almindelig skingrende og foragtelig vrinsken. Marion og fru Hart var i fuld vigør. Skrig og mjaven i en forbavsende kvindagtig toneart kom over de forstyrrede jockeyers læber. Midt i dette hurlumhej hørte man tydeligt en jockey hentyde til en anden jockeys tvivlsomme køn. Enden på dette blev en udveksling af øretæver og yderligere diskvalifikationer. Ved dette tidspunkt var det plat eller krone, hvem der først ville være diskvalificeret: hestene eller starteren. Det var øjensynligt, at hestene var lige så uegnede til at starte som starteren til at starte dem. Hans latterlige stilling gik først rigtigt op for ham, da han hørte La Sorcière med træt, men ladylike stemme sige:

'Monsieur Starteren, man bliver træt i sine ben. Mig, jeg er præpareret til at marchere.'

Denne offentligt fremsatte næse fra det mindst favoriserede dyr på fire ben var lige én grad for meget for monsieur Starteren. Han lod de tiloversblevne kvalificerede heste gå og gik derpå selv sin vej for at finde en stedfortræder. Efter omstændighederne løb hestene så godt, som det kunne ventes, men det var tydeligt at se, at deres tanker var andetsteds. Væddeløbet alene kunne ikke interessere dem. La Sorcière, der længtes efter at trække sig tilbage fra offentlighed til staldens hygge og stilhed, skyndte sig af sted. Som følge af sine konkurrenters ligegyldighed fik obersten den tilfredsstillelse at se endnu en af sine favoritter lunte ind som vinder. Det er tvivlsomt, om La Sorcière nogen sinde blev klar over, at den ligefrem havde vundet et løb, og da ingen kunne fortælle den om det, fik den det antagelig aldrig at vide.

I femte løb gik obersten over til en helt ny metode. I stedet for at vælge en favorit gik hans instrukser blot ud på, at John Bull og Coquette for enhver pris skulle forhindres i at blive placeret.

'Hvordan gør vi det?' spurgte fru Hart. 'Vil du have, at vi skal brydes med et par rasende heste?'

Obersten trak ligegyldigt på skulderen.

'Det bliver jeres sag,' svarede han. 'Plag mig ikke. I kan jo hænge jer fast i halen på dem.'

Altså klyngede Marion og fru Hart sig tappert til John Bulls og Coquettes haler, da femte løb startede, og tumlede således af sted gennem rummet mellem dundrende hove.

'Gud!' gispede fru Hart. 'Selv om jeg er usynlig for øjet, har jeg da stadig følelser.'

'Hvor bliver vi rodet til af de skøre heste,' klagede Marion. 'Bare vi ikke havde været her.'

'Synes du, bevægelsen virker beroligende?' spurgte fru Hart.

'Det er vanskeligt at sige,' indrømmede Marion.

'Hæng på til første sving!' råbte fru Hart.

'Hvorfor har vi også nogen sinde fundet på at ville til væddeløb?' spurgte Marion. 'Dette her er ikke noget sted for en dame.'

'Ikke engang for en vekselrytter,' sagde fru Hart. 'Læg roret om til bagbord.'

Da de var kommet til luvart af farerne i første sving, blev samtalen genoptaget.

'Jeg er et godt gammelt flag, jeg er bundet til en plag,' sang Marion i vilden sky.

'Coquette kunne lære af mig,' sagde fru Hart. 'Hun wobbler elendigt, den gamle tøs.'

Det var kun at vente, at denne stadigt rindende samtale mellem de to damer måtte vække en vis interesse hos jockeyerne. De blev i den grad opsat på at hitte ud af, hvor al denne tale lige bag deres ryg kom fra, at de ikke kunne nære sig, men begge to måtte vende sig i sadlen for at forsøge på at opdage kilden til den. Denne manøvre kostede dem meget værdifuldt terræn.

'Hvad glor du på, bessefar?' spurgte Marion næsvist på fransk.

'Sikke et modbydeligt ansigt min har,' sagde fru Hart.

'Hvis John Bull ser lige så rædsomt ud forfra som herfra,' svarede Marion, 'ville jeg nødig møde den ansigt til ansigt.'

'Den kan ikke være værre end fjæset på min jockey,' erklærede fru Hart slet og ret på slet fransk.

Jockeyerne var ved at blive gale i hovedet. Det kogte i dem. Damernes stærkt personlige bemærkninger havde såret dem dybt i deres lidenskabelige franske hjerter. Der er ingen, der bryder sig om at få serveret den slags bemærkninger om sit ansigt. De fornærmede jockeyer kunne ikke koncentrere sig om deres betydningsfulde opgave. Deres heste begyndte at sakke mere og mere bagud. De tabte interessen for at galopere.

Imens overvejede de to damer, hvad de nu skulle forsøge at ødelægge John Bulls og Coquettes humør samt ydmyge deres jockeyer med. Det sidste sving lå lige foran. Måske blev dyrene holdt igen til opløbet.

'Nu vrider jeg halen om på denne her satan,' meddelte Marion.

'Det prøver jeg også på min,' sagde fru Hart. 'Helt om og af.'

Da det grusomme forsøg blev iværksat, var det hestene, der så sig tilbage. Med store spørgende øjne så de på deres vredne haler. Hvad var det, der foregik der bagved, tænkte de undrende. Hvorfor ville nogen gøre den slags ved dem? Der var noget uhyggeligt ved alt dette her. Hestenes interesser for deres haler blev skæbnesvanger for deres hoveder. Sådan som de galoperede af sted vredet rundt i en halvcirkel, blev de viklet ind i hinanden og faldt i en stor, uordentlig bunke, som deres jockeyer omsider gravede sig ud af i mere indigneret end beskadiget tilstand, et par historier, som ingen ville tro på, rigere. Atter var oberstens vilje blevet fuldbyrdet.

'Så blev vi så meget rigere,' sagde fru Hart, da de to damer vendte tilbage til startstedet og ledte efter Oscar, hvis bistand var påkrævet i sidste løb.

'På erfaring og på fransk,' sagde Marion. 'Jeg skal ikke have mere af hestebremse-taktikken.'

I sjette løb havde obersten perverst sat sin lid til en veteran gennem flere tiår, Voiturette, hvilket navn på den tid, da dyret blev døbt, havde betydet en lille hestevogn, eftersom motorkøretøjer i hine dage endnu var ukendte i provinsen. I hele Frankrig fandtes der ikke én væddeløbsinteresseret, der ventede sig andet af denne hest, end at den skulle indtage sin sædvanlige plads bag ved de andre. Obersten, hr. Topper og hans venner var de heldige undtagelser, og Topper havde i forvejen fået det råd at sætte hele sin gevinst ind på denne hest som vinder. Voiturette havde i så mange år spillet rollen som ankermand, at den var blevet en elsket national institution.

I buskene bag startlinien havde Marion og fru Hart nogle desperate øjeblikke med Oscar. For originalitetens skyld havde de besluttet at få hunden til at benytte sit hoved til at opnå det ønskede resultat. Det kunne Oscar ikke forstå.

'Oscar,' sagde Marion bedende, 'dette her er alvor. Vil du ikke nok glemme din bagdel et øjeblik og bare blive et hoved – et rædselsvækkende hoved med en masse tænder og måske med et smil?'

'Ja,' faldt fru Hart ind med sin sødeste stemme. 'Vis alle de stygge store heste alle dine søde små bisser, vapserbussermand. Skift om til hoved.'

'Komsedasse, yssekyssevovse,' pressede Marion. 'Væk med lille numser, frem med finer hode.'

Oscars bagfjerding skælvede nervøst. Den forstod åbenbart, at man ventede noget fint – noget ekstrafint – af den. Og om end den ikke nøjagtig vidste, hvad dette var, bestræbte den sig for at gøre sit bedste. Krøbet sammen i buskadset koncentrerede den sig om opgaven, til sveden drev af dens næsten usynlige krop. Den materialiserede den ene del af sig efter den anden i håb om, at et af dens tilbud måtte være tilfredsstillende. Eftersom den brugte sit hoved som en rasende, glemte den fuldstændig at vise det frem.

'Den er vist slet ikke klar over, at den har et hoved,' klagede fru Hart sagte. 'Alle de dele, den har vist os, kunne godt bruges – Gud skal vide, de er skrækkelige nok – men til sidste løb gør de ikke et tilstrækkelig dekorativt indtryk.'

'Vi har ikke megen tid tilbage,' mumlede Marion. 'Hvis Oscar ikke får sit hoved, taber vi vort. Vær nu ikke så dum, Oscar. Kom nu her og lad damerne se noget fint – et rigtig fint, grufuldt hoved.'

Denne ejendommelige bønfaldelse gav fru Hart en idé.

'Vis en vild hund, Oscar,' kommanderede hun pludselig. I Oscars konfuse hoved udløste disse ord et glimt af intelligens. Han ville skam gerne være en vild hund for damerne. Han vidste alt om at være en vild hund. Det var en af hans yndlingslege. Hvorfor havde de ikke bedt ham om det straks? Pludselig, og med et greb blev Oscars bagfjerding til dens hoved. Instinktivt fjernede begge damerne sig baglæns. Selv når man var forberedt på Oscars det værste, var det ikke nogen spøg, man uden videre vænnede sig til. Fråden stod den om munden, øjnene rullede sindssygt, den spillede med tungen, så det løb én koldt ned ad ryggen, og synet af dens savlende tænder var ikke til at udholde ret længe ad gangen for menneskets øje, langt mindre for en nervøs hests.

'For Guds skyld,' hviskede Marion, 'det er næsten den vildeste hund, jeg nogen sinde har set.'

'Den er yndig,' sagde fru Hart lidt nervøst. 'Men det burde være obersten, der ordnede den slags. Hunden er dog hans. Jeg vil ikke håbe, bæstet tager sin opgave alt for alvorligt. Ser de arme øg den bare én gang, dør de fleste af dem.'

'Ja,' sagde Marion. 'Det ville tage år i det mest intime samvær, hvis en hest skulle vænne sig til det hoved. Men hellere et par døde heste end en økonomisk lemlæstet oberst. Måske skulle vi ønske det stakkels fæ til lykke.'

'Hvor er den dog klog,' sagde fru Hart falsk og måtte overvinde sig til at se på den. Bid mig ikke, vilde hund – uh, du er for rædselsfuld til, at det kan beskrives.'

Fornøjet over denne hyldest øvede Oscar sig et par gange for sjov i at snappe hen imod damerne, der styrtede tilbage i den usynlige dimension.

'Så vild tror jeg aldrig, den har været,' mumlede fru Hart. 'Tror du virkelig, det kun er for sjov?'

'Ja, jeg skal ikke have noget af at vise en bid af mig frem for at finde ud af det,' svarede Marion overbevist. – 'Men nu må vi se at få skub på,' sagde Marion, da hestene begyndte at indfinde sig ved startstedet. 'Tag den med hen til det første sving, hvor der ikke er tilskuere i nærheden. Når hovedparten af hestene kommer, så slip den løs cirka femten yards foran dem og bed den om at gå amok. Jeg holder Lille Hestevogn tilbage, til hunden har haft sin morskab.'

Fru Hart gik sin vej gennem buskadset med sin ellevildt vilde hund. Marion slentrede hen til Lille Hestevogns hoved og tog diskret fat i denne herlige gamle muddermaskines bidsel. Nu var alt parat til dagens sidste løb.

'Bravo!' sagde kaptajn Becket, da hestene startede på stribe. 'Det ser ud til, at vi skal se et ordentligt løb denne gang.'

'En ordentlig start i hvert fald,' samtykkede Millie Coit. 'Undtagen for vor hests vedkommende. Der er kun én måde, jeg ikke kan fordrage at blive ødelagt på, og det er økonomisk.'

'Rolig, kære,' sagde hr. Topper bedrevidende. 'Voiturette kan ikke tabe dette løb. Den er blevet sparet op i mange år.'

'Jeg synes, den stadig bliver sparet mægtigt op,' sagde Harold Gray.

'Det tør siges,' indskød Blynn Nelson. 'Hvis der ikke snart bliver trukket lidt renter af den, bliver jeg nødt til at sælge en hel flåde af motorbåde for at blive min lille tarvelige vinhandler kvit.'

Hestene lå fint i en flyvende kile og strakte ud på reglementeret væddeløbsmanér mod første sving. Lille Hestevogn luntede støt af sted, mens den nervøst forsøgte at frigøre sig for de distraherende, usynlige greb i dens bidsel. Lille Hestevogn havde ikke noget imod at trave banen af i sindigt tempo, men den havde dog ikke tænkt sig at gøre noget sådant i skridtgang. Om et par år maske, men –

Så gjorde Oscar, idet den pludselig blev puffet frem af fru Hart, sin kataklysmiske entré. Dens umiddelbare omgivelser syntes udelukkende at bestå af kæber og tænder, der begge arbejdede som rasende. Hvad væddeløb anbelangte, var det sket med hestene. Hvis der levede en hest, som var i den grad opsat på at vinde et løb, at den var parat til at forcere det hoved, så kunne den få både første-, anden- og tredjepladsen uden kamp. Den flyvende kile satte nødbremserne i, så det hvinede. Et øjeblik så den på Oscars arbejdende ansigt, hvorpå den snurrede rundt og jog tilbage, hvor den kom fra.

'Hvad er dette her for noget?' spurgte kaptajnen. 'Det er flugt og ikke fart. En skammelig retræte. Jeg vil hellere miste alle mine penge end min forstand.'

Flertallet af tilskuerne syntes at være af samme mening. Der opløftede sig et ramaskrig. Dette sidste løb var alligevel lidt for stærkt.

Da hestene passerede Voiturette, der jumbede af i den modsatte retning, udveksledes der ikke hilsner. Det stakkels dyr så længselsfuldt efter sine kammerater, da de spurtede forbi på begge sider af den. Modstræbende gav den op for det usynlige, men ikke uhørlige tag i bidslet. Marion bandede uafbrudt. Et uforudset glimt af Oscars dryppende hoved, der tittede frem fra en busk, fik Lille Hestevogn til at sætte sig med et gisp af væmmelse. Dette er måske første gang i historien, at en forsamling af væddeløbsentusiaster nogen sinde er blevet udsat for synet af en enlig hest, der sidder ned midt på en væddeløbsbane, mens hovedparten af konkurrenterne gør alt, hvad de kan, for at komme ud af klappen hurtigst muligt. Voiturettes jockey klyngede sig filosofisk til hesten, der grotesk sad på hug, og beroligede sig med håbet om, at dyret ikke ville lægge sig helt ned og dø så fjernt fra hjem og venner.

Nu havde Marion tabt tålmodigheden. Hun tog fat ikke alene i bidslet, men også i tænderne på den siddende hest og prøvede på at trække dem ud af hovedet på den. Da dette glippede, fo’r hun hen bag ved den og gav den et voldsomt spark. Og under alt dette, brugte hun den forfærdeligste mund uafbrudt. Jockeyen, der kun forstod engelsk, når der blev bandet, forstod en masse nu. Endelig blev hendes anstrengelser kronet med held. Voiturette blev ked af at blive sparket; den rejste sig og skovlede hen ad banen, mens Marion ruskede rasende i bidslet.

'Det dyr ser ud, som om det var én, der trak af med det,' sagde Clyde Jones. 'Se, hvor den strækker hals og slår, som om den protesterer.'

'Det ser ud til, at den hest vinder løbet i skridtgang,' sagde kaptajn Becket. 'Det er første gang i mit liv, jeg har set et løb vundet i gang.'

'De vil få at se, at denne her vinder på at kravle,' svarede Millie.

Da Lille Hestevogn nåede opløbet, antog demonstrationerne en orkanagtig karakter. Da Voiturette satte sig ned, havde den vendt stemningen for sig og bragt folk i godt humør. Marion Kerby var ved at styrte af anstrengelse med at sparke, sværge og hive. I forståelse af, hvad situationen krævede bukkede jockeyen ironisk mod tilskuerpladsen. Langsomt og besværligt nærmede den gamle hest sig enden på både sig selv og løbet. Skridt for skridt tilbagelagde dens stive ben de sidste yards. Fra trængslen på sadelpladsen hørtes oberstens drønende stemme:

'Kom så, Lille Motor,' råbte han.

'Pas dig selv, din idiot,' lød det fra en usynlig kvinde. 'Pas endelig på, du ikke overanstrenger dig. Jeg har praktisk talt båret hesten hele vejen.'

Langt borte på toppen af en svagt skrånende bakke løb de tapre gangere, der på en så vælig måde var begyndt på løbet, og pløjede grønsværen op i en lidet glorværdig iver efter for stedse at udslette mindet om de rædsler, deres øjne havde set den dag. Fra alle kompassets streger kom jockeyer hinkende. Da Voiturette slæbte sit udmattede kadaver over mållinien, brød en bifaldsorkan løs fra den franske folkemængde, der for en gangs skyld glemte deres kære francs for af et beundrende hjerte at hylde den gamle tøs. Da den var kommet over linien i sin egen længde, lod den benene slippe og faldt ned på banen med et grynt. Fra dette sted nægtede den at rokke sig eller at lade andre rokke sig. Lille Vogn var færdig. Den havde vundet sit første og sidste løb.

Marion slog støvet af sine hænder og trak vejret dybt. Det havde været et hårdt løb, og hun kunne mærke det.

'Hvis jeg nogen sinde ser en hest resten af mine overnaturlige dage,' mumlede hun, 'så vrider jeg tungen om på den.'

Hun huggede en hoftelærke fra den nærmeststående og skyndte sig over banen, mens hun nu og da tog sig en ordentlig hivert. Da hun stødte til Oscar og fru Hart, følte hun sig meget bedre.

14. kapitel

Oberstens himmelfart

Ingen bookmaker – han være sig hæderlig eller uhæderlig – der så kritikløst tog mod penge, som obersten havde gjort, kunne forvente at beholde dem alle sammen. Det var utænkeligt, at ikke én af hans mange kunder skulle være sluppet til en gevinst. Imidlertid var obersten en mand, hvis forventninger oversteg alle logikkens grænser. De blev kun sjældent for ikke at sige aldrig skuffet. Han kunne stille de mest eventyrlige forventninger og realisere dem med forbavsende lethed om end ikke med den strengeste hæderlighed.

Selv om han havde udbetalt sine heldige klienter de gevinster, der rettelig tilkom dem, ville han ikke have været i nød. Hans egen store, ved lyssky metoder erhvervede, gevinst ville næsten ikke være blevet berørt af det. Men nu havde grådigheden taget magten over den svage modstand, hans ikke alt for robuste skrupler havde forsøgt at stille op. Han mere end ventede at beholde alle pengene for sig selv. Som han lidt brutalt udtrykte det over for sig selv, så agtede han fanden tage ham at beholde hver en skilling lige til den sidste centime. Han spekulerede endda på at snyde sine to hjælpersker, men opgav modstræbende denne tanke. Han kendte fru Harts karakter fuldt ud til at vide, at hun med den største ynde ville følge ham gennem helvedes mest svovlede korridorer for fem francs skyld. Og hvad Marion Kerby angik, så var han ikke et øjeblik i tvivl om, at denne unge dame var i stand til at gøre jorden og luften selv til et levende inferno for ham, hvis han prøvede på at spille falsk spil over for hende, hvor det drejede sig om penge. Selv mens han beklagede disse to kvinders triste karakter, kunne han ikke helt benægte en vis beundring. Fru Hart og Marion kunne jo også være til nytte i fremtidige foretagender. Han måtte så holde sig skadesløs ved at snyde dem så meget, det lod sig gøre – ved at benytte sig af, at de ikke hurtigt og nøjagtigt kunne overse de indviklede forhold med fremmed valuta. Han håbede alvorligt, at hr. Topper ikke i sin egenskab af forhenværende bankmand ville gribe ind som uofficiel iagttager ved delingen af byttet.

Så snart sidste løb var ovre, fik obersten umådelig travlt med at indkassere sine væddemål med de andre bookmakere, hvilket han gennemførte ved de mest brutale metoder. De professionelle spillere, som han havde handlet med, og som havde anset ham for rent sindssyg, havde regnet hans væddemål for ren gevinst. Nu opdagede de til deres sorg, hvor forfærdeligt de havde taget fejl. Uden at ænse de argumenter, de mente sig i deres ret til at fremføre vedrørende løbenes tvivlsomme karakter, insisterede obersten hidsigt på sit skålpund kød.

Det var under forhandlingerne med den mest halsstarrige af disse uhæderlige gentlemen, at der indtraf forskellige foruroligende begivenheder – begivenheder, der resulterede i et optrin, som længe vil blive husket af dem, der var til stede ved dette væddeløb.

Dybt rystet over denne uvillige og unfair holdning stod obersten og påkaldte sin Gud, at han skulle tage prompte og effektiv affære, da hans egne klienters grådige skrigen på det mest ubehagelige påvirkede hans øre. Blandt disse råb skelnede han et, der var særlig blodtørstigt. Han vendte sig højst irriteret om, og hans irriterede blik traf en herre i et lidet sømmeligt antræk bestående af en blå undertrøje og et par underbukser med prunkende striber, som han havde en vag mistanke om at have set før. Hvor havde han set de underbukser før? Åh jo. Det var hverken værre eller bedre end den bedragne og overfaldne bookmakers ubegribeligt dårligt valgte klædningsstykker. Dette var alvorligt. Det blev endnu mere alvorligt, da obersten bemærkede to skumle betjente, der flankerede den fortrædelige bookmaker. Obersten syntes ikke, det var morsomt. Han fandt intet morsomt i den lidenskabeligt råbende bookmakers ejendommelige figur, som så mange neutrale tilskuere åbenbart gjorde. Forfærdet erkendte han, at hvis han blev fanget i sin nuværende solide skikkelse af denne letfængelige franske pøbel, ville han blive flået fra hinanden franc for franc. Scener fra den franske revolution fo’r gennem hans hjerne. Sit legeme kunne obersten nok redde, men det var ikke tilstrækkeligt. Han ønskede også at redde sine francs. Uden disse francs’ købekraft ville hans jordiske hylster blive stakket i sin frie udfoldelse. Desuden var der det sidste væddemål, der skulle indkasseres. Så kritisk situationen også var, agtede han ikke at lade alle disse penge i stikken til fordel for en væddeløbssvindler. Det ville være at skabe et dårligt præcedens for den ædle hestesport. Han, obersten, ville faktisk opmuntre uærlighed.

Han fandt derfor, at han gjorde Frankrig en tjeneste, da han pludselig vendte sig om og tømte bookmakerens lommer på det grundigste efter først at have slået ham til jorden. Et skrig opløftede sig fra mængden, og betjentene gik hen imod ham med fjendtlige hensigter. Efter at have forarmet sin faldne modstander trak obersten adskillige enorme bundter af francs op af sine lommer og begyndte i ro og mag at dematerialisere sig for tilskuernes vantro øjne.

Den anklagende bookmakers lånte klæder faldt af obersten, og man så et par bølgende underbukser, i hvilke man kun utydeligt var i stand til at skelne ejeren af dem. En aggressiv moustache af militært snit, to kolossale bundter pengesedler, alt sammen holdt løst sammen af en flimrende struktur i menneskes lignelse, var, hvad der blev tilbage af obersten. Langsomt og majestætisk hævede han sig op fra jorden og blev hængende over hovedet på mængden, som han nådigt betragtede, mens en let brise blidt gyngede ham hid og did.

'Betragt det!' råbte en af oberstens tidligere klienter, der i sin beundring glemte, at han overværede sin gevinsts uigenkaldelige forsvinden. 'Monsieur bookmakeren har opløst sig. Er det, at han er blevet lig en gud? En ting vidunderlig, dette. Er det ikke?'

'Men ja,' svarede en anden bedraget klient, der ikke så let lod sig rive med af øjeblikkets ophidselse. 'Det er af en vidunderlighed i fuld sandhed, men – hein! Det er også en affære af en natur den mest beklagelsesværdige, thi er det ikke, at der forsvinder et ubegrænset antal francs, som rettelig burde være vore?'

'Af en sandhed,' svarede den første franskmand, hvis beundring øjeblikkelig afløstes af skærende fortvivlelse. 'Det bringes først nu til mig, at jeg applauderer et tyveri i stedet for et mirakel. Han dér i højden, kun halvt synlig og utilgængelig, er langtfra, hvad han synes at være.'

'M’sieu, han er endda mindre,' sagde den anden høfligt. 'Bærer ikke desto mindre vidnesbyrd om, at det lidt, der er tilbage, endnu besidder tilstrækkeligt af snuhed til at klamre sig med en begærlighed af den yderste hårdnakkethed til vore francs.'

'Utvivlsomt, m’sieu, og man beklager det meget', samtykkede første offer. 'Det ville være ikke mindre end et skridt af retfærdighed og klogskab, hvis vore tapre betjente betyngede underbukserne af den onde person med bly.'

'Men nej!' råbte den anden bjærgsomt. 'Det er, at de kunne svigte og således ødelægge et antal af francs.'

'Så vidt os selv angår,' sagde den første franskmand, hvis intelligens ikke var tilstrækkelig til at følge sin vens økonomiske abstraktioner, 'er de francs om ikke ødelagt så dog rejst, og for evigt, ak.'

Det var af en sandhed. Pengene rejste bort. Højere og højere steg obersten op over den gestikulerende menneskemængdes hoveder. Militærmoustachen gik i ét med træernes grene på et højdedrag langt borte. Underbukserne blandede sig harmonisk med himlens pasteltoner i solnedgangen. Kun de to mægtige bundter francssedler forblev synlige for den lamslåede hobs martrede blik. Så gik også de langsomt fra at være små prikker over i det smertende intet.

Obersten havde sat sin flugt effektivt op. Hans højst diskutable opførsel var blevet dramatiseret meget virkningsfuldt. Efter sine egne begreber havde han givet sine forbløffede kunder mere end rigeligt for deres penge. Han var tilfreds med dagens resultat. Nu hen til bilen og hr. Topper – måske til et lille gilde.

Hvis korthed er viddets sjæl, var Marions små korte meget vittige. De var korte indtil bryskhed – nydelige, korte, små beklædningsgenstande. Den unge dame, der i øjeblikket befandt sig i et af klubhusets private rum sammen med fru Hart og Oscar, stod med disse små korte i hånden og forberedte sig på at materialisere sig i dem, da fru Hart for første gang bemærkede, at bookmakeren var væk.

'Han er væk,' meddelte hun.

'Det er godt,' svarede Marion adspredt. 'Jeg er glad for, at han fjernede de underbukser, ellers var jeg aldrig kommet i mine egne.'

'Ja, var de ikke rædsomme,' sagde fru Hart, der nu havde travlt med sin egen materialisering. 'Hvem kan have fundet på dem?'

Som svar herpå hørtes en sagte knurren fra Oscar.

'Du,' sagde Marion, 'jeg har den mest modbydelige fornemmelse, at der er nogen, der titter på mine trusser. Det har Oscar åbenbart også.'

'Og jeg,' svarede fru Hart. 'Der er noget, der siger mig, at vi ikke er alene.'

'Det er vi heller ikke,' sagde Marion roligt og vendte sig om mod døren. 'Det ser ud til, at hele Rivieraen er maset herind.'

'Hvad skal det til?' spurgte fru Hart, fulgte Marions eksempel og blev konfronteret med en åndeløst interesseret forsamling af klubmedlemmer, tjenestefolk og politi.

'I stedet for de fraværende underbukser,' sagde Marion, 'har vi nok fået en stor del af Frankrig.'

'Mere end jeg ønsker eller behøver,' stønnede fru Hart. 'Dette her er frygtelig pinligt. Gør dog noget med dine trusser. Du er i en rædsom tilstand.'

'Jeg gør, hvad jeg kan,' sagde Marion. 'Du er heller ikke selv byltet ind i tøj, at du ved det.'

'Ja,' sagde fru Hart nervøst. 'Det ved jeg kun alt for godt, men jeg kan ikke få mit ectoplasma til at virke.'

Det havde Marion også kvaler med. Deres ectoplasma – der alle dage havde været meget sensitiv – havde fået sådan et chok, at den ikke kunne fungere. Som følge deraf stod damerne i halvfærdigt materialiseret tilstand og så ud, som om de var lavet af ganske svagt farvet gelatine. De kunne hverken vende tilbage til usynligheden eller nå frem til synligheden. Oscar var forsvundet fuldstændig. Der var ikke så meget som en bagfjerding at se. Selv om Marion var træt af at se denne del af hunden krybe sammen et eller andet sted i landskabet, syntes hun dog nu, at det i det mindste havde været en trøst, om de havde haft denne genstand af lidet fordelagtigt ydre hos sig nu i krisens stund.

'Damerne,' sagde en af betjentene overflødigt, 'de er uden kostumer.' Han tav og tilføjede, da omtalte damer gjorde sig små i deres små korte: 'Eller næsten.'

'De burde arresteres og kastes i fængsel,' sagde en af klubbens amerikanske gæster. 'Hvis min mand var her, ved jeg ikke, hvad jeg skulle gøre.'

'Virkelig?' sagde Marion vredt. 'Det ville han heller ikke vide, ellers ville han ikke have giftet sig med Dem.'

'Det er de samme, som forlokkede monsieur bookmakeren,' indskød en anden betjent.

'Det var sandelig også nogle forførende underbukser, han prydede sig med,' svarede Marion.

'Men, min gamle,' sagde endnu en repræsentant for fransk lov og orden, 'han forsikrede os, at de klædte ham af og ikke sig selv. Han havde håbet noget andet, sagde han.'

'Han var i det mindste en gentleman,' svarede fru Hart. 'Han ville ikke prale.'

'Jeg er ved at blive syg af dette her vås frem og tilbage,' sagde Marion. 'Lad os komme ud.'

'Hvordan?' spurgte fru Hart.

'Vi skriger,' svarede Marion. 'Tag dit tøj i hånden og følg mig og skrig som bare helvede. Måske Oscar vil vise et eller andet af sig.'

Pludselig blev lokalet fyldt af en salve øredøvende skrig, hvin og eder. To gennemsigtige damer uden andet på end et par af de kortest tænkelige trusser dansede vanvittigt rundt, idet de holdt krampagtigt fast på deres tøj. Under et bord lød en hunds hylen, der tog til i vildskab i takt med dansens tempo. Til sidst kom hovedet af en vanvittig hund til syne i den anden ende af hylet. Gæster, tjenere og klubmedlemmer kappedes om at skaffe betjentene rigelig plads til at foretage deres arrestation.

'Gud i himlen,' mumlede en gammel débauché og tørrede sin pande med et parfumeret lommetørklæde. 'Jeg troede, jeg havde sovet hos alle de slags kvinder, der eksisterer i min tid, men denne type må jeg have overset fuldstændig. Hvad er det for nogen?'

'De er skam næsten ikke nogen, gamle dreng,' forklarede en engelsk turist. 'Kun to par damebenklæder, der opfører sig skandaløst, så vidt jeg kan se.'

'Ja, jeg fik nu mere ud af det,' sagde den gamle dreng. 'Og hør på dem. Vil du påstå, at to par spjættende bukser kan give sådanne skrig fra sig?'

Lidt stødt over den andens grove måde at udtrykke sig på spankulerede englænderen bort. Men sådan var jo Frankrig. Han var ikke ansvarlig for dette lands moral. Han kørte dydigt bort fra klubhuset og hen og hentede en fransk korpige, som han under et ophold på kontinentet underholdt til en meget fordelagtig kurs, og siden telegraferede han hjem til sin kone og pålagde hende at være forsigtig med den lilles forkølelse.

Den gamle débauché var stadig hypnotiseret af kønnenes gåde, hvorfor han uforsagt albuede sig tilbage til privatlokalet og tittede frem mellem to betjente. Han kom netop tidsnok til at overvære de i slagorden formerede trusser gå til angreb under anførsel af Oscars frådende og bidende gebis.

'Mærkelige kvinder,' reflekterede den gamle herre, mens han forføjede sig af vejen. 'Og endnu mærkeligere hund.'

Da Marion styrtede ud af døren, tog en af betjentene fat i hende, men fik ingenting. Der hørtes en lyd af flænget silke.

'Der gik trusserne!' sagde Marion. 'Pas på dine, Clara. Den bedømte fortjent – jeg mener, den fordømte betjent fik dem.'

'Jeg vil håbe, han holder sine dyriske fingre fra mine,' hylede Clara og styrtede ud ad døren, hvorefter hun triumferende tilføjede: 'Jeg klarede den! Der var bare en fræk fyr, der kneb mig.'

'Selv om mine var små, så var de af betydning for mig,' råbte Marion tilbage over skulderen.

'Hvad der kommer let, går let,' stønnede fru Hart så filosofisk, som det er muligt at stønne.

'Du mener, hvad der kommer let på, går let af,' svarede Marion. 'Det var derfor, jeg så godt kunne lide dem.'

'Bind dine klude om dig og løb som bare,' sagde fru Hart. 'Fortjenten er efter os.'

'Jeg kan ikke løbe som bare med kludene på,' klagede Marion.

'Så løb bare som bare,' sagde fru Hart.

De betagende skikkelser jog hen ad det franske badesteds hovedgade. Den glammende Oscars alt andet end betagende hoved banede vej for dem. Forretningsfolk, chauffører og turister så dem og glippede med øjnene. Også obersten så dem og fulgte den lystige jagt, da den mundede ud i en palmekranset avenue til casinoet.

'Puds dem, Oscar,' råbte obersten, og ved lyden af sin herres stemme vendte hunden om og spredte forfærdelse om sig mellem de forfølgende betjente.

'Næh, se alle de francs,' råbte fru Hart henrykt.

'Du rendte såmænd gerne nøgen gennem Paris’ gader for det halve,' sagde Marion Kerby.

'Om jeg gjorde!' sagde fru Hart. ' Jeg ville endda gå en tur sans costume gennem selv New Yorks gader for mindre end en tredjedel.'

'Såså!' sagde obersten. 'Dette er ikke tidspunktet for yndig vulgaritet. Rend, piger, rend.'

'Vi kravler jo ikke just af sted,' sagde Clara Hart fornærmet.

'Hvad er der los med jeres ectoplasma?' spurgte den flyvende oberst. 'Hvorfor ser I sådan ud?'

'Hvad er der i vejen med din egen ectoplasma?' eksploderede fru Hart. 'Du ser ud, som om du var lavet af francs og underbukser. Vores sidder fast, det er det hele.'

Hr. Topper, der sad ved rattet i sin lejede bil, hørte tumulterne, da de var i anmarch. For hans forskrækkede øjne så det ud, som om hele byens befolkning havde i sinde at køre en tur i hans vogn. Forberedt på det værste, startede han motoren. Obersten, eller rettere to bundter francssedler var det første, der ankom.

'Jeg gør sikkert et ejendommeligt indtryk på Dem,' sagde han med en undskyldende latter. 'Men alt er i orden. Fru Hart har det meste af mit tøj.'

'Undskyld mit tvangfri udseende,' gispede denne dame, da hun faldt ind ved siden af obersten. 'Der kommer snart cirkulation i min ectoplasma.'

På forsædet var Marion praktisk talt i færd med at kvæle Topper med et par tynde, gennemsigtige arme. Selv de franske vidner til dette lille intime optrin blev så chokerede, at de glemte dets romantiske duft. Nogle af dem huskede endda at tage vognens nummer. Franskmænd kan lejlighedsvis være sådan. Især når det er på en tilsyneladende velhavende amerikaners bekostning.

'Rejsen endt i elskendes forening,' sang Marion.

'Jeg tror, jeg kan tage næsten alt undtagen Oscar, som den er nu,' sagde Topper skønsomt. 'Jeg kan ikke tage ansvaret for min kørsels kvalitet med det hoved i skødet.'

Med en betjents hovedbeklædning mellem tænderne snoede Oscar sig til rette på forsædet ved siden af Topper. Oscar holdt af ham. Han var så solid. Et godt skød for et træt hoved. Det stakkels kræ havde helt glemt, at det ikke så videre indbydende ud.

'Vi skal nok tage os af Oscar bagefter,' sagde obersten. 'Hvis De har Deres frihed kær, så se at komme i sving nu.'

'Hvorhen?' spurgte Topper.

'Hvor som helst,' svarede obersten. 'Bare ikke hjem. Der finder de os med det samme. Vi må ryste dem af. Af sted til Monte Carlo.'

'Hurra!' råbte fru Hart.

'Kom så,' kommanderede Marion.

Da betjentene kom, kørte bilen af sted.

'Her er jeres hat,' råbte Marion tilbage. 'Havde det bare været jeres bukser.'

'Sig mig, er alle kvinder ens?' sagde Topper hovedrystende.

'Det ved jeg ikke,' svarede Marion uskyldigt. 'Men nu er der en god lejlighed til at finde ud af det.'

'Simpel. Altid simpel,' mumlede hr. Topper fortrædeligt ved sig selv.

15. kapitel

Fra træ til træ

'Den landmåler, der har anlagt denne vej, må have haft tarmslyng som bare fa’en,' klagede obersten nogle minutter senere.

'Du er selv så forvreden, oberst,' sagde Marion lidenskabsløst, 'at i dine øjne ser alle veje ud som tarmslyng.'

Denne bemærkning tog ikke modet fra obersten. Han var i et velvilligt og altomfavnende humør. 'Skrap tøs, men klog,' tænkte han og smilede til Marion.

Den vej, han havde talt om, var Corniche d’Or, en af de mest maleriske dødsfælder i verden – Frankrigs gave til de bilister, der sidder bag i vognen, til nervevrag og til individer, der ønsker at gøre en ende på det hele. Da vognen susede om et sving, så Marion ud over vejkanten og stirrede ned i de grinende kæber af en mundfuld klipper, der lignede tænder, nogle hundrede fod nede. Trods hendes uafhængighed af naturlovene, tyngdeloven inklusive, gøs det i hende.

'Dette her er ikke en vej,' gispede hun. 'Det er en labyrint.'

'Den eneste måde at køre komfortabelt på dette stykke spindelvæv,' sagde Marion, 'er at drikke sig så kanonfuld, at man enten ikke kan se eller bliver så bæløjet, at man begynder at tro, vejen er lige.'

'Det, du dér siger, er meget klogt,' sagde obersten. 'Dagen har været streng og tør. Trods øjeblikkets alvor føler jeg, at vi alle ville fungere bedre med en drink eller så hinsides adamsæblet.'

'I må klæde jer på først,' sagde hr. Topper.

'Vi må mere end det,' sagde Marion. 'Vi må materialisere os færdige. Jeg føler mig som en uredt seng.'

'Ja, jeg kan ikke præstere en stump krop mere, end jeg allerede har gjort,' erklærede fru Hart, 'hvis vi ikke standser et eller andet roligt sted, så jeg kan få lov til at koncentrere mig om mine forskellige dele. Denne køretur har ødelagt mine nerver.'

'Og obersten trænger også til at få etableret en forbindelse mellem sine underbukser og vore francs,' sagde Marion.

'Jeg har arbejdet som en djævel for de penge,' svarede obersten.

'Du mener, vi har arbejdet, skat,' sagde fru Hart.

'Lad os ikke begynde at diskutere det nu,' sagde hr. Topper og forudså spektakler af værste sort. 'Jeg vil helst være mange mil væk, når de francs bliver delt.'

'Det passer mig udmærket,' sagde obersten lakonisk.

'Men ikke mig,' sagde Marion. 'Vi må have en hæderlig opmand og ikke sådan et fuppedyr som hans nåde dér.'

Marion så vist på obersten, der forsøgte at se såret ud.

'Hvor du kender ham,' sagde fru Hart. 'Men hvordan kan vi være sikker på Topper? Enhver har sin pris, og han ser ud til at gå for en slik.'

'Han går, når han skal, og står, inden han går,' sang Marion.

'Hvor I vrøvler,' sagde Topper. 'Vil I af her?'

Topper kørte vognen hen til kanten af en fyrreskov. Besætningen, Oscar medregnet, steg ud, og de tre af den fordelte sig, bærende deres tøj i hånden, bag hver sit træ for dér i ro og mag at kunne materialisere sig. Som en fuldendt gentleman fandt Oscar sig en busk. Topper satte sig på et tæppe af fyrrenåle og syslede i al ugidelighed med tanken om, at det havde været meget bekvemmere, hvis han var blevet hjemme og havde passet sin bank og sine tog.

Da han lidt efter så op fra sine meditationer, blev han panikslagen ved at opdage, at der var andre end han selv, der interesserede sig for, hvad der foregik, og at disse andre var så overvættes interesserede, at de skælvede af undertrykt ophidselse. Men i øjeblikket, opdagede Topper til sin lettelse, var de ikke så interesseret i ham som i, hvad der foregik i skoven i almindelighed og bag træerne hist i særdeleshed.

Topper fulgte betjentenes optagne blikke og så et udvalg af hoveder, arme, ben og adskillige andre travlt optagne anatomiske nødvendighedsgenstande dukke frem fra og blive borte bag fyrretræerne. Topper var klar over, at set med betjentenes øjne måtte disse lidet forstmæssige gerninger gøre et meget mærkeligt og ureglementeret indtryk. Var det, at noget af en natur den mest dadelværdige fandt sted bag de træer? Og det i en nærhed så tæt ved en offentlig vej? Betjentene kunne ikke tænke sig nogen anden forklaring. Men hvilken dristighed! Hvilken fyrighed! Hvilken mangel på beherskelse! Med hele skoven foran dem, hvorfor da føre sig så nær vejen? Nej. Dette måtte bringes til en ende. Betjentene kunne tilgive meget, men ikke dette. Det var en skygge på Frankrigs skønne navn. Disse nøgne og utålmodige uslinge måtte trækkes frem for selve Monsieur le commissaire.

Hr. Topper iagttog spændt de to lovens tjenere koncentrere sig om et af træerne. Listende gik de frem over de bløde fyrrenåle, stillede sig på spring og sprang så rundt om stammen.

'Uhada!' lød fru Harts forskrækkede stemme. 'Politiet! De er her.'

Hun gik omgående ud og tog sit tøj med.

'Der er intet af alt, hvad der var,' sagde en af betjentene.

'En stemme, måske?' sagde den anden.

'Man kan ikke give en stemme håndjern på,' lød det logiske svar. 'Storm det næste træ med en fart terrific.'

Hvorpå betjentene med en fart, som de håbede var terrific, kastede sig over det træ, bag hvilket obersten havde opslået sit hovedkvarter.

'Bogstavelig talt i den bare skjorte,' råbte denne uforstyrrelige herre, hvorpå de to bundter sedler og en bylt tøj sprang gennem træerne.

'Så det overhovedet ikke,' sagde Marion, da de to fortrydelige betjente rasende gik på hendes træ. 'Skal mit liv da blive den ene fortjent efter den anden? Jeg er syg af at se på dem.'

Efter således tre gange at være blevet narret rettede betjentene nu deres opmærksomhed mod Topper. Han så da i det mindste solid nok ud til at kunne arresteres. Men hvorfor var han ikke også nøgen? Måske havde han været det. Af en sandhed. De styrtede sig over den lamslåede Topper, og Topper gik fra snøvsen. I stedet for at retirere til bilen, som han skulle have gjort, plankede han den op i et træ med en adræthed, som kun udsigten til øjeblikkelig pågribelse og lang indespærring kunne have muliggjort. Opmuntringsråb gjaldede gennem skoven. Topper havde aldrig før opdaget, hvilken vældig klatrer han var. Øjensynlig heller ikke betjentene. De iagttog hans abelignende opførsel med uskrømtet forbløffelse. Måske var han slet ikke et menneske, men en lapset udklædt abe. Man oplevede næsten alt muligt ved Rivieraen.

'Stands Dem, De dér!' råbte en af dem. 'Forstår De m’sieu? Man forlanger, at De stiger ned.'

Da Topper havde udtømt træets muligheder, var der ikke ret meget andet at gøre. Han var nødt til at standse sig. Der var ingen andre steder at slippe væk. Stige ned ville han imidlertid ikke. Han tvivlede om, at han overhovedet kunne klatre ned, selv om han havde villet. Sandsynligvis blev han nødt til at bo i det træ resten af sit liv. Han huskede, hvordan Scollops engang havde bragt sig i den samme situation, og de havde alle sammen haft en ubehagelig tid, men ingen så ubehagelig som Scollops. Det forstod han så inderlig godt. De havde måttet tilkalde brandvæsenet for at få katten befriet. Skulle han også på en lidet flatterende måde bæres ned på skulderen af en vildfremmed, brandslukkende franskmand under det uundgåelige franske opløbs ironiske bifald og gode, ydmygende råd. Hvordan pokker var alt dette i det hele taget sket? Obersten og Marion og fru Hart – de var ansvarlige for denne tilsyneladende endeløse kæde af fortrædeligheder – dette uafladelige jag. Højt på sin gren blev Topper enig med sig selv om, at man kan betale et venskab med personer af denne art for dyrt. Mere end nogen sinde følte han sig overbevist herom, da betjenten atter talte til ham.

'Hvis De ikke stiger ned ganske straks,' råbte han, 'er det, at jeg vil trække.'

Selv fra sin store højde fandt Topper den revolver, betjenten stod med i hånden, både vulgær, stor og pralende.

'Men, m’sieu, jeg kan ikke stige ned,' svarede Topper bestemt, men venligt.

Betjenten trak på skulderen med storslået ligegyldighed.

'Måske, m’sieu, vil denne være til hjælp,' svarede han.

En kugle piftede fnysende gennem træets grene. For Topper lød det som en vild hests vrinsken.

'Monsieur le gendarme, ' vrælede han omgående, 'jeg stiger ned med en fart aldrig før forsøgt.'

'Det skal du ikke,' advarede en stemme i hans øre. 'Er De parat, mine damer? Hiv så.'

Topper følte sig som en laset kludedukke, da han uceremonielt blev hevet af sit usikre stade, snuppet ud i den tomme luft og sat hen på et andet træ.

'Du godeste, oberst,' protesterede han, 'sig til i tide næste gang, I gør det. Hvad tror I jeg er, en slags flyveegern? Jeg er så forbandet hjælpeløs, at jeg kunne gnaske træet her i splinter. Dette her er værre end at falde fra dynen i halmen.'

'Vi redder dit liv, så vi selv kan tage det senere,' sagde Marion, der usynligt sad på en gren ved siden af. Så satte hun hånden for munden som en tragt og råbte: 'Hør, din lille uniformerede vanskabning! Skal jeg komme ned og vride din lange tud af?'

'M’sieu,' råbte betjenten, og selv ikke i denne afstand fra den træsatte Topper kunne han skjule sin store vantro, 'hvordan har De kunnet opnå dette umulige?'

'Det rager ikke dig,' råbte Marion Kerby. 'Din moder havde et berygtet hus, og den anden lille gris boede i det. At du ved det, din tudse.'

Begge betjentene var nu overbevist om, at ikke blot gjorde manden i træet grin med dem ved hjælp af sin kvindagtige stemme, men han fornærmede dem blodigt. De fyrede deres revolvere af efter ham. Topper blev prompte og åndeløs båret hen på et andet træ. Som en kolossal udstoppet flagermus svævede han hjælpeløst gennem skoven.

'Hør', stønnede hr. Topper og klamrede sig fortvivlet til en svajende gren, 'I smider så sjusket med mig fra gren til gren. Jeg er ikke en sisken. Jeg vejer hundrede og femoghalvfjerds pund – det gjorde jeg i hvert fald, inden jeg klatrede op i det fordømte træ. Efter at jeg er begyndt at hoppe rundt i træerne, har jeg tabt mig kolossalt.'

'Sludder', svarede Marion. 'Det er sundt for dig. Det bedste i verden.'

'Ikke for mine nerver,' svarede Topper vredt. 'Hvis bare I ville sætte mig ned på jorden, så prøver jeg at tage chancen med de to betjente.'

'Vi går ned alle sammen og høvler dem,' foreslog Marion. 'Jeg er ved at blive syg af dem og deres infame skydere.'

'Jeg er selv led og ked af det hele,' sagde Topper meget alvorligt. 'Jeg kan ikke fordrage disse abekattestreger. Hvis nogen i morges havde fortalt mig, at inden aften skulle jeg flyve som en sindssyg fra træ til træ, ville jeg have leet ham hånligt op i hans åbne ansigt.'

De uforsonlige betjente havde nu taget opstilling under Toppers tredje træ.

'M’sieu,' begyndte ordføreren, 'det er ikke passende for en mand at opføre sig offentligt, som De nu gør.'

'Jamen, hvis De bare vil gå Deres vej,' råbte Topper, 'kunne jeg hoppe videre rundt i disse træer helt for mig selv. Er der nogen lov imod at hoppe i træer i Frankrig?'

Betjentene diskuterede længe dette spørgsmål indbyrdes.

'M’sieu,' sagde en af dem til sidst, 'er det, at De ville være villig at stige ned og tillade os at eksaminere Deres person?'

'For hvad?' spurgte Topper forskrækket.

'Måske for vinger,' foreslog Marion.

'Vi ønsker kun at observere Dem, m’sieu,' sagde den anden betjent. 'Man er af et ønske om at se, hvorledes De gør det.'

'På den sædvanlige måde,' råbte Marion.

'Hvad synes I?' spurgte hr. Topper sine usynlige venner. 'Skulle jeg stole på de forbandede fortjente?'

'Vi bærer dig ned,' svarede obersten. 'Og står ved din side.'

Hr. Topper blev følgelig båret ned. Det vil sige, han blev båret et stykke af vejen ned. Cirka femten fod fra jorden tabte de andre interessen for deres forehavende, eller også glemte de fuldkommen hr. Topper – nok er det: Resultatet blev det samme. Der blev pludselig givet slip på hr. Topper. Med et vildt skrig landede han tungt oven i de to betjentes opadvendte ansigter. Da de tre mænd rejste sig op af fyrrenålene, blev hr. Toppers arm holdt fast af de lovens håndhævere, som han uforvarende var faldet over.

'Monsieur,' meddelte den ene betjent, 'det er, at vi må eskortere Dem til Monsieur le commissaire. '

'Men, nej,' hvæsede Topper halvt bedøvet. 'Det er, at De vil ikke være så infam mod mig. Ordene fra selve Deres mund var, at De ville effektuere inspektionen.'

'Den selvsamme ting er blevet effektueret,' svarede betjenten, 'og vi formoder Dem gal hinsides håb.'

'På hvilket baserer De en sådan opinion ridicule?' spurgte Topper. 'Jeg er hinsides håb, indrømmer jeg, men jeg er ikke gal – endnu ikke.'

'Intet menneske, m’sieu, ved sin komplette forstand ville flygte fra træ til træ for at slynge sig selv gennem luften uden hensyn til konsekvenserne enten for sig selv eller for politiet af Frankrig. M’sieu, hvis De ikke er gal, er De besat af tusind djævle.'

Mens betjenten afleverede denne sin mening, hørtes en rasende hunds stemme i skoven. Topper fattede mod.

'Nu kommer en af disse djævle,' sagde han, hvorpå Oscars frådende hoved fo’r ud af buskadset og skred til handling. Stillingen blev byttet om. Fra det træ, Topper lige havde forladt, så de to betjente nedslået ned på et dyr, der ikke kunne være andet end helvedes mest nederdrægtige opfindelser i dæmoni.

'Til vognen!' kommanderede obersten med sin bedste paradestemme. 'Om et øjeblik kommer de to pipfugle i tanker om deres revolvere og begynder at plaffe efter Topper.'

'Sig ikke mit navn højt,' råbte Topper og spænede gennem skoven hen mod vognen.

Hans retræte foregik i en regn af kugler, men de var blevet affyret uden større håb. Betjentene blev nedslåede, fordi Topper var flygtet som et almindeligt menneske i stedet for at flakse gennem luften som en flagermus. Navnet havde været Toppaire. Det skulle de huske.

Da det lille selskab atter var på farten, fremsatte hr. Topper et spørgsmål:

'Skal det hele,' spurgte han, 'være sådan altid? Jeg mener skal vore nætter gå med orgier og vore dage med flugt?'

'Hvis jeg blot får mit natlige orgie,' sagde Marion Kerby roligt, 'kan du gøre, hvad du vil med dine dage.'

'Jeg gad vide, hvad du fik tiden til at gå med, da du befandt dig på et højere plan,' sagde hr. Topper.

'Nå, jeg trissede rundt og prøvede på at banke lidt erotik op blandt en hoben folk, der ikke engang vidste, hvad ordet betød,' svarede Marion.

'Gik det?' spurgte fru Hart.

'Overhovedet ikke,' sagde Marion. 'Jeg traf en gammel støder, der lod til at have lidt begreb om det. Erotik, sagde han tankefuldt og forvirret. Hvad er det nu, det ord minder om? Han tav lidt, hvorefter han udstødte en rædselsfuld hånlatter. Åh, jo, fnisede han, nu husker jeg det. Var det dog ikke noget af det mest åndsfortærende? Sig mig, eksisterer den slags puerile skikke endnu? Nå, ja, jeg følte mig underligt idiotisk til mode, forstår I, men så blev jeg sur. Jeg fortalte ham, at erotikken gjorde vældige fremskridt, at den endda var ve at blive kanoniseret, og at uden den ville der sikkert ikke findes en bog og ingen film. Ville det ikke være dejligt, sagde stodderen og så helt lykkelig ud. Nåh, sagde jeg for at vise ham noget andet, et dask erotik eller to eroppe ville ruske op i det. Nu går jeg tilbage, hvor det er kommet fra. Den gamle nisse gik helt ud af flippen. Prøv ikke at smugle noget af den slags op på vores plan, sagde han, for her finder du ikke kunder, medmindre du får fat i dem, lige når de kommer.'

'Det var da en væmmelig gammel fyr,' sagde Clara Hart medfølende. 'Jeg vil vædde på, at han har været en rigtig gris, da han levede.'

'Hvad fanden,' sagde obersten. 'Uden erotik ville der overhovedet ikke eksistere planer.'

'Og mig ville det være det samme,' sagde Topper. 'Hvis jeg bliver arresteret nu, kommer jeg til at tilbringe resten af mit liv i et fangehul.'

'Vi kommer og ser til dig,' sagde Marion.

'Hvis I vil have en drink,' sagde han, 'så må du og dine venner hellere tage jer sammen. Jeg holder ved det næste sted, vi kommer forbi, så er jeg ligeglad, om jeg bliver arresteret eller ej. I spjældet er der ingen træer.'

Da Topper kørte op foran en café ved vejen, havde hans venner opmuntret ved udsigten til et glas foretaget afgjorte forbedringer ved deres udseende. Her satte de sig på en stor, behagelig veranda, der hang livsfarligt ud over en dyb kløft fyldt med klipper, mod hvilke bølgerne sloges til laser. De nippede først til champagnen, hvorefter de gik i gang med at gøre alvor ud af det. Hr. Toppers nervøsitet gik gradvis af ham. Han kom til at føle sig i fred med verden. Hvorfor ikke? Han havde alt, hvad han begærede – Marion, Middelhavet, masser af champagne og ingen fru Topper.

'Drik ud,' nødede obersten large. 'Denne skive giver jeg.'

'Bare rolig,' blandede fru Hart sig i samtalen, som kvinder uvægerlig gør på de gale steder. 'Skiven giver vi alle tre. Hr. Topper er naturligvis vor gæst, men obersten betaler af vor gevinst.'

Atter prøvede obersten at se bedrøvet ud, hvilket var ham næsten umuligt på grund af synet af champagnen.

'Vil damerne ikke have lidt at spise?' spurgte hr. Topper. 'Jeg føler mig ikke helt naturlig til mode, hvis jeg ikke skal betale for lidt af en eller anden slags.'

'Jeg kunne måske nok pikke lidt kold kylling i mig,' svarede Marion.

'Hvad er det varme?' spurgte fru Hart.

'Det er koldt, inden tjeneren kommer herud med det,' svarede Marion.

'Gudskelov. Det er så varmt. Jeg tror, jeg vil have varm kold kylling,' sagde fru Hart.

'Andeæg!' sagde Marion, der sad og studerede spisekortet. 'Topper, du skal have andeæg!'

'Nej,' sagde fru Hart. 'Så begynder han bare at rappe.'

'Hvad så,' svarede Marion. 'Det må vel blive min sag.'

'Jeg vil gøre alt for dig,' sagde Topper, 'men jeg vil ikke så gerne rappe.'

'Du skal!' svarede Marion.

'Lad nu manden være,' sagde fru Hart. 'Han er træt.'

'Han trænger til andeæg,' fastslog Marion, da Topper ikke protesterede.

'Bare du ville sige, hvad du trænger til,' sagde Topper.

'Men hr. Topper dog!' sagde fru Hart.

Obersten rystede på hovedet.

'Min kære Clara,' sagde han, 'det forekommer mig, at andeæg og champagne er som en rød klud for en tyr.'

'Skal vi have tyr?' spurgte Marion.

'Tyr,' sagde Topper, 'kommer der nu en tyr ind i det hele?'

'Det skal du ikke være ked af,' sagde Marion. 'Du skal
nok slippe. Du kan få en ung høne.'

'Hvad skal jeg med den?' sagde Topper. 'Den skal måske lægge mine andeæg –'

'Mens tyren rapper og kyllingen bliver varm,' sagde Marion.

'Jamen, så lad os for pokker få noget is,' sagde fru Hart, 'så er hele problemet løst.'

'All right,' sagde obersten affabelt. 'Vi siger altså champagne.'

'Udmærket,' sagde Topper. 'Men jeg vil nu gerne vide ordentlig besked med den rappende tyr. Skal den være varm, eller skal isen smeltes for sig selv?'

'Nej, svarede Marion. 'Den skal selvfølgelig brase lige igennem.'

'Jamen, det er noget helt andet,' sagde hr. Topper fornøjet. 'Så er alting langtfra tilfredsstillende.'

16. kapitel

At være eller ikke være

Da hr. Topper vågnede næste morgen, befandt han sig i en seng side om side med en hovedløs dame. Da han i forvejen følte, at døden ville være en velkommen befrielse, tjente synet af denne halsløse gerning kun til at forvirre hans følelser. At der var en fordybning midt i hovedpuden ved siden af tjente kun til at skærpe en situation, som i forvejen var tilstrækkeligt ubehagelig. Lyden af regelmæssige åndedrag og lejlighedsvis af sagte stønnen fra fordybningen føjede mentale lidelser til de fysiske, som den stakkels mand våndede sig under. Selv de bare arme og skuldre, der lå ham så nær, tabte noget af deres tiltrækningskraft. Han rakte ud og ruskede i det ufuldendte legeme.

'Marion!' sagde han. 'Vågn op! Og gør noget ved dit hoved, vil du ikke nok? Tag enten og sæt det på kroppen, eller sæt kroppen på hovedet. Jeg får ondt i maven af at se på det.'

'Jeg river din mave i småstykker, hvis du ikke giver slip på mig.'

'Gid du ville,' mumlede Topper. 'Jeg kunne godt undvære et stort stykke af min mave i dag. Jeg aner ikke, hvor vi er, og hvordan vi er kommet her. Det sidste, jeg husker, er, at vi sad på en veranda og snakkede om nogle forbandede tyreæg.'

'Du var rædsom dum med de tyre,' sagde puden. 'Du ved vel ikke engang, hvor Basan ligger.'

'Jeg siger dig jo, at jeg ved ikke engang, hvor jeg er,' svarede Topper irritabelt. 'Basan, hvor ligger den så?'

'I Palæstina. Ligesom Gosen,' sagde Marion.

'Var der da to tyre? Hvorfor rejste de sig ikke op? Hvem har givet dem de navne? Hvor mange æg lagde de?' spurgte Topper forvirret.

'Åh, nej, jeg holder det ikke ud. Ring og bed om et højere plan,' stønnede Marion.

'Vil du nu væk?' spurgte Topper. 'Hvad vil du på et højere plan?'

'Det er dig, der skal derop,' svarede Marion. 'Basan og Gosen er ikke to tyre, men to steder i Palæstina.'

'Nåh!'

'Tyrene kom fra Basan. Kender du stadig ikke de berømte tyre fra Basan. Det forklarede vi dig omhyggeligt,' sukkede Marion.

'Nåh. – Gik tyrene så fra Basan til Gosen?'

'Måske,' sagde Marion. 'Det var vilde tyre, de fra Basan.'

'Jeg synes, alle tyre er vilde,' sagde hr. Topper. 'Hvorfor kom de egentlig fra Basan? Klarede de sig ikke godt der?'

'Der står ikke noget om køer,' sagde Marion.

'Men når der er mange tyre, må der være en lille smule køer,' sagde Topper logisk.

'Det er måske det, der har gjort dem vilde,' sagde Marion.'

'Hvad for noget?' spurgte Topper.

'Ingen køer,' svarede Marion.

'Men så må der have været nogle køer, én i hvert fald, i Gosen, hvis –'

'Kan du så holde mund?' afbrød Marion. 'Du er fuld som en pave, ellers ville det ikke interessere dig en bønne, om der var tyre i Basan eller køer i Gosen, eller hvor de tvende skal mødes. Lad os nu sove videre.'

'Vil du så sætte hovedet på?' spurgte Topper.

'Nej, jeg vil ikke,' snerrede Marion. 'Jeg har sådan en rædselsfuld hovedpine efter al den champagne.'

'Gør du sådan, når du har tømmermænd?' spurgte Topper misundeligt.

'Ja,' svarede Marion. 'Jeg skiller mig af med hovedet og samtidig med pinen.'

'Nåh, ja,' sagde Topper opvakt. 'Så er der jo ikke noget at have ondt i.'

'Gud, hvor er du sløv i dag! Hvis du spørger én gang til, bliver jeg desperat.'

'Det er desperat nok at ligge her og se på dig,' svarede Topper nedslået.

'Du behøver da ikke lige at se på hovedet,' sagde Marion mere og mere irriteret. 'Se dog på noget af det, der er.'

'Det kan du sagtens sige,' klagede Topper. 'Men hvad ville du sige til at have mig liggende her uden hoved?'

'Jeg ville være ligeglad,' svarede hun. 'Tror du, jeg finder nogen fornøjelse ved at glo på dit fordrukne fjæs? Hvis dine indtægter havde været afhængige af den fastelavnsmaske, havde du måttet klare dig som den lille pige med svovlstikkerne.'

'Du vil altså ikke sætte hovedet på?' sagde Topper stædigt.

'Nej, jeg vil ikke have noget hoved sat på, dit fjog.'

'Jamen, vil du så ikke trække lagnet op over din pude, så vil jeg prøve at lade, som om det er der.'

'Nu kan det være nok!' sagde Marion arrigt. 'Jeg sagde, du skulle lade mig være. Nu skal du komme til at fortryde, at du ikke gjorde det.'

Hun sprang op af sengen, materialiserede sit hoved, og iført et raseri så stort som et hus og intet andet, styrtede hun hen til et fransk vindue, som hun til Toppers rædsel kylede sig ud af, idet hun med høj stemme råbte hans navn. I stedet for klasket af et legeme, hørte Topper fra sin seng rabalderet fra en stol, der væltede lige uden for vinduet.

'Du gode gøngehøvding,' lød Marions Kerbys stemme. 'Vi bor i stuen. Jeg sidder på verandaen.'

'Hør frue, De sidder på mit bryst,' sagde en herre harmdirrende, 'og jeg ligger på verandaen.'

'Han er ængstelig, den stakkels djævel,' sagde Topper til sig selv trods sin forskrækkelse.

'Undskyld, den herre,' hørte han Marion sige. 'Jeg troede, jeg var højere oppe. Jeg ville begå selvmord. Fejlen er min.'

'Jeg vil håbe, det vil lykkes Dem næste gang,' gispede manden.

Topper listede hen til vinduet og satte frygtsomt det ene øje til en sprække mellem gardinerne. Synet var ikke beroligende. En midaldrende herre med alt for meget krop var i enhver henseende ved at anfalde en lille, ung dame med alt for lidt tøj på. Muligvis var det omvendt, men i den slags situationer er det altid manden, der får skylden. Et utal af hotelgæster stod i en interesseret halvkreds og iagttog begivenhedernes udvikling. Hoteltyende og inspektører protesterede med rivende fransk tungefærdighed. Der kom nye tilskuere til fra alle retninger.

'Vil du øjeblikkelig give slip på den frække tingest!' råbte en svær dame, der havde banet sig vej gennem trængslen. 'Så det var derfor, du var så hidsig efter at komme til Frankrig, hva? Det skal komme dig dyrt at stå, at du ved det.'

Det gjorde den uheldige ægtemand åbenbart. Han viklede sig ud af den skønne forhindring, lod hende blive liggende, så lang hun var, på verandaen, og rejste sig op.

'Kæreste,' begyndte han beroligende.

'Stå ikke dér og se på hende,' afbrød hans kone. 'Hvorfor er der ikke én, der dækker det skamløse pigebarn til?'

Denne opfordring blev kun tøvende fulgt. En mand gik skødesløst hen og kastede en let sommerfrakke over Marion, der havde rullet sig sammen til en lille hvid kugle.

'Madame,' sagde hotellets direktør på fejlfrit engelsk, 'vil De være så venlig at trække Dem tilbage til Deres værelse?'

Intet svar fra overfrakken. Direktøren rømmede sig.

'Ønsker De, at vi skal bære Dem derind?' sagde han prøvende, hvilket frakken besvarede ved at trække på skulderen cg ryste benægtende på hovedet.

Da der ikke kom noget svar, gav direktøren tegn til nogle tjenestefolk, der trådte frem og med stor iver tog fat i frakken. Deres forventninger blev dømt til skuffelse. Overfrakken var tom. Da de tog den op, sås kun det sted, hvor legemet havde ligget. Gisp og forbavsede udråb fra stimlen. Direktøren var blevet ganske bleg. Han tabte dog ikke åndsnærværelsen eller herredømmet over det engelske sprog.

'Aflever overfrakken til den betænksomme herre,' sagde han. 'Denne sag fordrer en nærmere undersøgelse. En sådan vil blive iværksat.'

Topper lukkede stille vinduet og kravlede uglad i seng. Ganske kort efter hørtes der en bestemt banken på døren.

'Entrez! ' sagde Topper.

Direktøren trådte ind i værelset og lukkede stille døren efter sig.

'God morgen, m’sieu,' sagde direktøren. 'Har De tilfældigvis set Dem nødsaget til at kaste en nøgen kvinde ud af det vindue for et øjeblik siden?'

'Nej, det ved Gud jeg ikke har,' svarede Topper indigneret. 'Det kunne aldrig falde mig ind at kaste det skidne vand ud, før man har det rene, siger jeg.'

Direktøren hostede diskret i hånden.

'Det forstår jeg så godt,' samtykkede han, lidt for villigt, syntes Topper. 'Ikke desto mindre kom en upåklædt dame for kun et øjeblik siden ud af vinduet med stor fart på.'

Med et nik pegede direktøren på vinduet, ud gennem hvilket Marion havde håbet at begå selvmord.

'Jeg ville ikke have anet det, om så 25 korpiger var hoppet ind og ud af det vindue hele morgenen,' forsikrede hr. Topper koldblodigt direktøren. 'Jeg har sovet. De er det første menneske, jeg overhovedet ser i dag, og det gør jeg ikke med særlig glæde. Gå med Dem.'

'Ja,' lød en rolig kvindestemme. 'Hvorfor skrubber De ikke af, så min mand kan få en chance for en smule søvn.'

Iført sin pragtfulde kjole fra væddeløbet stod Marion triumferende i døren til badeværelset og så koldt på direktøren.

'Madame,' svarede han undskyldende og kneb øjnene sammen i beundring. 'Jeg beder Dem tusind gange om forladelse –'

'Ja, den får De altså ikke,' afskar hun ham kort. 'Hvad er alt dette her om vinduer og nøgne kvinder?'

'En af dem er gået gennem det vindue, madame,' forklarede direktøren.

'Trænger De til en nøgen kvinde?' spurgte Marion.

'Nej, dog, madame. Det var ikke min tanke,' protesterede han.

'Hvorfor kommer De så rendende her og sætter min mand griller i hovedet. De burde have kunnet se med ét blik, at det ikke er særlig stærkt. I øvrigt burde De ikke går rundt og lede efter nøgne kvinder på denne tid af dagen.'

'Det var en ren forretningssag,' erklærede direktøren. 'Den kvinde var vel ikke Dem, madame?'

'Ser jeg ud, som om jeg var blevet smidt ud af et vindue?' spurgte Marion overlegent.

'Tværtimod, madame,' svarede direktøren galant. 'Jeg spurgte kun, fordi hun havde sådan en vidunderlig skikkelse.'

Marion så alvorligt på Topper.

'Kan det tænkes, at vi er kommet ind på et berygtet hotel ved en fejltagelse?' spurgte hun. 'De ting, det menneske står og siger.'

'Jeg forsikrer Dem for, madame, at dette er et højst respektabelt hotel.'

'Og dog går De rundt og spørger efter nøgne kvinder hos Deres gæster? Kan De ikke selv få fat i Deres nøgne kvinder? Er det meningen, at min mand skal til at sørge for nøgne kvinder til Dem, må jeg spørge? Hvis der skal være en nøgen kvinde i dette værelse, så bliver det mig. Er De med? Og hvis jeg pågriber nogen af Deres herinde, verfer jeg dem ud af vinduet, det er rigtigt nok, men så går de i stykker. Har De forstået mig?'

Marion havde drevet direktøren baglæns hen mod døren, som han forgæves prøvede at lukke op. I dette øjeblik fløj en dør ind til et tilstødende værelse op og ingen stod på tærsklen. En stemme, der var hæs af whisky og søvn var absolut alt, obersten kunne præstere i dette øjeblik.

'Spørg ham, hvor vi er, samt navnet på hotellet,' sagde obersten. 'Ligeledes hvad dag det er og hvad tid, hvis en sådan forefindes.'

Nu begyndte direktøren at nære alvorlig tvivl om sin mentale tilstand.

'M’sieu,' fremstammede han,' hvor er han, der taler? Jeg hører ham, men jeg ser ham ikke.'

Topper lo uægte fra sin seng.

'Det er en ven af mig,' svarede han. 'Hans stemme besidder de mærkeligste egenskaber. Han er inde ved siden af, skønt man ville bande på, at han stod lige her, ikke?'

Direktøren svor på, at det ville man absolut bande på, bukkede for Marion og trak sig tilbage. Så snart han var gået, tog Topper telefonen.

'Må jeg få to kander whisky sour,' sagde han, 'og en tjener, der ikke blot ved, hvad dette er for en by, men også hvad hotellet hedder, og hvad klokken er. Det hele. Ja. Og –'

Marion rev telefonen ud af hånden på ham.

'Og spørg monsieur le propriétaire, når De ser ham,' sagde hun, 'om han nu har fundet sig en nøgen kvinde. Er De med? Selvfølgelig er De med.'

Hun lagde røret, hvorefter hun vendte sig om og betragtede Topper.

'Gamle tykke,' hviskede hun. 'Jeg havde nær slået mig ihjel for din skyld.'

'Det ser i høj grad ud,' sagde Topper nedslået, 'til at vi igen skal have en af de sædvanlige dage.'

'Er det ikke pragtfuldt!' sagde Marion. 'Og i aften det sædvanlige orgie.'

'Jo,' samtykkede Topper. 'Ord kan ikke beskrive, hvor forbandet pragtfuldt det er. Kan vi ikke gøre noget ved det? Jeg længes sådan efter en helt normal dag. Hvorfor ikke gå i Musée d’Océanographie og se på fisk til en forandring? Hvis vi ellers overhovedet er i Monaco?'

'God idé, Topper,' sagde obersten usynligt. 'Der er ikke noget, man bliver normal igen af, som at se på fisk. De er så ukueligt frugtbare. Jeg tror, jeg vil gå ind og blive menneske.'

'Og når De gør det,' foreslog Topper, 'så ville jeg ønske, De ville blive et lidt mindre foretagsomt menneske. Kan De ikke lave Dem til en lille mand, oberst- en lille gammel mand med en knusende respekt for loven.'

'Det ville min selvagtelse ikke tillade mig,' sagde obersten.

'Hvad laver Clara?' spurgte Marion.

'Sidst jeg så hende,' svarede obersten, 'forsøgte den gode kone at materialisere sig fra begge ender på én gang. Sikke nu en idé. I den ene retning var hun nået op til knæene, og den anden havde hun tilbagelagt en ret lækker strækning.'

'Jeg vil håbe, hun mødes nøjagtigt,' bemærkede Marion.

'Det må man i høj grad ønske,' samtykkede obersten. 'Jeg må skynde mig at foreholde hende de ulykkelige følger af skødesløse fremgangsmåder.'

'Du behøvede da ikke at råbe mit navn, da du smed dig ud af vinduet,' sagde hr. Topper til Marion, mens hun tændte en cigaret og rullede sig sammen på sengen ved siden af ham.

'Det ved jeg,' svarede hun, 'men jeg var altså slet ikke mig selv.'

'Hvorfor så gøre mig til mig selv?' spurgte Topper.

'Det var pointen i hele selvmordet. Jeg ønskede, at alle skulle vide, at jeg var død for din skyld. Så ville du have været en mærket mand ved Rivieraen. Hvor du gik, ville folk have sagt: Hvorfor kvinderne begår selvmord for den amerikanske gris’ skyld begriber jeg ikke.'

Topper glippede med øjnene.

'Jeg er allerede en mærket mand,' svarede han. 'Hvis vi er nødt til at være så usædelige, hvorfor kan vi da ikke være det på en pæn måde som voksne mennesker?'

'Der er i forvejen mere end tilstrækkelig fordærvelse på en pæn måde i verden,' sagde Marion helt alvorligt. 'Alt for megen billig pæn fordærvelse. Man brænder op af det. Alt er så forbandet pænt fordærvet og voksent. Selv butiksvinduerne vidner om arrogance og poleret fordærvelse – blade, bøger, skuespil, konversation, ja, badeværelser, alt forsøger at være elegant fordærvet og kommer til kort. Inden man ser sig om, fødes pigebørn gravide og drengebørn med liljer i hænderne.'

'Det lyder meget overbevisende,' indrømmede Topper, 'men synes du ikke, dine fordomme en gang imellem fører dig lidt for vidt i den modsatte retning? Falder det dig aldrig ind, at I opfører jer en smule barnagtigt, når I hiver min hat af og på, derefter hiver mig op og ned i en stol, hiver mig hen til en bar og hiver mig fra træ til træ?'

'Vi gør lige, hvad der morer os,' svarede Marion, 'og ikke, hvad vi tænker os muligvis morer andre.'

'Især ikke mig,' sagde Topper.

'Lad bare være,' sagde hun og satte sig på maven af ham. 'I dit stille sind morer du dig hele tiden.'

'Ikke for øjeblikket,' svarede han, da en tjener bankede på og kom ind med en bakke samt oplysninger.

Øjeblikkelig kom obersten ind sammen med Oscar, fru Hart og en fransk avis, som han havde bestilt hos receptionen.

'Oscar,' meddelte han, 'har allerede forsynet sig med morgenmad fra andre gæsters bakker, der momentant og højst uforsigtigt henstod ubevogtede langs gangen. Han ser ud til at have klaret sig selv.' Obersten tog et glas og slog det ned med militærisk præcision. 'Jeg har stavet mig igennem denne franske avis, ' og så vidt jeg kan finde ud af det, har alt ved væddeløbet i går været ét rod undtagen selve banen. Havde vi tænkt over det, kunne vi have revet den op. Uheldigvis bringer bladene en temmelig nøjagtig beskrivelse af Deres ærbødige tjener. En overordentlig distingveret og behagelig mand, står der, eller noget i den retning. Det ser ud til, at jeg er eftersøgt.'

'Er der udsat en belønning på dit hoved?' spurgte Marion ivrigt.

'Endnu ikke,' svarede obersten, 'men hvis der var, ville jeg ikke lade nogen af jer to damer få del i min fortrolighed. Sagen er, at det nu vil blive nødvendigt for mig at påtage mig en forklædning, når jeg færdes offentligt. Jeg har altid spekuleret på, hvordan jeg vil gøre mig med fuldskæg.'

'Til grin,' sagde fru Hart.

Obersten foretrak at undlade at ænse denne bemærkning, som ikke var værd at spilde sin opmærksomhed på.

Han stillede sit glas fra sig, rakte efter telefonen og tilkaldte hotellets barber. Lidt efter gjorde denne en vellugtende entré.

'Jeg ville gerne gøres smukt i stand med fuldskæg,' oplyste obersten.

'Gøres smukt i stand?' gentog barberen, der i øjeblikket ikke begreb, hvad der blev sagt til ham. Så klarede hans ansigt op. 'Mener De, m’sieu, som et lig?'

'Nej, Vorherre bevares, mand,' eksploderede obersten. 'Som en levende. Elegant gjort i stand som en officer og gentleman.'

'Det er ikke en forklædning, du mangler, oberst,' bemærkede Marion. 'Det, du behøver, er en reinkarnation – et fuldstændig nyt layout. Manden er kun barber, ikke troldmand.'

'Ti nu stille,' sagde obersten.

Efter tankefuldt at have studeret oberstens ansigt fra alle sider nikkede barberen et par gange for sig selv.

'Det er lige meget, hvilken side De ser det fra,' sagde fru Hart, 'det ansigt er og bliver en rædsel.'

'Ti nu stille, Clara,' protesterede obersten. 'Du tager modet fra manden.'

'Det har han tabt forlængst,' svarede Clara. 'Dit ansigt har gjort ham hundeangst.'

Barberen forsikrede obersten om en prompte opfyldelse af hans ønsker og ilede bort og kom næsten øjeblikkelig ilende tilbage.

'Det tog ham ikke lang tid at få det til at vokse ud,' sagde Marion.

'M’sieu,' udbrød barberen og fremdrog en blåsort genstand, han havde haft skjult etsteds under sit hvide forklæde, 'det er her!'

'Sikken en sted at gå med det,' sagde fru Hart.

'Mine damer!' sagde obersten bebrejdende. 'Er det nu nødvendigt.'

'Absolut ja,' sukkede fru Hart. 'Hvis du viser dig offentligt med den tingest i den ene ende af ansigtet, så sværter jeg mit og sætter en gardinring i næsen.'

Da obersten til sidst var blevet gjort i stand med sit skæg, så det hverken elegant eller militærisk ud. Men han så forandret ud.

'Jeg må sige,' udtalte fru Hart og rakte hastigt ud efter en ny drink, 'at du er blevet en højst ejendommelig officer at se på og en modbydelig gentleman. Du ligner jo overhovedet ikke et menneske.'

'Se på Oscar,' sagde Marion.

Topper troede, at han havde set hunden så vild, den kunne blive, men aldrig havde han set den bære et så målløst udtryk til skue som det, der nu fik dens ansigt til at vride sig i pine. Nok var Oscar vant til sin herres påfund, men at se sin herres øjne titte spørgende på sig ud over et blåsort fuldskæg, det var den ikke beredt på. Med en sagte gurglen, der skulle bære bud om den dybeste åndelige ophidselse, fadede hunden ud af syne, hvilket fik obersten til at bande som en tyrk af hidsighed. Barberen var forlængst gået sin vej. Et blik på hunden havde været fuldt tilstrækkeligt til at sætte fart i ham. Som Oscar og hotellets direktør var han også blevet offer for den alvorligste mistanke om sin egen mentale ligevægt.

Da de kom til delingen af den foregående dags rov, insisterede obersten på at bære sin nyerhvervede ansigtsprydelse, mens begge damerne med énstemmig styrke og flerstemmig, høj og lang tale insisterede på fjernelsen af denne uhyggelige genstand, idet Marion meget rigtigt fremholdt, at obersten ville kunne stikke Gud ved hvor mange francs op under sådan et buskads. Omsider blev obersten, alt mens han foregav at være rystet af en sådan tankegang angående ikke blot sin uangribelighed, men også sin gode smag, overalt til at lade Topper distribuere pengene. Da dette var gjort under åndeløs stilhed og i nærværelse af tre par glødende øjne, gav Marion Topper sin rulle sedler.

'Gem dem for mig,' sagde hun. 'Jeg bryder mig ikke om flere bulke på kroppen end dem, naturen i forvejen har forsynet mig med.'

'Og du, kæreste?' spurgte obersten høfligt fru Hart.

'Før ville jeg polstre mine ben, til de bliver dobbelt så tykke,' svarede hun, 'end jeg lader dig få fingre i disse penge.'

'Det vil dog næppe være nogen god fremgangsmåde,' sagde obersten og iagttog med sær interesse hr. Toppers hånd, der lod Marions part glide ned i sin højre bukselomme.

Havde Topper kunnet opfange oberstens skinnende blik, havde han kunnet forskåne både sig selv og en anden gentleman for en højst pinlig situation.

Denne ubehagelige affære opstod over en misforståelse, som Marion Kerby uddybede takket være en lidet ladylike optræden. Det skete efter frokost. Topper og Marion sad og nød livet på verandaen, da førstnævnte blev forstyrret i fordøjelsen af den indtagne føde ved et let nap i sin højre bukselomme. Han drejede sig hastigt rundt og så på sin nabo til højre, hvorefter han vendte sig bort. Det var ham meget imod at tro på sandheden. Sådan en pæn herre med sådan et ærligt ansigt. Hvad Topper ikke vidste var, at den gamle herre trods sin alders privilegerede stilling endnu foretrak at klø sig under så private former som muligt. Topper greb fat i den gamle herres hånd, der bevægede sig i et vanvittigt tempo.

'Hvorfor gjorde De det?' spurgte Topper lavmælt og bebrejdende.

'Jeg kunne ikke nære mig,' svarede den gamle gentleman. 'Jeg holdt mig, så længe jeg kunne.'

'Vil det sige, at De er kleptoman?' spurgte Topper.

'Det kløede sådan,' hviskede den anden.

'Kløede det sådan i Deres fingre, at De måtte i min lomme?' spurgte Topper og pegede på pengene, der var på nippet til at falde ud.

'Min herre!' udbrød den gamle herre. 'Vil De beskylde mig for at stjæle Deres penge?'

'Hvadbehager!' råbte Marion. 'Mine penge?'

Så skred hun til handling med et brag. Med et par hænder, der var mindst lige så vanvittige som den gamle herres, begyndte hun nu at klø ham med en grundighed, der langt oversteg, hvad han selv formåede at præstere.

'Giv mig mine penge,' blev hun ved at gentage, 'eller jeg kradser guldet ud af Deres tænder.'

'Jeg har dine penge,' prøvede Topper at forsikre hende om. 'Du slår det gamle menneske ihjel.'

'Vel slår jeg det gamle menneske ihjel,' svarede Marion. 'Jeg kunne slå tusind gamle mennesker ihjel og halvt så mange unge for de penges skyld.'

I dette øjeblik gled pengene ud af lommen på hr. Topper og fik ham til at se ned. Da stod alt ham klart. Ca. tre tommer over verandaens gulv dinglede et blåsort overskæg. Så optaget havde obersten været af sine skændige operationer, at han havde glemt, at han ikke kunne dematerialisere sin forklædning. Han må have ligget fladt ned på sin usynlige mave og forsøgt med al sin fordærvede dygtighed og tålmodighed på at pirke Marions francs ud af Toppers lomme ved hjælp af en strikkepind. Selv da Topper så ned, blev spidsen af strikkepinden ved med at liste seddelrullen nærmere og nærmere hen mod det skumle, sorte skæg.

Marion gav slip på den gamle herre og fulgte hr. Toppers stirrende blik. Så kastede hun sig med et skrig hovedkulds over sit sidste offer og havnede på verandaen med skægget fast knuget ind til sig.

Et væmmelsens gisp undslap oberstens usynlige læber, hvorefter luften blev tyk af eder. Det var umuligt at afgøre, hvem der klarede sig bedst, obersten eller Marion. Lykkeligvis foretrak Marion, dog udelukkende af taktiske grunde, at dematerialisere sig. Hvor der tidligere havde været en kvinde, så de talrige tilskuere nu kun en dynge tøj og et skæg travlt optaget med at skælde hinanden ud for det værste. Lidt efter rejste tøjet sig op og fulgte med skægget væk fra verandaen med en rulle francssedler knuget i hånden.

'Se så at komme væk,' hørte man tøjet sige til skægget, der åbenbart var blevet kuet. 'Jeg skal nok fortælle Clara Hart nøjagtigt, hvad du har prøvet på, og hvis hun lader dig slippe i seng med sig én gang til, vil jeg aldrig tale et ord med hende mere.'

Det var ikke let for tilskuerne at forestille sig, at nogen skulle lade det skæg slippe med sig i seng én gang, endsige én gang til.

'Jamen, Marion,' hørte de skægget sige, 'for pokker, jeg ville jo bare lave lidt sjov med Topper.'

'Ha! Ha!' lo tøjet så skrækkeligt, at mange blev ganske blege om næbbet, særlig da de så seddelrullen blive rystet i luften. 'Nu ved du, hvordan det går, hvis man laver sjov med mine penge og min mand.'

Hendes mand vendte sig om og skyndte sig væk efter en utydelig undskyldning til den gamle herre. Den gamle herre fulgte hans eksempel og lovede sig selv, at hvis han for fremtiden trængte til at klø sig, så ville han ikke anstrenge sig for at skjule sine hensigter. Han ville endda gå videre. Han ville højt og tydeligt gøre sine omgivelser bekendt med, at for at undgå misforståelser ville han bare sige, at nu kløede han sig.

Da hr. Topper kom ind på sit værelse et par minutter senere, blev han til sin forbavselse, men ikke just fryd hilst af latterudbrud. Marion, fru Hart og obersten sad som de bedste venner om en køler, af hvilken halsen fra en enorm flaske ragede op. Ikke længere tilfreds med almindelige flasker havde de nu bestilt magnum’er.

'Hvad fanden,' begyndte Topper, 'var meningen med det skammelige spektakel? Har I ikke mere –'

Hans tre venner gik skyldbevidste ud. Kun glassene, der nu og da bevægede sig, vidnede om, at de overhovedet var til stede.

'Nå, all right,' sagde han til sidst, da det ikke morede ham at skælde ud på den tomme luft. 'Så taler vi ikke mere om det. Når I alle sammen er så forvorpne, at I kan bære over med og tilgive overlagt tyveri og svindel, ser jeg ingen grund til at klage. Det nytter ikke noget.'

Det var rigtigt, hvad Topper sagde. Marions vrede mod den entreprenante oberst var hurtigt fordampet. Han havde inviteret hende på en flaske, og da fru Hart vendte ryggen til, havde han stukket hende tusind francs. Eftersom vinen blev sat på Toppers regning og pengene var blevet listet fra Marions egen rulle i kampens hede, mente obersten nok, at han kunne tillade sig denne venskabelige gestus. I øvrigt var Marion selv i den grad tabt for ærligheden, at hun snarere syntes godt om end beklagede oberstens forsøg på at sørge så godt som muligt for sig selv. Det gjorde kun situationen pikant, at det var mislykkedes for ham på det sørgeligste.

Ved Toppers nedslåede ord kom de alle tre glade til syne igen og med sin aldrig svigtende høflighed sørgede obersten for at forsyne Topper med et glas champagne. Topper sendte det distræt til bunds, hvorefter han træt sank ned på sin seng.

'Det er, som om jeg havde levet hele mit liv i Monaco,' sagde han, 'så meget, som der er sket.'

'Jamen, nu sker der ikke mere,' forsikrede Marion Kerby ham trøstende. 'Nu skal vi have en yndig, normal tid. Først køber du en flaske vin, og så går vi alle sammen ud og kigger på en masse dumme fisk.'

'Må jeg ikke gå alene?' spurgte Topper længselsfuldt. 'Jeg ville virkelig så gerne se rigtigt på alle de fisk og sådan.'

Skræk og vantro undslap hans venners læber.

'Hvad siger du!' sagde Marion. 'Sådan noget vil vi slet ikke høre tale om. Hvem ved, hvilke forfærdelige ting der kan ske, når du er alene?'

'Jeg kunne godt lide at vide, hvad der ikke allerede er sket?' sagde hr. Topper håbløst.

'Der er masser, der ikke er sket,' lød Marions svar.

17. kapitel

En masse fisk

Topper fik ikke set ordentligt på alle de fisk og sådan. Han fik imidlertid set en del fisk, og det var mere end nok.

På vejen til at få set ordentligt på alle de fisk og sådan insisterede obersten på et interludium på en smukt beliggende fortovskafé med udsigt over Monacos havn. Denne teaterdekoration var mange millioner dollars værd, thi den var hovedsagelig lavet af yachter. Det var millionærernes paradis, hvor de dyreste ting er opnåelige i nærværelse af chancens smilende gudinde. Hr. Topper havde en fornemmelse af, at under alt dette skjulte der sig noget – noget, som man ikke kunne se. Til at begynde med havde han troet, det var noget nervøst, desperat og tragisk, men som han sad og så sig om, blev han enig med sig selv om, at den skjulte hovedegenskab under Monacos muntre overflade var en stor, håbløs kedsomhed. Han gik endda så vidt som til at mene, at de mange selvmord, stedet forledte til, simpelt hen og udelukkende skyldtes uudholdelig kedsomhed. Folk tog ikke livet af sig, fordi de havde tabt alle deres penge, men kun fordi de var så trætte af Monaco, at de ikke havde styrke nok til at forlade den på anden måde.

'Hvorfor har jeg egentlig givet efter for dine bønner?' sagde Marion og skelede tankefuldt på ham gennem isen i hans glas. 'Du er en rigtig gammel harpe, tante Cosmo. Og jeg aner heller ikke, hvorfor vi er taget hen til denne losseplads. Hvis man tog de dejlige bjerge bag os væk og sænkede alle de yacht’er derude, så ville byen her ikke være anderledes end Atlantic City, bare opreklameret, og det ved den søde Gud, at noget værre kan ikke tænkes.'

'De eneste bønner, jeg har bedt,' svarede Topper, 'det var, da jeg bønfaldt dig om at gå ud af min seng.'

'Jeg må have taget fejl af retningen,' lød Marions rolige svar, 'eller også har jeg blandet signalerne sammen.'

'Og Monaco giver mig altid sådan en urolig fornemmelse,' sagde oberst Scott. 'Jeg har prøvet at forklare fru Hart det, men staklen forstår det ikke. Hun synes om at være her, fordi her er så mange ting at købe – så mange unyttige, dyre ting. For mit vedkommende ville jeg føle mig mere hjemme i et gammeldags bordel eller i en klostergang i et munkekloster, hvis De forstår, hvad jeg mener.'

'Jeg er vis på, at De ville gøre lige god fyldest begge steder,' svarede hr. Topper høfligt.

'Han ville føle sig mest hjemme, hvis han ikke kom i kloster,' sagde fru Hart træt.

'Monaco minder om en prostitueret, der er blevet omvendt,' sagde Marion, 'og nu sidder og kigger i en perspektivkasse gennem røgfarvet glas. Så snart metoderne til at udnytte vore laster bliver perfekte – glatte, polerede og forfinede – begynder jeg at tabe interessen for selve lasten. Det gælder selvfølgelig ikke, hvad dig angår, Tykketopper.'

'Mig kunne du såmænd også gerne tabe interessen for,' sagde hr. Topper. 'Jeg skal hen og se på en masse fisk.'

Der fulgte flere drinks, og der blev spildt mere tid, hvis det er muligt at spilde tid på en fortovscafé? Én for én slentrede hr. Toppers venner bort fra bordet. Derpå glemte han dem og de ham. Topper var alene. Det var det psykologiske øjeblik at se på en masse fisk.

Han råbte en hyrevogn an.

'Fisk,' mumlede han kort. 'Chez poisson.'

'M’sieu,' spurgte droskekusken, 'er det, at De vil købe af fisk, eller refererer De til en bestemt fisk?'

Hr. Topper tænkte over dette.

'Jeg kender ikke nogen bestemt fisk,' svarede han lidt trist, 'ej heller ønsker jeg at købe fisk. Jeg siger bare: Fisk. Jeg vil se fisk.'

Droskekusken trak på skulderen, som franske droskekuske plejer. Han så tålmodigt ud over havnen og forberedte sig på at vente, til denne ikke ganske appelsinfri amerikaner var blevet enig med sig selv om, hvad han ville med fisk. Hr. Topper blev grebet af frygt for, at han og kusken måske skulle til at have vrøvl over dette her, så at han til sidst slet ikke fik nogen fisk at se. Trods sin sindsophidselse kunne han, da han steg ind i vognen og dernæst henvendte sig til kusken, ikke sige andet end: 'Fisk.'

Kusken trak atter på skulderen og kørte hr. Topper hen til fisketorvet. Her vendte han sig om og så spørgende på hr. Toppers ansigt for at studere dets reaktioner ved synet af disse fisk. Hr. Toppers ansigt registrerede den yderste håbløshed. Han rystede på hovedet og vrikkede med hænderne på en måde, der efter hans egen mening var livagtigt som en fisks.

'Ikke døde fisk,' sagde han bebrejdende til droskekusken. 'Jeg ønsker ikke at se på de jordiske rester af en masse døde fisk. Forstår De da ikke, mand, at jeg vil se fisk, der svømmer, vite. '

Hr. Toppers hånd ramlede ud efter kusken, der dukkede sig lige i sidste øjeblik. Det så fuldstændig ud, som om manden i vognen prøvede på at hypnotisere manden på bukken. Droskekusken steg ned og havde en animeret samtale med en flok fiskekunder. Stor argumenteren og endnu større nysgerrighed. Overbærende blikke blev rettet mod hr. Topper. Ih, hvor han ikke kunne fordrage alt dette her. Til sidst kom der en betjent og så i hr. Toppers pas. Måske håbede han at finde en fisk gemt mellem bladene. Efter et par hastige ord til kusken skyndte han sig derefter bort, mens Topper så længselsfuldt efter ham. Derpå vendte kusken tilbage til sin post og smilede beroligende til hr. Topper.

'M’sieu,' sagde han. 'Vi marcherer! Det er, at jeg ved nu. De ønsker at se nogle fisk. Vi kører.'

Topper smilede svagt tilbage.

'Jeg ved ikke, om jeg ønsker det eller ej,' svarede han. 'Jeg er blevet en smule træt af fisk.'

Han sukkede og lænede sig tilbage i vognen. Dette her var ligesom alt andet i et fremmed land. Man måtte arbejde så hårdt for at komme nogle steder, at man blev for træt og irriteret til at nyde det, når man nåede sit mål. Det var nedværdigende at være turist. Han ville droppe fisken.

På vejen tilbage til hotellet standsede han ved en frokostkafé for at forfriske sig og dulme nerverne. Her sad han og så på havnen og spekulerede over, hvad alle de turister, der just gik fra borde fra en oceandamper, nu ville gøre med deres tid, penge og forventninger. Han håbede ikke, de nogen sinde skulle få en fisk med blåsort skæg ud af det. De ville blive så optaget af småting, at de overhovedet ikke ville tænke på, at de var i Europa. Bagagen ville forsvinde, mændene blive berusede, børnene væk. Hotellerne misforstået, maden mistænkt og landets skikke kritiseret på det strengeste, inden de faldt til ro over den kendsgerning, at de ikke morede sig synderlig, men at de dog var udenlands, hvilket var mere, end deres naboer kunne prale med. Det var da altid noget. Endelig var der postkortene at husvale sig ved. Efter at man havde afsendt en flok af disse skrigende sendebud hjem, følte man det, som om man rigtig var begyndt at lære landet at kende. De var de laveste generalnævnere for udenlandsrejser. Dette tænkte Topper ved sin ensomme drink. Han begyndte at få lidt ondt af fisk og turister. Hans medfølelse tog endog vennerne i favn, Oscars bagfjerding eller hoved iberegnet. De var alle sammen så slette – sådan et rædsomt selskab. Marion manglede sikkert en kjole. Selv havde han intet aftentøj. Nu ville han rejse sig og købe ind med rund hånd. Købte han bare tilstrækkeligt med tøj, ville noget af det vel nok passe en eller anden.

Da Topper endelig kom tilbage til sit hotel, blev han fulgt af en mængde funktionærer belæsset med pakker. Han havde købt tøj nok til en hel revy. Han tog bad, barberede sig, drak en flaske kølig vin og sendte bud efter en kammertjener. Da denne indfandt sig, tog Topper ham tavs i øjesyn.

'Taler De engelsk?' spurgte han omsider.

'Men ja, m’sieu,' svarede tjeneren. 'Af en perfektion.'

'Det ville være alt for godt til mig,' svarede Topper. 'Jeg ville ikke kunne forstå Dem. Hvis De bare vil sørge for at få noget af det tøj hængt på mig, er jeg tilfreds. Giv mig lige først det glas. Jeg er udmattet på legeme og sjæl. Har De det nogen sinde sådan?'

'Nogle gange, efter at have pyntet en af mine herrer til en aften,' svarede kammertjeneren, 'er jeg ude af stand til at nyde min egen.'

'Det forstår jeg godt,' sagde hr. Topper, 'efter at have set nogle af de nervevrag, der ligger strøet langs denne kyst.'

'Jeg forstår ikke, hvad de kommer her efter,' fortsatte tjeneren og puttede rutineret hr. Toppers ben i et par benklæder. 'For hvert år ser jeg dem ældre og trættere og deres kvinder yngre og friskere. Penge kan gøre meget i livet, m’sieu, men der kommer en tid, da end ikke den yngste elskerinde formår at give selve ungdommen tilbage.'

'Hvor har De ret,' sagde Topper lidt melankolsk og fik øje på sit eget ansigt i spejlet. 'Der kommer en tid, ikke sandt min ven?'

'Som en tyv om natten,' svarede tjeneren.

'Men lad os takke Vorherre for, at vi endnu har et par nætter tilbage,' svarede Topper til dette.

I en ikke alt for festlig stemning dinerede Topper alene den aften. Selv om måltidet forløb under enkle, værdige former, måtte han indrømme, at han savnede sine venner. De forskellige gaver, han havde købt til dem, lå på deres værelser. Han ville ønske, de havde været og modtaget dem. Det ville have været rart at se dem åbne pakkerne. Toppers tanker var helt usammensatte. Uventet blev hans tanker afbrudt.

'Hør du,' lød en stemme holdt i et sagte, rasende tonefald. 'Jeg spiser ikke med dig i aften. Jeg tvivler på, om jeg overhovedet ser dig mere. Ved Gud, jeg er syg af dig. Hvor meget har du givet for alt det oppe hos os? Nu lyver du ikke.'

'Ikke så meget, Marion. Kun flere tusind francs. Hvorfor?'

'Ikke så meget,' stønnede stemmen. 'Flere tusind francs. Min Gud, hører du, hvad dette menneske siger? Alle de penge har han smidt ud, medens vi kunne have hugget alle disse ting uden at miste en franc. Det er en forbrydelse, der råber til himlen.'

'Men kæreste,' protesterede Topper, 'ville det ikke have været tyveri, og er tyveri ikke en forbrydelse?'

'Nej, dit skvadderhoved, det ville ikke have været tyveri, og tyveri er ikke en forbrydelse, når det er tyve, man stjæler fra.'

'Det kan der være noget om,' sagde Topper forsonligt.

'Det kan du æde en tube tandpasta på,' sagde Marion. 'Og selv om der ikke var, ved du, hvad vi gør?'

'Jeg vil helst ikke vide det,' svarede Topper. 'Din stemme lyder ikke så behagelig.'

'Jeg har lavet en liste over alle de forretninger, der har plyndret dig,' fortsatte Marion. 'Vi går alle tre tilbage og får vores penge tilbage igen.'

'Lad være med det,' protesterede Topper. 'Jeg vil ikke have de penge.'

'Så beholder vi dem selv, netop som vi havde tænkt os hele tiden.'

'Jeg troede, I ville synes om tingene,' mumlede han. 'Nogle af dem i hvert fald. Kan I slet ikke bruge noget af det?'

Pludselig mærkede han to læber stryge let hen over sit håndled. Topper blev så forskrækket, at hans gaffel klirrede mod tallerkenen.

'Tak for den flammefarvede kjole,' mumlede en stemme i øret på ham. 'Jeg skal prøve at hælde mig i den, men når du er i nærheden, aner jeg ikke fra det ene minut til det næste, hvor længe jeg forbliver hældt. Vi ses.'

Til sin store forlegenhed blev hans hoved trukket tilbage i en højst akavet stilling, og han fik et lydeligt kys.

'Ah! Jeg kunne rive dig i stykker,' sagde en kvindestemme.

'Det har du næsten allerede gjort,' mumlede han.

Da Marion var gået, holdt den mand, hun kunne have revet i stykker, øjnene stift rettet mod sin tallerken. Han havde tjeneren, der så forbløffet på ham, stærkt mistænkt for at stå og tro, at han, Topper, led af en lettere kuppelkatar. Topper spekulerede over, hvordan han, på fransk, kunne forklare tjeneren, at han til tider talte engelsk med sig selv for ikke at glemme sit modersmål. Topper opgav denne tanke. Den var alt for indviklet. Mens Topper banede sig vej gennem sit ensomme måltid, tænkte han på Marion Kerby.

Efter middagen tog han en vogn til casinoet, hvor han tullede rundt fra sal til sal og undrede sig over, hvordan så mange mennesker kunne tabe så mange penge uden at gå fra forstanden. Men de var måske alle gale. Det var derfor, de var her.

Han fandt sig en ledig plads og satte sig ned. Det følgende kvarter gjorde han små, milde, prøvende indsatser, indtil hans beskedne stabel af jetons uden dikkedarer blev skrabet fra ham af en iskold croupier.

I dette øjeblik bemærkede Topper for første gang, at en herre til højre for ham syntes fortæret af et frygtsomt ønske om at give ham en lille present. En stabel jetons fra denne herres dynge kantede sig ubemærket af sted langs bordet. Med stigende ærgrelse så hr. Topper jetons’ene i smug glide hen imod sig for til sidst at placere sig foran ham.

'Tak', sagde hr. Topper en kende køligt, 'men jeg er ikke så fortvivlet, som De åbenbart tror. Jeg kan endnu selv købe mine jetons.'

Med disse ord lod han jetons’ene gå tilbage og købte sig en ny stabel. Forundret betragtede sidemanden sine returnerede jetons, hvorpå han så længe på hr. Topper.

'Undskyld,' begyndte han, 'men uheldet må have gjort Dem blød. Jeg har ikke forsøgt at give Dem nogle af mine jetons. I øvrigt har jeg heller ikke i sinde at gøre det.'

'Hvorfor skubbede De dem så hen til mig?' spurgte hr. Topper.

'Mig? Skubbe mine jetons hen til Dem?' sagde sidemanden med en uhyggelig latter. 'Hvad antager De mig for?'

'Et øjeblik,' svarede hr. Topper.

Han fik alt for travlt til at fortsætte samtalen, eftersom hele hans opmærksomhed blev beslaglagt til at afværge jetons’ene fra damen til venstre for sig. Hele hendes dynge bevægede sig målbevidst hen til ham. Han rakte sin venstre hånd ud og søgte at skubbe jetons’ene tilbage. Til straf herfor fik han et hårdt smæk over fingrene af damen.

'Madame,' mumlede han. 'Lad dog være. Deres jetons – gør noget ved dem.'

'Bare rolig,' svarede hun. 'Jeg har siddet ved siden af folk af Deres slags før.'

Højst ilde til mode blev Topper siddende mellem sine to fjendtligt udseende naboer og spillede blindt videre. Et øjeblik efter så han en mandshånd foran sig. Den kæmpede med en stabel jetons.

'Jeg advarer Dem,' sagde herren til højre. 'Nu holder De op med at negle mine jetons. De skulle skamme Dem.'

'Negle Deres jetons?' sagde Topper og skubbede hidsigt til hans stabel. 'Sikke noget latterligt sludder. Jeg –'

Et flankeangreb fra jetons’ene på hans venstre side tvang ham til at vende sig brat om. Damens jetons var atter i bevægelse. Topper skød dem utålmodigt til side, men jetons’ene modstod hårdnakket hans anstrengelser.

'Hvad er dette her for noget?' spurgte damen med en hoven, metallisk stemme. 'Er De nu igen ude efter mine jetons? Er dette her en ny fidus? Prøver De på at hugge mine jetons for bagefter at prøve på at lade, som om jeg skulle have givet Dem dem?'

Topper kunne ikke svare. Hans opmærksomhed blev fanget af jetons’ene til højre. Han havde nu begge hænder fulde med at modstå sine naboers rundhåndede indfald. Tilskuerne fik det indtryk, at hr. Topper med stor voldsomhed prøvede på at fralokke to spillere deres jetons samtidig.

'Dette er højst pinligt,' fik han fremstammet. 'De prøver vel ikke med vilje på at få mig hængt op på noget. Vil De ikke være så elskværdig at holde Deres jetons hos Dem selv.'

'Jeg ved ikke, hvordan De bærer Dem ad med at gøre dette her,' sagde manden tænderskærende, 'men at De gør det er vist. 'Flyt hænderne fra mine jetons.'

'Det tør jeg ikke,' svarede Topper, der var kommet i sved. 'Var det ikke en idé, at De holdt fast på dem til en forandring.'

I det samme kom en stabel jetons yndefuldt flyvende tværs over bordet fra et gustenblegt individ, der sad lige over for Topper. Det så ud, som om denne herre enten havde tabt tålmodigheden eller også forsøgte at overgå de andre i rundhåndethed. Topper slap sit tag i stablerne til højre og venstre for sig og prøvede at kaste dette frontangreb tilbage. For sent. De tre dynger jetons smuttede fra ham og klaskede støjende sammen foran ham.

'Jeg siger skam mange tak,' begyndte hr. Topper med et sygt smil.

'Hvordan gjorde De det?' afbrød individet på den anden side af bordet. 'Jeg vil give Dem disse jetons, hvis De vil sige mig det.'

'Det var ikke mig,' råbte hr. Topper. 'Det må være Dem selv, der har smidt dem i hovedet på mig.'

'Hvis han kan skaffe sig penge så let,' sagde en herre ved siden af den gustenblege, 'hvorfor gør han sig da den ulejlighed at komme herhen?'

'Han burde arresteres,' sagde en dame ondskabsfuldt.

'Og smides i spjældet,' tilføjede en herre.

'Jeg forsikrer Dem,' begyndte hr. Topper, men så døde hans stemme hen.

Jetons i dyngevis kastede sig nu over ham fra flere forskellige retninger. Han frygtede, at jetons’ene skulle begynde at bane sig vej ned i hans lommer. Croupier’en sad og så til med kolde, iagttagende øjne. Han ønskede alvorligt at finde ud af, hvordan alt dette gik til. Rundt om bordet kæmpede flere spillere med deres jetons, der sprang over mod hr. Topper som gale fisk.

'For Guds skyld, hold op,' mumlede Topper lidenskabeligt til luften omkring sig. 'Kan I ikke begribe, at jeg bliver sat fast?'

Han rejste sig fra bordet og så rundt på de forvildede spillere.

'Undskyld,' sagde han anstrengt. 'Hvis De absolut skal give Deres jetons væk, så må De give dem til en anden.'

Som svar herpå begyndte rouletten med ét at dreje hurtigt rundt af sig selv. Og dermed smeltede croupier’ens iskulde som svedet væk af helvedes flammer.

'Mille tonnenes! ' sagde han. 'Spillet er forbi.'

Han forsøgte at standse den snurrende roulet. Den holdt op et øjeblik, så kørte den videre med øget styrke.

Topper vendte bordet ryggen og efterlod såvel spillernes jetons som deres nerver i en sørgelig uorden. Croupier’en slap rouletten med blikket, så lang tid det tog at give en funktionær et tegn. Fra det øjeblik blev hr. Toppers bevægelser diskret overvåget af professionelle detektiver. Af frygt for, at jetons skulle begynde at følge efter ham rundt i etablissementet, hentede Topper sin hat og stok og forlod casinoet. På trappen kom det til en kort og vild kamp. Usynlige hænder søgte at holde ham tilbage. Topper gjorde rasende modstand.

'Jeg går ikke ind igen,' hørte forundrede tilfældige vidner denne midaldrende pæne herre sige til den tomme luft, som han åbenbart var stærkt uvenner med.

'Vi smadrer hele hytten først,' lød en kvindestemme.

En halv time senere eskorterede fire pragtfuldt uniformerede betjente Topper og hans hujende venner over grænsen til Frankrig.

18. kapitel

Fred

'Hvad mig angår,' udtalte den lille franske avocat monsieur Dalmas med vægt, mens han med en udsøgt gestus satte sit tomme glas ned imellem de husvante fluer på den hæslige bordplade, 'hvad mig angår, monsieur Toppaire, nærer jeg stor beundring for Amerika. Ja, jeg tør næsten sige, at jeg er mit lands varmeste beundrer af Deres land.'

'M’sieu,' svarede hr. Topper og så mildt forskrækket på den lille mand, 'jeg vidste ikke, det var kommet så vidt.'

'Det er det,' sagde monsieur Dalmas trist. 'Så vidt er det kommet – ja videre endnu.'

'De er alt for elskværdig, m’sieu,' forsikrede hr. Topper ham. 'Og Deres hjerte er enormt. Hvad mig angår, er jeg ikke mindre indtaget i Deres skønne land.'

De to sirlige herrer sad i en lille blandet café og épicerie, der lå i brynet af en pinjeskov med udsigt til havet. Her i disse rolige landlige omgivelser havde Topper endelig fundet fred. Ejeren af urtekram-cafeen var ham allerede hengiven. Det samme var ejerens kone, hendes to sønner, hendes datter og deres lillebitte, men tungerappe bedstemor. Det var søndag – en dag som æres af franskmændene, fordi den fejres med glad hjerte – og cafeens nøgne, u-maleriske lokale rummede et lille tværsnit af Frankrig. Der var landmænd fra omegnens gårde og vingårde, fiskere og fiskerkoner, der undte sig en stunds hvile fra nettene, slægt og venner fra badestederne. Og der var et stænk af hær og flåde, som begge var konstant optaget af de franske piger, der dansede, drak, lo og svedte, sloges og elskede med upartisk fryd. Der var børn og hunde og nogle ufatteligt gamle, men spillevende mænd og koner. Der var nogle skumle personer til stede, mange tiltrækkende og et tilsvarende antal kedelige. Stærk livlighed, men kun lidt virkelig fuldskab. Der var alt for megen sparsommelighed og fattigdom til stede til, at slige friheder kunne udfolde sig.

Marion Kerby dansede i uforståelige hvirvler rundt med en forvirrende rapfodet sømand. Hendes udtryk var venligt forbavset og en kende anstrengt. Hr. Topper foretrak ikke at se på dem. Han ville meget hellere drikke sammen med Monsieur l’avocat, en herlig lille herre, der tilbragte de fleste af sine ædru timer med at knytte indviklede små net til at fange endnu mindre fisk i. Unødvendigt er det at gøre opmærksom på, at i øjeblikket knyttede monsieur l’avocat ikke net, ej heller havde han gjort det i nogen tid. I øjeblikket var de små fisk fri for farer fra hans net.

'Men, monsieur Toppaire,' gentog den gamle advokat, 'jeg er langt gladere for Amerika, end De nogen sinde kan blive for Frankrig. Er det ikke således?'

'Nej, det er ikke således,' sagde Topper omgående. 'Vær nu ikke dum, monsieur Dalmas. De, min herre, foragter Amerika i sammenligning med intensiteten af mine følelser for Frankrig.'

'Hvad skal vi da gøre derved?' sagde sagføreren lidt nedslået. 'Eller skal vi overhovedet gøre noget, undtagen bestille friske drinks?'

'Hvad med at bytte land?' foreslog hr. Topper, fordi han ikke kunne finde på andet.

'En fortrinlig idé,' svarede den lille jurist højtideligt. 'Men hvad vil vore respektive lande sige til en så overlegen fremgangsmåde?'

'Vore respektive lande vil forblive velgørende tavse,' fortsatte hr. Topper. 'Vi bytter dem i hemmelighed, uden at de får det at vide, og kun indbyrdes, mellem os to, selv, alene.'

'De mener,' sagde den lille franskmand, 'at vi vil intet gøre ved landene – ikke forsøge at flytte dem som – ?' han sluttede denne sætning med at vifte svagt med hænderne overkors.

Hr. Topper tænkte dybt.

'Nej,' sagde han til sidst. 'Det ville være for vanskeligt. Man kan vist ikke flytte lande hemmeligt.'

'Så er det, at jeg kan nu betragte mig fuldstændig som en amerikaner?' spurgte monsieur Dalmas ivrigt.

'Det er det,' svarede hr. Topper og spekulerede på, hvordan han nogen sinde var blevet indblandet i dette udsigtsløse emne. 'Og hvad mig angår, så er jeg franskmand til fingerspidserne.'

'Og er det, at De føler Dem forandret, m’sieu – anderledes måske?' spurgte sagføreren.

'Tørstigere,' sagde Topper kort, thi det var han.

'Da er De af en fuld sandhed franskmand,' erklærede monsieur Dalmas. 'Og på grund af, at jeg føler mig endnu tørstigere end De, må jeg være en typisk amerikaner.'

Der blev bestilt nye glas, som hurtigt blev ekspederet ned. Det var varmt, og lokalet blev mere og mere stopfuldt. Automatklaveret skramlede hidsigt gennem sit repertoires fire numre.

'Jeg sejler til Amerika, inden ugen er omme,' fortsatte den lille advokat fornøjet. 'Det skal blive skønt at komme tilbage til hjemlandet, selv om jeg elsker Deres Frankrig.'

Topper blev virkelig forskrækket over den vending, sagen havde taget. Hvis monsieur gav bolden op ved at proklamere, hvor højt han elskede hr. Toppers Frankrig, og hr. Topper på sin side blev nødt til at erklære, hvor han beundrede monsieur Dalmas’ Amerika, kunne samtalen fortsætte i en uendelighed. Trods udsigten til denne mulighed svarede hr. Topper vemodigt.

'Jeg tror ikke, jeg vover mig udenlands i år,' sagde han. 'Netop her i Frankrig hører jeg hjemme.'

Sagføreren nikkede forstående.

'Ja,' svarede han. 'Deres fædreland har brug for Dem nu.'

'Men De skriver vel en gang imellem?' sagde hr. Topper.

'Ja, det kan De stole på, m’sieu,' svarede den anden. 'Vi skriver regelmæssigt til hinanden begge to.'

'Om hvad?' spurgte hr. Topper.

'Om vore respektive landes usigelige skønheder,' svarede monsieur Dalmas.

'Og den, der får den anden til at få hjemve, vinder,' sagde hr. Topper.

'I er vel nok vanvittig morsomme,' brød Marion Kerbys stemme ind, – 'tror I da. Nu har jeg hørt nok på det sludder.'

'Følger hun med i byttet?' spurgte den lille sagfører håbefuldt.

Marion så medlidende på ham.

'De, monsieur Dalmas,' sagde hun, 'må hellere gå tilbage til Deres små fisk og Deres små net.'

Topper lo ad Marions hånlige ansigtsudtryk.

'I er et par kønne gamle stødere,' sagde hun. 'Nu tager jeg ham her med ud på en spadseretur.'

'Jeg ville meget gerne med,' indskød monsieur Dalmas alvorligt. 'Monsieur Toppaire kan vise mig sit lands uforlignelige skønhed. Det er så rart for en fremmed.'

'I er gået hinanden på hjernen, hvis jeg skal sige det,' svarede Marion. 'Men kom så med jer, og for at I skal føle jer tilpas, leger jeg, at jeg er siamesiske tvillinger.'

De fik et par omgange til, hvorefter Marion tog sine to mænd med ud af cafeen efter først at have sagt goddag til le patron, der stod og så beundrende efter dem.

De valgte en sti gennem pinjerne, der snoede sig ned til havet. De kom ud til vandet et stille sted, hvor der var klipper og bruset fra en uendelighed af bølger – bølger, der kom og trak sig bort og støjede mellem klipperne. En brise dyppet i skum puslede rundt på denne plet – denne lille pinjekransede vig – og gjorde den til et køligt refugium. Her var rart og stille. Et godt sted at hvile sig og komme til hægterne efter lidt for mange sjusser. Lommeudgaven af den franske retslære lagde sig ned og faldt omgående i søvn. Efter en kort kamp fulgte Topper hans eksempel. Marion luftede sine slanke lemmer og satte sig og så på Middelhavet. Derpå så hun på de to mænd og fandt, at de nærmest lignede et par hunde – en gammel hund og en halvgammel hund, der begge var tilfredse med sig selv. Dovent spekulerede hun på, hvad kvinder tænkte, når de havde ønsket om overhovedet at tænke. Måske forbavsedes de da, som hun gjorde nu, over, hvor sparsomt livets gyldne løfter blev virkeliggjort. Selv den rigeste tilværelse bestod af to tiedjedele tomhed, ensomhed og skuffelse. Selve livets teknik var forsømt.

Når verden var så rig, at ethvert menneskevæsen kunne lægge sig på ryggen den halve dag og se skyerne sejle forbi, hvorfor var det da kun en håndfuld, der nød de ledige stunder ved at rejse og smage lidt på livets mangfoldighed. Her lå to fuldebøtter og sov, og de havde fået ni tiendedele af livet til at gå med arbejde, og alligevel havde de kun fået et pauvert udbytte. Skønt ingen af dem var desperadoer, havde nødvendigheden af at arbejde, som deres evner bød dem, tvunget dem til at gøre mere skade end gavn for deres medmennesker undervejs. Det var ikke nogen morsom tanke: det onde skabt ubevidst takket være det økonomiske systems virke. Man kunne ikke le den bort, selv om den var latterlig. Det var en kendsgerning, at et menneskes succes lå i et andet menneskes fallit, utilstrækkelighed og skæve tanker. Marion syntes, at ethvert menneske skulle have ret til at spille fallit på sin ærlige måde. Hvis et fejltrin ikke blev straffet med økonomisk og social bandlysning, ville flere mennesker forsøge det umulige og få held med sig. Succes, styrke eller magt skulle ikke være livets målestokke, thi i sig selv var de meningsløse og uden nogen som helst iboende eller varig værdi. Og al denne snak om last og dyd tog alt for megen tid. Gud sagde ikke noget, men Han var måske simpelt hen flov over de forskellige ting, som Hans tilhængere sagde både for og om Ham. Den person, der stræbte hårdt efter at blive god, og den, der sled i det for at blive slet, spildte en masse kræfter for til slut at ende i det samme – desillusionering. Der manglede stilhed i verden, og ærlig latter, latter af karsken bælg. Erotikken burde hænges ud til luftning og forsynes med en ren sundhedslov. Den skulle fungere selvforsynende. Der skulle være offentlige sex-parker, ligesom der var offentlige sportspladser. 'Frisk, fælles frivolitet', sagde hun halvhøjt.

'Hva?' sagde Topper og rejste sig pludselig op.

Hun så nærsynet på ham og smilede.

'Ikke noget,' sagde hun. 'Du er for tyk til at forstå det. Jeg tænkte på en masse sure, ensomme mænd og kvinder, der er blevet ensomme og sure, fordi de ikke turde. Det burde kunne forhindres ved dom.'

'Snarere ved fjernelsen af en sådan,' svarede hr. Topper.

'Siger du det som franskmand eller amerikaner,' spurgte Marion.

'Som et menneske, der har lidt,' svarede Topper.

'Gud ved, hvad obersten og fru Hart laver?' sagde hun tankefuldt og skiftede pludselig emne.

'Noget sjovt og syndigt rimeligvis,' sagde han.

'Det er søde mennesker,' sagde Marion. 'Man morer sig i hvert fald over deres slethed, som nogle kalder det.'

Obersten og fru Hart var taget af sted på en af deres sædvanlige afstikkere. De var blevet sammen med Marion og hr. Topper en uge på dette afsides sted, så var tilværelsen begyndt at blive dem for vissen, og de var taget af sted med varme forsikringer om en snarlig genkomst. Topper havde ikke set nogen grund til at tvivle på deres ord. De var altid kommet igen – medførende alle mulige kalamiteter. Nu var der gået to uger, og de var stadig borte. Under deres fraværelse havde Topper haft en af sit livs lykkeligste perioder.

Da de forlod deres vel tabte paradis Monaco, var de den følgende aften kommet hertil efter en larmende broget dag langs kysten. Til sidst havde de fulgt en snoet vej, der siksakkede af sted gennem bjergene, og var ankommet til et lille hotel, der var faldet i søvn efter forgæves at have ventet på gæster. Disse fire gæster kom som sendt fra himlen sammen med deres hund, og de blev trods det sene tidspunkt på natten forsynet med det bedste af, hvad huset formåede i retning af værelser, vin og betjening. Lige fra første færd følte Topper det, som om han var kommet hjem. Der var en atmosfære af ro, komfort og renlighed over stedet. Monsieur Poccard, hans søn og den lille altmuligpige gjorde indtryk af at betragte det som en livsopgave at være gæsterne til behag. Selv kokken forlod sit domæne for at underholde og opbygge gæsterne. Han satte sjældne, men billige retter for dem. De fire mennesker havde stedet fuldkommen for sig selv bortset fra monsieur Dalmas, den lille engelsktalende sagfører, og en ældre fransk enke, der lod til at være fuldstændig tilfreds med en fonograf som eneste selskab. Nu og da spillede monsieur Poccard på klaver for dem, og ved sådanne lejligheder plejede sønnen for at vise sin gode vilje at synge. Til tider sang d’herrer Poccard lige med det samme, og det var meget skrækkeligt. Vældige operapartier sang de og slog lejlighedsvis på den mest overraskende måde over i kapriciøse italienske viser. Når det var forbi, følte man sig fuldstændig mør, men alligevel mærkelig let om hjertet. Man kunne ikke andet end føle hengivenhed over for to mennesker, der i den grad gjorde vold på deres indre organer for at glæde andre.

Den første nat sov hr. Topper fast i et værelse, der duftede af pinjenåle. Langt nede lå havet, og han kunne fornemme dets tilstedeværelse, og over, næsten lige over, sit hoved var stjernerne og en venlig Gud, der holdt sig menneskelig ved natlige vandringer gennem vinhaver og tyste pinjeskove. Man kunne skyde genvej til havet og klipperne ad en sti, og denne sti lærte Topper intimt at kende hver fodsbred af. Ikke således med fru Hart og obersten. De prøvede én gang, hvorefter de fandt på undskyldninger for at blive hjemme. Da de først havde opdaget, hvilke muligheder urtekram-cafeen frembød, faldt det dem ikke svært at blive hjemme. Topper og Marion kunne tage en masse stilhed, og de kunne begge stirre på oceaner af hav. Af disse to årsager, om ikke af andre, kunne de tage en masse af hinandens selskab. De følte ingen trang til at underholde – tavshed generede dem ikke. De bare levede og lod tiden gøre, hvad den havde lyst til. De levede som to gode sammenlevede dyr i deres rette omgivelser. Topper lod sin post omadressere og hørte nyt om fru Topper fra hende selv, hvilket var den bedste autoritet. Han hørte også nyt om sig selv fra samme kilde, men så sig ikke i stand til at godkende dens pålidelighed. Han var lykkelig, og for at bevise det gav han Colette, den lille stuepige, penge til at købe sin elskede friheden for, idet denne befandt sig på et uproduktivt ophold efter at have banket en søfarende person, der kort forinden havde forsøgt at banke Colette, dog i langt mere venskabelige hensigter.

Ja, Topper var lykkelig, og Topper var sorgløs. Berøvet sine to venners eksempel faldt Marion til ro i en ensformig tilværelse, der dog ikke ganske savnede sin romantiske duft. De spadserede milevidt og beså tankefulde resterne af den romerske besættelse. Her i skyggen af et forladt stenbrud, som var fyldt med mystisk blikstille vand, spiste de brød og ost og drak vin af flasker, som havde ligget til køle i stenbruddets vand.

En gang imellem gik de om aftenen i friluftsbiografen, hvor Marion så film, der havde været passé, selv før hun og George havde ramt det fatale træ. De franske oversættelser af de amerikanske vendinger blev en kilde til endeløs undren og morskab og var den bedste del af aftenens underholdning.

De svømmede meget, drak en smule og spiste alt, hvad de kunne, idet de supplerede måltiderne på hotellet med opkøb af ost og kiks i det lille épicerie.

De var næsten altid sultne, men alligevel altid tilfredse. Topper fik sine ubehagelige øjeblikke, når han så ind i en tom fremtid, hvor der ikke var nogen Marion – ingen at dele livet med. Og der var tider, hvor han greb hende i at betragte sig med sært skinnende øjne, så at han blev yderst ilde tilpas. Ved én lejlighed fandt han hende i seng med en langbladet kniv, hun havde stjålet fra køkkenet, og en anden gang vendte han sig lige i sidste øjeblik til at forhindre hende i at smadre en stor sten ned i sit ubeskyttede hoved. Hun lo det væk og sagde, at hun simpelt hen havde haft i sinde at gøre ham forskrækket. Topper lo med, men hans latter lød en smule tvungen. Hun forsøgte flere gange at lokke ham til at springe på hovedet ud fra store højder ned på lavt, klippefyldt vand, og adskillige gange havde hun for sjov forsøgt at skubbe ham ud fra sit vindue, eller tøset prøvet at narre ham ud foran en lastbil i fuld fart. Engang, mens de holdt frokost i de romerske ruiner, var han blevet nødt til at klamre sig til et træ med den ene hånd, mens han måtte stjæle sig til at nappe en bid af den sandwich, han holdt i den anden, for at forhindre, at han blev skubbet ud i det sorte vand i stenbruddet mange fod nedenunder. Da han udbad sig hendes nøjagtige hensigter, sagde hun bittert, at hvis han var en lille smule gentleman, ville han kaste sig i den forbandede dam frivilligt.

'Ikke mens jeg spiser frokost,' sagde hr. Topper. 'Jeg er ikke en gentleman, når jeg er sulten.'

Marion dængede ham til med sine sandwiches og drak al vinen af lutter trods. Disse små episoder skete så tilfældigt og blev bortforklaret på så snild en måde, at Topper ikke havde dristighed nok til at spørge Marion alvorligt ud. Men han gik forsigtigt ved siden af hende, passede omhyggeligt på og tillod hende aldrig at gå bagest på farlige steder. Man skulle tro, at det måtte ødelægge hr. Toppers nerver således ustandselig at skulle være på vagt, bortset fra at dette måtte være en trussel mod deres fredelige samvær. Det var ikke tilfældet. Toppers nerver var allerede blevet ødelagt, og det gav ham en vis grum tilfredsstillelse i al hemmelighed at lægge mærke til Marions ærgrelse, hver gang han forhindrede hende i at myrde sig. Det må dog siges, at situationen ikke var helt almindelig, selv om den for den indviede var ret pikant.

Kvinder har dræbt mænd for at hindre andre kvinder i at få dem, men her forsøgte en kvinde at slå sin elskede ihjel for at beholde ham. Det ville have været svært at forklare.

Dagen efter deres ankomst havde fru Hart opdaget en omrejsende karrusel og taget sine venner med, for at de skulle se dem. Det var endnu tidligt, men med henblik på forretning og effektiv reklame fik ejeren af indretningen overtalt de fire amerikanere til højtideligt at bestige de mest usikre heste. Ikke så snart sad de overskrævs, før den løgnagtige karruselejer satte motoren i gang i et rasende tempo. Derpå samlede han en skare mænd, kvinder og børn og pegede på sine kunder, der forpinte snurrede rundt i rummet, og begyndte på en tale. Han forsikrede den måbende hob, at disse så rige amerikanere i den grad var kommet til at synes om hans hestes ædelhed, karrusellens luksuøse udstyr og prisens rimelighed, at de faktisk havde tilkæmpet sig adgangen til sadlerne og truet ham med legemlig overlast, hvis han ikke omgående satte sit pragtfulde køretøj i gang. Toppers fremstammede bønner om at standse den forbandede tingest druknede i hobens applaus.

'De tror, vi er amerikanske cowboys,' råbte obersten gennem hurlumhejet.

'Jeg er en amerikansk tragedie,' råbte hr. Topper og klamrede sig til sin forhadte ganger og spekulerede over den ravage, der blev tilføjet ham.

I et glimt fangede han Marions vilde blik og lynende tænder, da hun vendte sig i sadlen og så på ham. Synet af hendes spændte krop, der hoppede travlt op og ned på en efter alt at dømme vanvittig hest, havde nær fået ham til at slippe sit tag. Mon han så lige så komplet åndssvag ud? Til sidst smed Topper i sin desperation en håndfuld francs ned til karruselejeren. Denne styrtede sig over pengene og sendte sit strålende ansigt ud mod publikum.

'Betragt!' råbte han. 'De nyder det. De forlanger endog mere. Vil de aldrig standse? Hvilke mennesker!'

Og hermed sprang han på håndtaget og hev hensynsløst i det. Så hurtigt galoperede hestene nu ved denne opmuntring, at Topper faktisk gik fra bevidstheden. Tid og sted blev væk for ham. For at gøre sagen værre, så han til sin fortrædelighed vennerne fade ud én efter én på ryggen af deres grassate heste. Han blev alene med sin sorg, sin store elendighed. Havde Topper kunnet lægge hånd på ejeren af dette djævelske maskineri, ville han have trukket mandens tunge ud med rode, eller hvad der nu er i den anden ende af en tunge.

'De er væk,' hørte han ejeren råbe nogle timer, som det forekom ham, efter at vennerne var forsvundet. 'Dette er mærkeligt. Jeg må standse dens gang og søge. Måske er de i hjulene. Hvis –.' Han trak på skulderen og antydede derpå den frygtelige rest af den uudtalte sætning.

Karrusellen standsede, men til at begynde med var Topper ikke i stand til at stå af hesten. Da det lykkedes, skete det med en gammel værkbruden mands usikre bevægelser. I øjeblikket var han ikke stærk nok til at gøre noget ved karruselejeren.

'Deres venner,' spurgte manden, 'hvad har De gjort ved dem? De alene har betalt, Er jeg en hund?'

'Ja,' sagde Topper med tyk stemme. 'De er en hund. En beskidt hund, og Deres moder var en hund før Dem. Find mine venner, eller jeg henter politiet. Riv den infernalske maskine fra hinanden og led mellem hjulene efter deres sønderplukkede smådele.'

Resten af formiddagen havde ikke været behagelig for karruselejeren. Han gjorde heller ikke videre gode forretninger på den egn.

Mens Topper sad således på klippen, tænkte han på denne oplevelse og kunne godt more sig over den på afstand. Han rejste sig langsomt og hjalp Marion op. Den lille sagfører lod de sove, da de ikke vidste, hvad de ellers skulle stille op med ham. Langsomt forcerede de stigningen op gennem pinjerne.

'Se på det for sidste gang,' sagde Marion. 'Vi forlader dette sted i morgen.'

Hun lagde den ene arm på hans skulder, og instinktivt spændte Topper musklerne.

'Hvorfor skal vi af sted, Marion,' spurgte han sagte. 'Jeg vil ikke væk. Kan vi ikke bare blæse på resten af verden? Vi har det jo godt her, ikke?'

Marion rystede tavs på hovedet og stirrede ham så sært stift i øjnene. Så gjorde hun en bevægelse, som om hun ville slå armene om halsen på ham. Topper blev urolig ved hendes blik og dukkede sig og veg baglæns. Trods øjeblikkets alvor lo Marion sagte.

'Hold op med det, din amerikanske gris,' mumlede hun. 'Jeg skal ikke myrde dig – ikke nu i hvert fald.'

Fuld af mistro lod Topper hende lægge armene op på sine skuldre. Han så sig om efter et træ til at hage sig fast i, hvis der skulle blive uroligheder, lidt skubberi eller lignende. Det var ikke nogen bagatel at blive kærtegnet af en kvinde, der lige så godt kunne finde på at kvæle én, til man blev blå i hovedet.

'Er det aldrig faldet dig ind, at Scollops kunne gå hen og blive enceinte, ' spurgte hun sagte, 'eller endnu værre, at George kunne vende tilbage fra krigen? Der skal mere end en sydamerikansk enke til at holde dette vanvittige menneske i ånde.'

'For pokker,' mumlede Topper og holdt Marions evigt unge legeme ind til sig. 'Begge de af dig foreslåede muligheder er højst ubehagelige. Det ville ligne Scollops at deflorere mit hjem, mens jeg er borte. Og hvad George angår – han er for frygtelig at tænke på nu.'

'Det er han altid,' sagde Marion.

'Har du haft det rart?' spurgte Topper.

'Yndigt,' svarede Marion.

'Det har været godt,' fortsatte han. 'For mig mere end godt.'

Marion nikkede stumt, og hendes øjne søgte havet.

'Kan du lide mig?' spurgte Topper.

Atter nikkede Marion.

'Sig det,' sagde Topper.

'Se,' svarede Marion og pegede på den lille franskmand, der lå og sov på klipperne. 'Det har ikke rørt sig.'

Sammen stod de og så på 'det'.

'Den fordømte lille franske sagfører' var alt, hvad Topper sagde.

19. kapitel

Den knuste rude

Den lille kro var et tilbagelagt stadium. Hr. Topper og Marion var i en lejet vogn på vej tilbage til deres oprindelige udgangspunkt, den lille fiskerby, hvor der i Toppers villa måske lurede en gravid Scollops. Topper havde bestemt sig for at køre derhen først for at se, om Marions frygtelige tanke skulle vise sig at være et skamfuldt faktum. Måske var både Scollops og pigen Félice lidt til den side. Det skulle ikke forbavse ham. Nej. Det ville være et langt mere forbløffende sammentræf, hvis de begge var gået skudfri. Topper kunne kun håbe, at én af dem var i omstændigheder. Han spekulerede dovent på, hvem af dem han foretrak i denne tilstand. Det var svært at afgøre. Begge var de af en type. Så længe den legesyge monsieur Louis luskede om i nærheden af hans have og fulgte hver eneste kvinde i omegnen med sine uartige, gamle øjne og straks kunne lugte sig frem til dem, han ikke kunne se, så var det et under, at ikke hele nabolaget var med barn.

Det var varmt. Det var tørt. Vejen var støvet. Topper var i sit farvel-humør – triste kaldte franskmændene det. Ikke noget dårligt ord. Ikke så idiotisk som de fleste andre ord. Han var adspredt, nedtrykt, springende. Marion var lidt vanskelig. Hun havde meget at udsætte på alt muligt. Hun truede med alt muligt. En af disse trusler bragte hun til udførelse. Længe havde støvet plaget hende. Hun hostede unødvendigt gnavent, tænkte Topper. Støvet tog glansen af hendes hår, trængte ned i lungerne og øjnene, klagede hun. Hun var faktisk det rene støv. En stor ubehagelig støvpartikel. Hun ville trække sit hoved tilbage fra kontakten med støvet. Det ville hun i det mindste redde. Trods sin sure, kværulerende sindstilstand sad hun så tæt ind til Topper, som hun kunne kante sin lille krop. Hun lænede sig så tungt imod ham, hun kunne – lænede sig aggressivt imod ham i håb om at genere ham. Topper ænsede ikke damen synderligt. Hans øjne var fæstnet på vejen og havet. Nu og da granskede de chaufførens ubehagelige nakke. Nu og da fangede de et glimt af chaufførens sjofle blik i kørespejlet. Gradvis, man kunne sige varsomt, blev Marions lille yndige hoved væk. Resten af hende forblev lænet mod Topper. Virkningen af dette blev den, at en herre nonchalant sad og puttede kroppen af en hovedløs kvinde ind til sig. Havde Topper været klar over, at det så sådan ud, ville han have været knap så nonchalant. Imidlertid var han ikke klar over det, og tiden gik. Ligeså vognen. Andre biler passerede dem i begge retninger, idet de passede på endelig ikke at tude med deres larmende franske horn, før signalet var fuldstændig overflødigt – nærmest en fornærmelse. Tiden gik. Vejen snoede sig, og støvet rejste sig.

Pludselig så Topper på ny et glimt af chaufførens øjne i spejlet, og selv om han ellers var veget tilbage for dette stjålne og dog familiære blik, blev hans interesse denne gang vakt på det mest levende. Der var et udtryk i chaufførens øjne, som vakte endnu mere interesse. Hvad var det egentlig for et udtryk, tænkte Topper. Var det rædsel? Var det afsky? Var det frygt? Den sjæl, der boede bag disse øjne, havde visselig ikke fred med Gud. Nej, langtfra. Havde han kørt et barn ned eller en vildfaren kat over? Nej. Indehaveren af et sådant ansigt ville ikke blive påvirket af en så triviel ulykke. Han havde sikkert med latter på læben kørt snese af begge slags over. Der fandtes en anden årsag.

'Jeg er helt dårlig,' sagde Marion afgjort klagende. 'Enhver ville have det ligesådan i min situation.'

Da manden ved rattet kørte som en sindssyg, var Topper ude af stand til at svare på Marions klage. Han rettede sit blik mod chaufføren og opdagede, at dennes blik var rettet mod ham, men denne gang var blikket direkte og ikke genspejlet.

'Vend Dem om og se, hvor De kører,' kommanderede hr. Topper. 'Er det Deres mening at slå os alle tre ihjel?'

'Der er kun to tilbage af os at slå ihjel,' svarede chaufføren. 'Det har De, m’sieu, sørget for.'

Toppers nerver var ikke gode, ej heller hans humør.

'Hvis De ikke vender Deres hæslige hoved om mod vejen,' sagde han tænderskærende, 'så river jeg det af.'

'Som De har gjort ved det andet,' mumlede chaufføren. 'Morbleu! Jeg vil ud af dette her.'

Og det kom han. Han standsede vognen i vejkanten, steg ud og rendte i fuld fart hen ad vejen. Let fortumlet så Topper efter ham.

'Hvad skal nu det til?' spurgte han.

'Han trængte måske til det,' svarede Marion dovent.

I dette øjeblik kørte en bil, der var kommet fra den kant, hvor chaufføren var forsvundet, op på siden af dem. To respektable, amerikanske gentlemens alvorlige ansigter kiggede ud af vognen, på hvis bagsæde to ikke mindre respektable, amerikanske damer sad.

'Noget galt her?' spurgte den ene gentleman hr. Topper. 'Vi så en chauffør løbe –'

Han holdt pludselig op og så vantro på hr. Topper. Så glippede han hurtigt med øjnene og puffede til sin medpassager.

'Ser du det samme, som jeg ser?' spurgte han lavmælt.

Hans medpassager lænede sig langt ud af vognen og så med stigende rædsel på hr. Topper, der under de to herrers forenede granskning begyndte at føle sig afgjort utilpas.

'Nej,' sagde han til de to herrer med en vis værdighed. 'Der er ikke noget på færde her. Hvorfor skulle der være det?'

Der opstod en kort pause, hvorunder de to herrer forsøgte at få hold på situationen.

'Nåh,' sagde en af dem til sidst, 'når man er i Deres situation, ville man i høj grad synes, at der var noget på færde, medmindre man var vant til det.'

'Hvad mener De?' spurgte Topper, 'og hvorfor, tør jeg spørge, opfører De Dem så mærkværdigt? Har De begge to tabt hovedet, eller hvad?'

Ved dette sidste spørgsmål trak de to herrer sig lidt tilbage og så bort fra hr. Topper.

'Nej,' svarede ordføreren langsomt. 'Vi har ikke tabt hovedet, men vi ved nok, hvem der har. Er det chaufføren, der har gjort det?'

'Sikken et spørgsmål,' eksploderede hr. Topper. 'Hvordan skulle jeg vide, om chaufføren har gjort det eller ej. Det interesserer mig ikke.'

'Han er hård i filten,' bemærkede den anden amerikaner. 'Hvordan mon han har båret sig ad? Med de bare hænder måske. Men jeg ser ikke spor af bl – –'

I det samme hvinede en af kvinderne og blev derpå dødsstille. Den anden kvinde begyndte at skrige op og pege på hr. Topper.

'Hvad er der los med hende?' spurgte Topper. 'Er vognen fuld af gale? Eller er I fulde alle sammen?'

'Morder!' skreg kvinden, der pludselig fandt talens brug. 'Jack-the-Ripper – Strangler-Lewis.'

'Ikke Strangler-Lewis,' korrigerede den ene af herrerne. 'Han lod i det mindste sine ofre leve.'

'Er alle disse mennesker bløde i rabatten?' spurgte hr. Topper og så for første gang på sin hovedløse rejsefælle og fo’r selv sammen. 'Hvad i helvede –' begyndte han, men kvinden afbrød ham.

'Det må De nok spørge om,' råbte hun skingrende og hysterisk. 'Først ødelægger De den stakkels pige, så drejer De hovedet rent af hende, og så kører De en tur med hendes lig. At De tør! Hvad har De gjort ved hovedet? Sig os det!'

'De har fuldkommen ret, frue,' lød Marions stemme fra den tomme luft. 'Alt det har han gjort, og værre ting endnu, og så går han hen og smider hovedet væk. Få den bølle til at finde mit hoved, ellers får jeg aldrig fred. Tænk, han smed det bare fra sig. Sådan gør mordere altid med hoveder.'

De fire passagerer i den anden vogn blev målløse. Det blev I Topper også. Han blev stum af vrede.

'Stemmen fra graven,' mumlede kvinden omsider. 'Den arme hovedløse sjæl.'

'Næppe fra graven,' korrigerede den ene af herrerne atter.

'Få ham til at finde mit hoved,' bønfaldt stemmen. 'Jeg er i en kattens forlegenhed uden hoved. Tænk Dem blot min stilling. Man mister sin dy –'

'Hold kæft!' sagde Topper, der nu også fandt lidt at sige. 'Hvis jeg kunne få fat i dit hoved, ved Gud, så vred jeg det af.'

'Du gode Gud,' hviskede en af mændene. 'Hørte I det forhærdede menneske! Han vil minsandten gøre det en gang til.'

'Det ved jeg,' svarede den korrigerende herre. 'Sådan er de. De nyder det.'

'Det kan De stole på, jeg gør,' svarede Topper blodtørstigt. 'Gid jeg kunne dreje hovedet om på jer alle sammen – uden undtagelse.'

'Pas hellere på,' advarede Marion. 'Han gør det. Han har truet mig med det mere end én gang, men så ond troede jeg aldrig, han kunne være. Så farer han pludselig op og gør det.' Her udstødte hun en rædselsvækkende lyd og tilføjede: 'Sådan én, to, tre – ingen hoved. Svup!'

Amerikanerne ovre i bilen vidste ikke, hvad de skulle blive mest rystede over, Marions beskrivelse af sin død eller selve gerningens gru. De gjorde synkebevægelser og rådslog indbyrdes. Her stod de med en notorisk morder og en talende myrdet i hænderne, og de anede ikke, hvad de skulle stille op. Det hele var så rentud umuligt, og dog syntes de nøgne kendsgerninger at bevise noget andet. En hovedløs kvinde beskrev med oprørende lyde sit tab, og en morder ikke blot pralede med sin afskyelige gerning, men ønskede tilmed brændende, at han kunne gentage den. Fyren truede dem faktisk med det samme traktement. Der blev gjort en ende på deres ubeslutsomhed ved en uventet handling fra hr. Toppers side. Han skubbede Marion heftigt fra sig.

'Hvad? Nu igen?' sagde hun klynkende, de hun plumpede ned på sædet. 'Jeg skulle tro, du var træt. Jeg er det i hvert fald.'

'Der er noget helt forkert her,' sagde en af herrerne. 'Det kan simpelt hen ikke passe. Hør lad os komme af sted.'

'Hold udkig efter mit hoved,' råbte Marion.

En hvinende latter, der fik det til at løbe koldt ned ad ryggen, fulgte de bortkørende hen ad vejen.

'Gud!' hviskede den ene af herrerne. 'Sikken et held, at Mary dèr ikke hørte det. Det kunne have vækket hende af besvimelsen, og jeg må have tid til at tænke.'

'Jamen, skal vi ikke gøre noget ved det?' spurgte hun, der ikke var besvimet. 'Sige det til en betjent eller sådan noget?'

'Helst sådan noget,' svarede den anden. 'Jeg foretrækker at sige det til et par stive sjusser ved den nærmeste bar. Det ville være en nydelig lille ammestuehistorie at komme igennem på fransk til en betjent. Det ville blive os, der blev sat ind.'

Imidlertid var hr. Topper med mere verve end ynde klavret over i førersædet, hvor han under en byge af blasfemier satte bilen i gang.

'Det var nydeligt gjort, må jeg sige,' råbte han arrigt over skulderen. 'Fandens nydeligt – et typisk Marion Kerby nummer.'

Intet svar.

'Du tror vist, du er morsom,' sagde han tilbage i håb om, at der skulle blive svaret. 'Gøre mig til morder vil du – en Strangler-Lewis, en Peep the Tommer.'

'Mister Topper,' sagde en spæd stemme ved siden af ham. 'Nu er der ingen bag ved dig. Og Strangler-Lewis er, eller var, en gentleman, der ernærede sig hæderligt som bryder, og den andens navn er Tom the Peeper.'

'Hvad rager det mig,' bed Topper hende af. 'Jeg ville ønske, jeg var Strangler-Lewis og havde dig på en måtte.'

'Mister Topper dog, hvad er det, du siger. Og mens alle de mennesker ser på det. Selveste Madison Square.'

'Ti stille, for Guds skyld, ti stille,' mumlede Topper slagen. 'Du skulle skamme dig. Barnagtig er du. Gud ved, hvad der er blevet af den forbandede chauffør? Der er ikke noget at sige til, at han rendte sin vej efter det syn.'

'Ja,' svarede Marion. 'Du har taget sørgeligt fejl af det arme menneskes hensigter.'

Topper smilede langsomt, modstræbende, inden han med et skuldertræk gav en god dag i sit dårlige humør. Atmosfæren var blevet renset. Der var ikke engang så meget støv mere, eftersom de begge to nu kørte foran og nød beskyttelse af vindspejlet.

Nogle kilometer længere fremme nåede de chaufføren, der sad fortabt i vejkanten. Da bilen nærmede sig, rejste han sig tungt og begyndte at løbe, men han må have været sørgeligt ude af træning, for han gav hurtigt op. Han kom vel til det resultat, at om han skulle tabe vejret på den ene eller den anden måde, kunne han lige så godt få det overstået her og nu og på denne måde spare sig anstrengelsen at løbe sig til døde.

Den udpumpede chauffør og vognen standsede side om side, hvorpå den udpumpede chauffør vendte sig om for at modtage døden. Til hans glædelige overraskelse blev han stillet ansigt til ansigt med Marions skælmske smil. Han underkastede hendes bløde hals et omhyggeligt eftersyn for at overbevise sig om, at hovedet stod i forbindelse med skuldrene på den gængse måde, og først derefter formåede han at frembringe et udmattet lettelsens suk.

'Se,' sagde Marion beroligende og pegede på sit hoved. 'Jeg har det, min ven, la tête complète. '

'Madame,' stammede han, 'hvorfra kom det, det hoved dèr?'

'Jeg havde det hele tiden,' svarede Marion. 'Jeg gemte det bare. Monsieur havde sagt noget – de frygteligste ting. Har De aldrig gemt hovedet, kække ven?'

'Madame,' svarede chaufføren alvorligt. 'Det har jeg ønsket af hele mit hjerte. For kun et øjeblik siden, ville jeg have gemt det i kæberne på en løve ude af sig selv af raseri.'

'Det kan jeg godt forstå,' sagde Marion. 'Men vær ikke bange, min ven. Monsieur er en meget, meget slem mand, men en kvindes hoved er altid i sikre hænder hos ham. De forstår?'

'Fuldkommen, madame,' svarede chaufføren og smilede for første gang, mens han stirrede beundrende på hr. Toppers vrantne ansigt. 'Jeg, mig selv er ikke ganske ulig monsieur. L’amour er min eneste –'

'Jamen, sådan er jeg slet ikke,' afbrød hr. Topper. 'Lad mig forsikre Dem for –'

'Du er sådan,' erklærede Marion. 'Og det elsker jeg. Vi spilder tiden til ingen nytte. Stig ind bagi, gamle ven, og monsieur selv vil vise Dem noget – manøvrer, De aldrig havde troet mulige undtagen med en flyvemaskine.'

Chaufføren steg da ind, og vognen kørte videre. Han ræsonnerede, at hr. Topper trods sine behagelige egenskaber ville befinde sig langt sikrere, når han havde begge hænder fulde af rat. Altså kørte hr. Topper over broer og under broer, opad bakke og nedad bakke, til han syntes, at nu havde han fået rutschebane nok – og så var de i Cannes, som vendte en af sine bedste sider mod ham.

'Mad,' sagde Marion.

'Og drikke,' samtykkede Topper.

Chaufføren strålede. Det var alligevel vel nok en monsieur.

De kørte ad Croisette, hvor der var butikker og hoteller på den ene side og havet på den anden. Hr. Topper kiggede på kvinderne på stranden, og Marion kiggede uden et ord på Topper.

'Jeg kan læse dig som en åben bog,' sagde hun, 'og hver side er sjofel.'

Topper blev let fornærmet. Han elskede at kigge på kvinder, hvad enten de var smukt på- eller afklædt. Det var en af hans fornøjelser, stilfærdig, harmløs og pålidelig. Eftersom tankeoverføring ikke hørte med til hans talenter, blev ingen kvindes anstændighedsfølelse krænket. Det må rigtignok indrømmes, at hvis bare en lille procentdel af de damer, som Topper beundrede, havde kunnet læse hans tanker, ville han være blevet en overordentlig travl mand.

'Du rødmer ikke,' sagde han.

'Jeg rødmer sjældent på den sædvanlige måde. Åndeligt talt er jeg blodrød over det hele.'

De spiste middag på Palm Beach Casino, og de dansede også. Marion forlangte denne lille anerkendelse af sit køn. Topper var til enhver tid, dag eller nat, fuldkommen villig til at anerkende kønnet med den største beredvillighed, men dans var nu ikke rigtig hans opfattelse af den rette måde at udtrykke sin anerkendelse på. Ikke desto mindre nød han at danse med Marion. Han nød også det, at han, Topper, minsandten gik her og dansede rundt uden at blive stenet af tilskuere eller pebet af gulvet. Usmålig indvendig påstrygning af alkoholiske væsker dansede med rundt og øgede hans færdighed og vovemod. Topper havde i sin ægtestand tit haft lyst til at danse. Han havde tit danset, men altid inden for sit eget værelses enemærker og kun alene eller i bedste fald med en stol som partner. Selv om der kun kan siges lidt til gunst for Marion Kerby, må det i det mindste anerkendes, at hun var så meget kvinde, at hun forstod manden i Cosmo Topper, om end hun tog sig utilgivelige friheder med sin viden. Sådanne friheder tog hun sig just nu, mens hun cirkulerede rundt på gulvet. Marion svævede faktisk. Hendes fødder berørte overhovedet ikke gulvet. Med hende i armene kunne Topper ikke se, at han bar rundt med en halv dame. For at afværge interferens mellem deres fire ben og for at give sin partners ben frit spillerum havde hun betænksomt sat den nederste halvdel af sig ud af cirkulation. Så begejstret var hun blevet for denne idé, at hun fuldstændig havde overset dens mulige virkninger på tilskuerne.

Nogle af middagsgæsterne fik det indtryk af Topper, at han dansede solo, men med et forbavsende glad ansigt. Dette indtryk var faktisk så realistisk, at en herre sagde til sin dame: 'Enten må han dér være den største egoist i verden eller den største mimiker. Aldrig har jeg set en fyr have så megen fornøjelse af sit eget selskab.'

Set fra en anden vinkel så Topper for alverden ud, som om han bar rundt med den øverste halvdel af en smart påklædt voksmannequin, der var blevet borteskamoteret fra en fashionabel forretning på Croisette. Talrige tilskuere troede, dette var tilfældet, indtil de opdagede, at tingen ikke blot talte og smilede, men minsandten drejede sit hoved.

'Gudfader!' sagde en amerikansk gæst og gerådede i sved. 'Det må være selveste madame Tussaud.'

Den unge pige, der var sammen med ham, klyngede sig til hans arme.

'Ih, se,' blev hun ved at sige. 'Se på hende nu. Hun har slet ingen underkrop.'

'Som en havfrue uden hale,' sagde en anden ung pige.

'Eller en kvinde, diskvalificeret på lignende vis,' sagde hendes ledsager.

Denne bemærkning gav stødet til en diskussion om, hvorvidt en kvinde, der kun havde den øverste halvdel af sin krop med sig, var diskvalificeret eller ej.

Imens rejste en bedugget herre sig fra sin stol og begyndte at følge Topper rundt på gulvet. Den beduggede nærede intet ønske om at fornærme nogen, men han nærede et ønske om at finde ud af dette her. Han gik endog så vidt, at han lod hånden stryge gennem den tomme luft, hvor rettelig Marions krop skulle have befundet sig. Så manøvrerede han sig hen i en sådan stilling, at han kunne kigge Marion lige i ansigtet. Dette tog hr. Topper ilde op.

'Gå med Dem,' sagde han roligt. 'Langt væk.'

Marion blinkede kun langsomt med det ene øje.

Manden gik et skridt tilbage og lagde beroligende hånden på hr. Toppers skulder. Hr. Topper blev ikke fornærmet. Han hørte ikke til den type, der i ædru tilstand finder stof enten til morskab eller foragt i andre, fulde folks opførsel.

'Hvad er der i vejen, gamle ven?' spurgte han.

'Se,' var alt, hvad den gamle ven kunne sige med en hen ad gulvet fejende gestus. 'Der. Nede. Se. Der er slet ikke noget dernede, overhovedet ingen – ting. Ingen fødder, ingen ankler, ingen ben, ingen – ingen – altså ingen ingenting,' sluttede han spagt.

Hr. Topper så og rødmede.

'Gør noget i en fart,' hviskede han rasende. 'I formiddags var det dit hoved, og nu –'

'Hvo ved, hvor nær mig er min ende,' svarede Marion smilende.

'Få den for Guds skyld frem samt resten af delene,' tryglede hr. Topper.

'Jeg skulle fanerne ikke have noget af at skændes sådan med en halv dame,' sagde den fjerde gentleman til den sværm af gæster, der havde samlet sig omkring dem.

Hr. Topper fik en inspiration. Han ville lade, som om han var professionel tryllekunstner.

'Mød mig i vognen,' hviskede han ind i øret på Marion. 'Se så at komme herfra.'

Han gjorde et par svengaliske fakter i luften, og Marion, der nu havde moret sig tilstrækkeligt, var så venlig at forsvinde helt. En bifaldsstorm påfulgte. Topper bukkede mange gange, hvorefter han med stor værdighed vendte tilbage til sit bord, betalte sin regning og forlod casinoet. Marion sad i bilen og ventede på ham. Heldigvis for hende var chaufføren vendt tilbage fra sit kongelige måltid. Topper var ude af stand til at finde ord for sine følelser. Han sendte dem et sygt smil, klavrede ind bag i vognen og gav chaufføren tegn til at køre. Han havde fået nok for denne dag. Én gang kneb han rasende Marion, så hun udstødte et lille klagehvin, hvilket var rart at høre, men da han i spejlet opdagede det udtryk af skælmsk overbærenhed, der lyste ud af chaufførens ansigt, og da Marion kaldte ham et uartigt mandfolk, afstod han fra yderligere fjendtligheder og indskrænkede sig til mørke blikke og endnu mørkere eder. Det var også mørkt, da de kørte gennem den lille fiskerby og standsede i udkanten foran hr. Toppers blege villa. De sad i vognen og så op på husets vinduer. Topper fik afskedsfornemmelser. Nu var det intermezzo snart forbi. Til venstre for ham skyllede nattens tidevandsflodbølge ind over monsieur Sylvestres såkaldte rolige strandbred. Skyerne drev forbi månen, der næsten var fuld. På den anden side af hans villa lå den dadelværdige monsieur Louis’ hjem. Dets ejer var vel ude at lege – den sædvanlige historie med ham. På den anden side lå lige så tyst villaen, hvor den gamle snagelystne kælling boede. Det vil sige, var der stille deroppe? visselig ikke. Et svagt lys skinnede ud af et af værelserne, hvorved man i silhouet så en kvinde – kvinden, den kvinde, der i hr. Toppers øjne symboliserede alverdens snerperi, småtskårenhed og lysten nysgerrighed, som næst efter regulær krig mere end noget andet var med til at ødelægge menneskehedens lykke, selvrespekt og handlefrihed. Hun repræsenterede den type, der til enhver tid kunne gøre krav på kvindens evige uret. Og som den type, hun repræsenterede, lukkede hun skinhelligt øjnene for dette slette forhold i sit eget hjem, for så meget desto mere at glane ind ad naboernes vinduer. Topper havde set den slags udfolde sig på kontorer, i hjemmene, i småsamfundene.

'Din infame gamle heks,' mumlede han for sig selv. 'Gud frelse alle dårlige kvinder fra den søde nåde, der bliver dem til del fra de kvinder, der påberåber sig godhed. Dig iberegnet,' tilføjede han og tog Marions lille faste hånd i sin.

'Hør,' sagde Marion. 'Det er selvfølgelig ikke noget, der kommer mig ved, men synes du ikke, det er sært, at din villa er så oplyst, når dens herre og mester ikke er hjemme?'

Topper så på sin villa og opdagede til sin forskrækkelse, at lyset skinnede lystigt både ovenpå og i stueetagen. Det havde virket så unaturligt i begyndelsen, at den sande betydning deraf ikke var trængt ind i hans rugende sind.

'Du gode Gud, sig ikke, at min kone er kommet tilbage?' brast det ud af ham.

'Det ville jeg ikke tro efter lydene at dømme,' sagde Marion. 'Medmindre altså, at hun har forandret sig i høj grad til det bedre.'

Dette var sandelig rigtigt. Fra villaen hørtes spektakel fra den vildeste abefest. Brudstykker af uartige viser, små hvin og dyb, vulgær latter blandede sig til en symfoni over livet i højeste skum.

Topper rettede et par forundrede øjne mod sin veninde. Hun smilede maliciøst til ham.

'Søde lille skat,' sagde hun. 'Jeg ventede at finde en frugtsommelig kat, men det ser ud til, at hele huset er frugtsommeligt.'

Pludselig fløj det franske vindue i stueetagen op, og en skare mænd og kvinder væltede ud i natten anført af obersten kun iført underbukser.

'Han ynder nok det kostume,' sagde Marion roligt.

Af dette lystige natteselskab dukkede fru Hart frem halende Félice halvpåklædt efter sig. Hun stillede sig op over for obersten i måneskinnet.

'En kedelig misforståelse, min kære,' hørte tilskuerne i bilen ham sige på sin mest slebne facon.

'Dette her er en af de få handlinger i livet,' svarede fru Hart, 'som ikke kan fortolkes på to måder. Det gør mig ondt at skulle sige det, oberst, men du er en overmåde luset løgnhals.'

'Kæreste,' begyndte obersten, men fik i det samme øje på den spændt lurende kvinde ved vinduet og greb hende som et påskud, sendt fra himlen, til en ny underholdning. 'Se!' råbte han og pegede dramatisk mod vinduet med sin ene bare arm. 'Se, den gamle med de onde øjne! En svinsk hyklerske har skjult sig bag sin mangel på talent til at skænke eller skaffe en smule fornøjelse. Se her, hvad jeg gør! Dette!'

Han gjorde dette. Han kylede en champagneflaske gennem vinduet med en krigsvant mands nøjagtighed. Der lød en klirren af glas, og nok en. Snart var hele det uordentlige selskab i gang med at kyle flasker, sten, grus og selv de forskellige medlemmers klædningsstykker gennem villaens vinduer. Marion morede sig yndigt. Hun så spørgende på Topper. Der var et mærkeligt udtryk i hans ansigt, den frydefulde ophidselse, som lyden af smadret glas uvægerligt fremkalder.

'Skal vi være med?' spurgte hun sagte.

'Det er vist et åbent brud på lov og orden,' svarede han eftertænksomt, 'og selv om jeg beklager den slags ting, kunne jeg godt lide én gang i mit liv at give udtryk for min trang til voldsom protest mod ormædte, om end velorganiserede og underjordiske, lyseslukkere.'

Han betalte chaufføren langt mere end rimeligt for hans sjælekvaler og professionelle service. Så forlod han bilen med Marion i hånden.

'Gamle hønisse,' hviskede hun med uforstilt beundring. 'I krisens stund hæver du dig til virkelig storhed.'

De blandede sig med den tilsyneladende sindsforvirrede sværm og begyndte at kaste det første det bedste, der var for hånden over mod den belejrede villa. Snart var hr. Topper og Marion lige så forkrøllede og snavsede og tilrakkede som resten af de mærkelige mennesker, der myldrede omkring dem. Det var optrin af stor episk fylde, af rundhåndet hensynsløshed og guddommelig morskab. Det var noget af det, man i ledige stunder drømmer om at gøre, men som man aldrig gør undtagen som student, hvor den slags hører med til tilegnelsen af akademisk dannelse. Pludselig blev Topper viklet ind i noget og faldt. Han lå på sin ryg på sin egen grund. Det var der ikke noget sjovt ved. En høj nøgen herre halede i hans sko.

'Undskyld,' lød oberstens velopdragne stemme, 'men jeg har ikke selv sko, og der findes ikke mere at kaste.'

'Hov! Høj! Oberst!' råbte hr. Topper. 'Slip min fod.'

'Min gamle ven!' udbrød obersten glædesstrålende. 'Min medskyldige. Værsgod, tag din sko. Havde jeg blot mere at byde dig. Ønsk os til lykke, Topper. Vi har holdt dit hjem intakt under din langvarige fjas. Men lad mig først hjælpe dig op.'

Obersten halede Topper op lige i rette tid til at møde et angreb fra distriktets forenede politistyrke. Eder, slag og forbandelser blev nu almindelige, men over det hele drønede oberstens stemme med kraft og klarhed.

'Cinquante-cinq! ' brølede han. 'Quatrevingt-dix! '

'Du bander ikke,' råbte Topper, 'du tæller.'

'Jeg er sgu ligeglad,' hylede obersten. 'Det lyder godt og af noget. Cinquante-cinq! Giv dem klin, de hunde!'

Nu blev Topper angrebet fra alle sider. Han undrede sig over, hvor Marion var. Da fik han et kort glimt af hende at se. Synet spåede ikke godt for en vis betjents fremtidige lykke.

'Marion', råbte Topper.

'Jeg er hos dig, min søn!' råbte Marion. 'Så snart jeg har ødelagt drengen her.'

'Vi har intet udestående med politiet, oberst,' sagde Topper og greb dennes arm, netop som den var ved at slette en mand af styrken.

'Da synes jeg ellers, meget kunne tyde på det,' svarede hin muskelsvære. 'Ikke, at jeg ikke har været med i det, der var værre.'

'Så kald dine folk tilbage,' sagde Topper og stødte en betjent i maven.

'Skal vi tage dig med os?' spurgte obersten.

'Nej, for Gud i himlens skyld,' skreg Topper. 'Efter oprøret her kan samtlige træer i Frankrig ikke beskytte mig.'

Så udstedte obersten en ordre, og dyb stilhed sænkede sig over scenen. Topper stod alene – alene vil sige bortset fra tilstedeværelsen af et hav af betjente. Betjentene så på Topper, og Topper så på betjentene. Derpå så alle sig omkring.

'M’sieu,' sagde overbetjenten og gik hen og lod et par håndjern klappe sammen om hr. Toppers håndled. 'Deres venner, hvor er de?'

En stemme fra æteren svarede for Topper, og netop da denne stemmes drønen døde hen, mærkede Topper en lille hånd smutte ind i sine, der var belagt med håndjern.

'Vi er borte,' intonerede den dybe stemme. 'Vi er de gode amerikanere, der kommer til Paris, når de dør. På gensyn, Topper.'

Obersten og fru Hart havde øjensynlig samlet en flok lavplanede ånder under hr. Toppers fraværelse og havde underholdt dem på hans regning. Hr. Topper var betaget af oberstens storslåede koldblodige frækhed.

'Én fugl er bedre,' sagde overbetjenten filosofisk, 'end slet ingen fugl. Denne sag er så mærkelig, at den overhovedet ikke er til at tro. Måske De, m’sieu, vil kaste et lys over den for os, når De bliver stedet for Monsieur le commissaire ham selv, er det ikke således?'

'Men ja,' svarede Topper. 'Det er ikke således.'

Og hele vejen hen til det sted, hvor Monsieur le commissaire holdt rettergang, mærkede hr. Topper en usynligt nærværende ved sin side. Hans hjerte blev muntert og uden angst, om end fyldt med skæppevis af løgnehistorier, der udkrystalliserede sig med ekspresfart, monsieur le commissaire ham selv til opbyggelse.

'Sådan måtte det ende,' sagde hr. Topper ved sig selv. 'Et menneske kan ikke leve fredeligt på ét plan og pleje omgang med borgere fra et andet.'

20. kapitel

Retten gar sin skæve gang

Monsieur le commissaire devaux sad træt og elegant bag sit skrivebord i det lille lokale i politistationen. Med høfligt ubehag betragtede han de tilstedeværende, sine egne funktionærer inklusive.

'Hvem er alle disse kedsommelige mennesker?' spurgte han en politiofficer ved siden af. 'Disse borgere lugter rædselsfuldt og burde vaske sig, selv om de med djævelens vold og magt vil være forbrydere. Er de alle forbrydere, Henri?'

'Det, Monsieur le commissaire, står det til Dem at dømme om.'

'Hvorfor kan retten ikke gå sin gang,' fortsatte kommissæren. 'Jeg er led og ked af småsynder. Hvor er vor amerikanske monsieur? Han interesserer mig.'

'Han kommer om et lille øjeblik,' forsikrede Henri. 'I mellemtiden er der en sag mellem disse to kvinder. De har klager at fremføre mod hinanden, men desuden har de forstyrret den offentlige ro og orden ved slagsmål og ubehersket afbenyttelse af simple udtryk.'

'Jeg kender de to kvinder,' sagde monsieur Devaux bedrøvet, 'og det smerter mig at høre, at de benytter simple udtryk, ubehersket vel at mærke. Et par gloser er udmærket – det renser åndeligt talt fordøjelsen.' Monsieur Devaux gjorde en pause, for at disse ord kunne gøre deres virkning. De virkede på ham alene. 'Jeg er bange for, at det er to meget slemme damer,' fortsatte han, 'men hvorfor er de her på denne tid af natten?'

'De var til stede, Monsieur la commissaire,' sagde Henri ganske enkelt, 'derfor kommer vi med dem.'

'Jaså,' sagde Devaux. 'Hver gang jeg er her, synes De, at De må bringe mig noget. Det er betænksomt, men overflødigt, Jeg foretrækker at være alene. Bring dem hid.'

En lille tynd, fransk dame og en stor tyk, fransk dame blev skubbet hen foran Monsieur le commissaire. De begyndte at tale i munden på hinanden med rivende tungefærdighed. Begge skulle til at genoptage fjendtlighederne. Begge blev med magt skilt fra hinanden og dæmpet ned.

'Marie,' sagde Devaux fyrsteligt uberørt af det udslag af feminin vildskab, han havde overværet. 'Hvorfor kalder De Deres nabo, som er mindre end De selv, ved grimme navne og overfalder hende?'

'M’sieu,' svarede den tykke, 'hende dér stjæler min mand.'

'Vil det sige, at hun stjæler ham hyppigt?' spurgte kommissæren. 'Dag efter dag.'

'Nej, m’sieu,' svarede Marie. 'Nat efter nat. Dag efter dag er han hjemme – og sover.'

'Selvfølgelig nat efter nat,' mumlede Devaux. 'Undskyld. Jeg burde vide bedre. Og De Jeanne, hvad har De at klage over? De skulle da snarere være taknemmelig mod end fornærmet på Marie.'

'Marie. Den berygtede so vil ikke tillade sin mand at forblive stjålet,' sagde den lille dame krænket. 'Jeg er lille, og jeg trænger til en mand.'

'Det kan jeg ikke rigtigt se,' sagde Devaux. 'Marie er stor. Trænger hun da til to mænd?'

'Hun har hele fiskerflåden til sidste mand,' sagde den lille harmfuldt. 'Hun er berygtet, er hun.'

'Det har hun fortjent,' bemærkede kommissær Devaux. 'Dette synes mig at være et problem, som Gud, ikke mennesker, kan løse.'

Marie kunne ikke beherske sig længere.

'Og, Monsieur le commissaire, ' eksploderede hun, 'når jeg foreholder hende, at hun stjæler min mand, gør hun sådan op i mit åbne ansigt, mens alle ser på det.'

Med en uelegant gestus viste Marie kommissæren nøjagtigt, hvad Jeanne gjorde op i hendes åbne ansigt. Kommissæren blev synligt bevæget. Han forsøgte at vende øjnene bort, men kunne ikke. De blev hypnotiseret af det primitive syns titaniske dimensioner. Dog, mens han så, tænkte han alligevel adspredt på de talløse dadelværdige menneskelige handlinger, en offentlig funktionær blev nødt til at se på under udførelsen af sine embedspligter.

'Og m’sieu, hvis De ved, hvad det betyder –' begyndte Marie.

'Det er jeg skam meget bange for at jeg gør,' afbrød Devaux. 'Det virker jo lidt overdrevent.'

'Det betyder – fortsatte Marie ivrig efter at overtyde sig om, at hendes demonstration fandt forståelse.

'Marie,' brød kommissæren ind, 'hold op med denne nervepirrende stilling. 'Jeg tror, jeg kan tyde skriften på væggen, især når den demonstreres i en så afgørende tone.'

'Det betyder –' begyndte Marie.

'Tag dem væk,' sagde kommissæren. 'Hun nægter at tro, at jeg ved, hvad det betyder, og jeg nægter at høre det af hende. Vi er altså kommet i en blindgade.'

Samtidig med at damerne blev ført ud, blev Topper i rask og livligt lune ført ind af et anseligt antal betjente. Han blev stedet for kommissærens åsyn.

'Ah!' udbrød denne med øjensynlig lettelse. 'Endelig er De arriveret, hvad?'

'De forveksler arriveret med arresteret, er jeg bange for, m’sieu,' rettede hr. Topper.

Nu var det således, at kommissæren talte fejlfrit engelsk takket være mange års embedsforretninger med langt mindre fejlfrie amerikanere og englændere. Han blev let stødt ved hr. Toppers korrigering.

'M’sieu, De kan nok spøge i et alvorligt øjeblik af Deres liv,' sagde han let. 'Alvorligere end De tror. De springer op som en løve nu. Senere minder De måske mere om et af dens ofre – et af dens mindre måltider.' Monsieur le commissaire standsede og så i pludselig skræk på de umådelige mængder politi, der klumpede sig sammen i hans kvarter. 'Skal jeg beæres med synet af jer én gang til?' spurgte han en af betjentene; derpå bemærkede han den forslåede tilstand, hvori mange af dem befandt sig, og tilføjede på fransk: 'Løve er ikke ordet. Dette menneske må være et helt menageri, at han har været i stand til at påføre politiet så svære straffe.'

'Jamen, der var mindst fyrre til,' svarede betjenten. 'Fyrre vilde mennesker, Monsieur le commissaire. '

'Strålende!' sagde Devaux. 'Fjern nogle hundrede af disse forkrøblede individer, der engang var mænd, og bring de øvrige fyrre fanger ind.'

'M’sieu,' svarede betjenten stammende, 'vi var heldige at få fat i kun én – den ene foran Dem – de andre forsvandt i tynd luft.'

Kommissæren modtog denne oplysning med beundringsværdig koldblodighed.

'Luften kan ikke have været særlig tynd,' sagde han, 'siden den har opslugt fyrre vilde mennesker.' Han så tankefuldt på betjenten. 'De skulle vel ikke have drukket?' spurgte han, 'eller fik De noget meget tungt i hovedet?'

'Det sidste, m’sieu,' svarede betjenten. 'Gentagne gange. Og ikke alene i hovedet.'

Han trak uniformsfrakken til side.

'Stop!' sagde kommissæren. 'Har De i sinde at klæde Dem af i vort påsyn for at vise os udstrækningen af Deres skavank?'

'Man troede, De gerne ville se den, m’sieu.'

'Helst ikke,' svarede Devaux. 'Ikke den.' Han vendte blikket mod hr. Topper. 'Nå,' fortsatte han omsider, 'så må vi gå så meget grundigere til værks over for den ene arrestant, vi har til vor øjeblikkelige disposition. Monsieur Topper, jeg ser Dem slæbe Dem mødigt gennem en kæde af de mest kedsommelige år til graven.'

'Men hvorfor dog?' spurgte Topper. 'Er det meningen, at jeg skal dømmes for overtrædelser begået af fyrre arrestanter, hvis eksistens stadig ikke er blevet godtgjort?'

'Mindst fyrre,' svarede kommissæren. 'Le juge d’instruction, som De sidenhen vil få den ulykkelige skæbne at træffe, vil muligvis anføre flere i sin rapport. Han er yderst nidkær i sin tro på soning ved vikar. Jsg skal være tilfreds med et jævnt antal af fyrre. Er det klart nok, m’sieu?'

'Krystalklart,' svarede Topper harmfuld. 'M’sieu, er der ingen retfærdighed i Frankrig?'

'Troede De det?' sagde kommissæren uhyre forbavset. 'Deres spørgsmål forvirrer mig, men hvorfor indskrænke Dem til Frankrig? Er der nogen retfærdighed i hele verden, monsieur Topper? Der er love – det er der alle steder. Vi gør, hvad vi kan med dem. Ser De ikke, at mennesket ikke er modent til at modtage retfærdigheden, langt mindre til at forvalte den. Hvis der blev ydet menneskeheden retfærdighed, ville der ikke blive nogen menneskehed tilbage. Den ville omkomme ved gift, og den sidste arrestant ville til sidst blive nødt til at forgive sig selv, hvilket ville være et eksempel på retskaffenhed af ufatteligt don quixote’ske dimensioner. De ser altså, at retfærdighed, det er kun et ord. En ting som retfærdighed kan ikke eksistere, så længe nødvendigheden af retfærdighed eksisterer. Men pardon. De har berørt mit yndlingsemne. Et øjeblik. Hvem er den kvinde?' sagde han skarpt. 'Hun frembringer de mest forstyrrende lyde.'

En midaldrende amerikanerinde blev ført frem. Hun var purpurrød af vrede og harme. På det mest himmelråbende fransk anfaldt hun kommissæren og den nation, han repræsenterede. Han hørte et øjeblik høfligt efter, hvorpå han med en håndbevægelse vinkede hende til tavshed.

'Madame,' sagde han mildt bebrejdende, 'hvis De absolut skal sige disse skrækkelige ting, vil De så ikke gøre det på engelsk. Jeg ønsker ikke min undergivne besmittet med agitatoriske ytringer. Jeg kan engelsk, og, rent uofficielt, holder jeg med Dem i en hel del af det, De siger. Har denne dame gjort noget, eller har nogen gjort hende noget? Sidstnævnte eventualitet forekommer mig næppe mulig, så vidt jeg kan se herfra.'

Det blev forklaret kommissær Devaux, at damen var gift med et medlem af en gruppe amerikanske politikere. Disse politikere var kommet til Frankrig for at holde taler, fordi deres vælgere hjemme ikke ville høre på dem. Damen havde slynget en mursten gennem vinduet til en restaurant, hvor en anden amerikansk politikers hustru sad og drak champagne med nogle venner. Ikke tilfreds med denne voldsdåd havde hun derpå holdt en tale, i hvilken hendes mands navn ofte var blevet nævnt i forbindelse med hans ædle forsæt at opretholde spiritusforbuddet ikke blot i Amerika, men i hele verden. Damen modsatte sig arrestationen og nævnede ordene frihed og uafhængighed og noget om stjerner og striber.

Under denne rapport blev Monsieur le commissaire mere og mere forfærdet. Dette var jo en affære med internationale aspekter. Han måtte gå frem med den yderste diplomati, selv om det bød ham imod. Han smilede sardonisk til hr. Topper.

'Hvad ville De gøre ved sådan et tilfælde?' spurgte Devaux ham med et stænk af malice.

'Hvis De vil bede fruen forlade lokalet,' sagde hr. Topper, skal jeg med fornøjelse råde Dem.'

'Det er lige, hvad jeg mener,' svarede kommissær Devaux.

I det samme kom en betjent, der så yderst ung ud. Med stor mangel på glæde bar han på et seks tommer langt jernrør, der var lukket i begge ender.

'Hvad er det for noget?' spurgte kommissæren.

'Mon commissaire, ' svarede knøsen, 'det antages at være en bombe, fundet i en ejendomshandlers hjem.'

'Et bedre sted kunne jeg ikke tænke mig at anbringe en bombe,' svarede Devaux uforstyrreligt. 'Men hvorfor bringer De den herhen? Hvis De ikke ønsker at leve, så gør vi det. Med vi mener jeg alle her undtagen Dem, hr. Topper, der har en levende begravelse i udsigt.'

'Hvis den forbistrede tingest dér er en bombe,' sagde Topper med overbevisning, 'så har vi alle en øjeblikkelig begravelse i udsigt.'

Kommissærens ansigt klarede op.

'Jeg har det!' udbrød han. 'Giv bomben til den tørlagte dame og sig, at hun frit kan bære den, hvorhen hun lyster, når blot hun bærer den langt bort. Måske hendes mand vil blive glad for den som gave til Chicago sammen med en tale. De ser nok, hr. Topper, at jeg er ikke uden kendskab til Deres frihedens og de tapres eget land.'

Pludselig blev bomben af usynlige kræfter revet ud af hånden på politiynglingen, der så midlertidigt lettet ud.

'Løslad arrestant Topper,' råbte oberstens stemme, mens bomben gik til vejrs, 'eller jeg sprænger stedet her i atomer.'

'Samt Topper, din idiot,' lød Marion Kerbys stemme. 'Giv mig den bombe, og det på minuttet.'

En kamp om besiddelsen af bomben syntes at udspinde sig.

Kommissæren så på Topper med et udtryk af resigneret rædsel.

'M’sieu,' sagde han sagte. 'Dette er det mest nervepirrende øjeblik i mit liv, ved siden af hvilket krigens rædsler var som en tryg slummer. Hvis vi lever efter dette, så tag og mind mig om det med stemmer og legemer og andre manifestationer.'

'Hvis jeg til den tid endnu er ved mine evners brug,' svarede hr. Topper.

Obersten lo vanvittigt, mens Marion holdt sig til uafbrudt sværgen. Pludselig begyndte bomben at sprutte.

'Monsieur Topper,' sagde Devaux, 'det er en fornøjelse at have lært Dem at kende. Jeg forsøger allerede at vænne mig til livet som et tilbagelagt stadium. For at De ikke skal være nødt til at ledsage mig til Gud som en suspekt, hæver jeg herved enhver anklage mod Dem.'

Ikke så snart var disse ord udtalt, før bomben gennem døren fløj midt ud på et lille torv, der prydedes af en statue forestillende en enestående knarvorn engel. Der hørtes en lille eksplosion, og da støvet lagde sig, var der ikke ret meget tilbage af engelen.

'Bevar mig vel,' sagde kommissæren og kiggede ud ad døren på den lille ruin. 'Af en eller anden grund har jeg aldrig kunnet lide den engel. Vil nogle af jer, mes braves gå ud og effektuere et par skønsomt udvalgte arrestationer. Jeg kan ikke holde den amerikanske monsieur tilbage for dette her. Jeg har allerede løsladt ham.' Med et smil vendte han sig atter mod Topper. 'Tja, m’sieu,' sagde han, 'det er lykkedes os at blive af med bomben og engelen.'

'Og vi er stadig i live,' svarede hr. Topper.

'Og De burde derfor i fængsel,' forsikrede kommissæren, 'men jeg ser, at De er fast besluttet på at benytte Dem af en overilet bemærkning fremsat under trykket af en unormal situation.'

'Regardez la, mon commissaire! ' råbte en betjent og pegede ophidset ud på torvet. 'Et veritabelt mirakel er ved at ske.'

På den splintrede sokkel, hvor den vrantne engel tidligere havde stået, kom der nu en kvinde af kød og blod til syne, Marion Kerby, kun iført de korteste korte.

'Afgjort bedre,' mumlede monsieur Devaux. 'Men også meget mere distraherende.'

Synet varede kun et øjeblik, men hin smækre elegante skikkelse, som så næsvist stillede sig i stedet for den påtvungne pietets glædesløse symbol – på vammel religiøs bedrøvelighed – stod klart og distinkt, som en udfordrende forløber for bedre dage og tider. Det var som en frisk kuling, der fejede gamle synders overgemte dufte bort, der flåede de triste masker af helgenbilleder, som alligevel længe havde været smædet, og i stedet anbragte en række muntert og ironisk leende ansigter. Til Topper og kommissæren, der stod i politistationens dør, bragte denne lysende kvindeskikkelse mange uvedkommende tanker, hvoraf somme var trøsterige og somme isprængt et bitter stænk af fortrydelse. Luften genlød af mjaven og jubelråb af lidet hellig art, af forvirret latter og stumper af viser, hvis tekst konkurrerede med tonearten i mangel på renhed. Og gennem alt dette forvirrede spektakel drønede oberstens skamløse røst.

'Vi er de gode amerikanere,' messede han, 'der kommer til Paris, når de dør.' Her fulgte hyl og latter, og så: 'De sædvanlige hilsner, hr. Topper.'

Og lige inden skikkelsen smeltede bort af soklen, vendte den sig om mod mændene i døren og rakte uartigt næse, eller rettere hun rakte næse, thi ingen, der så hin slanke, vitale skikkelse, kunne tænke på Marion Kerby i neutrumsform.

21. kapitel

Indbydelse til mord

'Min ven,' bemærkede kommissæren, da det tumultuariske spektakel døde hen samtidig med skikkelsen, 'De er åbenbart kendt i ret esoteriske kredse.'

Inden Topper kunne svare, skar en barsk stemme ind mellem de to mænd.

'Kan jeg frit forlade dette rædselsfulde sted?' spurgte den amerikanske politiske turists hustru.

Devaux’ ansigt frøs fast ved lyden af denne kvindes stemme. Han lukkede øjnene som for at tilbageholde mindet af det syn, de lige havde set. Det var tydeligt, at den gode kommissær øvede sig på den stærkeste selvkontrol for at afholde sig fra selv at begå noget kriminelt. Frankrigs ry for høflighed stod på spil.

'Naturligvis, madame,' fik han endelig frem sammen med et smil, som måtte have kostet ham meget. 'Og det med den største hast. Tør jeg anmode Dem om at betragte den skade, der er opstået ved Deres noble opførsel, da De kastede en mursten gennem en stræbsom patron’s vindue, som værende skrevet på denne bys og den franske republiks regning'.

'Dette her skal min mand få at vide,' sagde hun og udtrykte på den måde sin tak for den franske republiks høviskhed.

Kommissæren strålede.

Det håber jeg, madame,' sagde han. 'Måske vil han gøre os den ære at holde en tale, når den nye rude bliver sat i.'

'Det ved jeg skam ikke,' sagde hun tvivlrådig og blev lidt mildere i de hårde træk. 'Det kan jo være. Han er blevet lidt kræsen med sine taler i den sidste tid. Men det ville jo være en god lejlighed. De ville få trykte kopier af den hjemme – mit navn ville blive nævnt – Betty Sanders bliver grøn af misundelse, og –'

Under overvejelser af denne art forsvandt damen ud af hr. Devaux’ og hr. Toppers liv. Da hun var gået, sagde kommissæren til sin tidligere arrestant:

'I dag, kære ven, har jeg set og hørt mere, end godt er for en politiembedsmand. Sig mig – uofficielt naturligvis – kender De damen på soklen?'

'Jeg kender én, der ligner hende forbløffende,' svarede Topper.

'Og passer det,' fortsatte kommissæren, 'at somme tider ledsager hun Dem kun som et hoved og somme tider som andre, yndige fragmenter??'

'Og ofte som slet ingenting,' svarede hr. Topper uden at indrømme noget direkte.

Da Topper gik hen ad gaden, fulgte kommissær Devaux ham misundeligt med øjnene.

'Der er nogle, der altid er heldige,' tænkte han. 'Kunne noget være mere praktisk ved lejlighed end en elskerinde, der kan gøre sig usynlig?'

Topper tog ikke tilbage til sin villa den nat. Han følte sig ikke stærk nok til at tage synet af det kæfertpalads, obersten og hans horde uvægerlig måtte have lavet villaen om til. Han begav sig til Splendide, hvor direktøren markerede hans modtagelse ved at opføre sig så forfjumret mistænksomt, at det grænsede til rædsel.

Da han gik hen ad gangen til sit værelse, rejste et løveskind sig fra gulvet og fulgte efter ham. Og som om dette ikke var forbløffende nok, var løveskindet ikke ganske støt på benene. Et peripatetisk løveskind sans løve er endnu mere nedbrydende for nervesystemet end et skind med en løve i, selv om der ikke er større grund til jubel i noget af disse tilfælde. Toppers tjener syntes at se således på situationen. Det samme gjorde alle de andre gæster, hvem det forundtes at opleve synet af denne ejendommelige procession – Topper fulgt af et lettere påvirket løveskind, der gjorde sig umage for at gå lige.

Topper så sig tilbage for at se, hvad der var på færde. Én gang var nok. Han så sig ikke tilbage en gang til. Han indskrænkede sig til at spekulere over, om der gaves den ting under solen, som ikke kunne hænde ham. Da han selv lukkede døren op – tjeneren havde heldigvis tabt nøglen, da han flygtede – myldrede løveskindet med ind i hælene på ham. Topper lukkede døren og vendte sig om mod sin usædvanlige gæst. Løveskindet havde stillet sig i kampstilling og langede fjendtligt ud i luften. Topper var mere interesseret end forskrækket. Han var klar over, at dette var noget, han måske aldrig mere fik at se i sit liv – hvad han dog heller ikke var synderlig forhippet på.

'Op med labberne,' sagde George Kerbys stemme. 'Op med labberne din Nolfiakrobat. Nu skal jeg give dig så mange tæv, så du tror, det er løgn, Topper, men jeg slår dig ikke ihjel – ikke helt.'

'Hvordan med en drink først, George?' foreslog Topper. 'Jeg kan give dig en bedre kamp med et stænk ildvand indenbords, skønt Vorherre må vide, hvad fornøjelse du kan vente dig af, at jeg går og dasker til det elendige skind.'

'Du skal ikke sige noget om mit skind,' tordnede den gestikulerende løveskal. 'Jeg har dræbt denne løve med mine bare hænder – kvalt den til døde – og bagefter flåede jeg fyren, og om lidt skal jeg vise dig hvordan.'

'Det lyder som en jægerhistorie,' sagde Topper. 'Enten har du købt eller stjålet det skind, George. Det ved du godt.'

'Men du ved ikke, hvilken af delene,' svarede George med en fuld mands uskyldighed.

'Nej, det ved jeg ikke,' indrømmede Topper. 'Hold op med at spankulere rundt og sig mig det.'

'Godt,' sagde George. 'Du bestiller varerne, så skal jeg fortælle om det alt sammen. Og så skal vi have vores slagsmål – et dejligt langt slagsmål.'

Topper måtte opleve det syn, at løveskindet smed sig i en stol og skødesløst slængte det ene ben over det andet.

'Hvorfor går du i det hele taget med det?' sagde han. 'Er det ikke temmelig varmt?'

'Jeg kan lide det,' sagde George venligt.

'Nå,' sagde Topper skeptisk. 'Hvis det morer dig, ser jeg ingen grund til, at nogen skulle have noget imod det.'

'Netop,' sagde George. 'Topper, du er lige efter mit hjerte. Nej. Jeg glemte, at jeg er gal på dig. Det er mig, der er efter dit hjerte – ude efter dit kulsorte hjerte.'

Da en intetanende tjener kom med drikkevarerne, blev han så forskrækket over at finde hr. Topper opmærksomt lyttende til et gestikulerende løveskind, at han tabte bakken og rendte sin vej. Skindet og Topper så på de ituslåede glas og dernæst på hinanden.

'Det var en skam,' sagde skindet.

'Trist,' sagde Topper. 'Jeg er bange for, at den eneste måde, vi kan få vore drinks på, er ved, at du opgiver det skind.'

'Godt,' sagde George. 'Pokker i vold med skindet. Jeg har stjålet det fra en handelsmand. Flået ham for hans eget skind. Ikke dårligt, hva’ Topper?'

'Ganske flinkt,' sagde Topper. 'Meget morsomt.'

Skindet blev smidt hen for fødderne af Topper.

'Du må have det,' erklærede George uden vrede. 'Du får brug for et nyt skind, når jeg er færdig med dig.'

'Du bliver bedre og bedre,' sagde Topper. 'Du er vanvittig morsom.'

'Er jeg, Topper?' spurgte George meget smigret. 'Synes du, jeg er vanvittig morsom?'

'Det ved du jeg gør, George.'

'Det er jeg glad for at du gør, Cosmo. Det kommer ikke til at vare så længe.'

'Sludder! Bliv du bare ved.'

'Det vil jeg så gerne,' svarede George. 'Jeg vil gerne blive ved med at være vanvittigere og vanvittigere morsom, men jeg bliver altid bange for, at min forfærdelige hidsighed løber af med mig.'

'En sjus vil sikkert hjælpe meget,' forsikrede hr. Topper ham.

De kom, sjusserne, men denne gang kom tre tjenere med dem. De kantede sig ind i værelset, gjorde sig små, da de i en bue gik uden om løveskindet og stillede sjusserne på bordet. Og dette blev et af de sjældne tilfælde, hvor Topper ikke fik mere end rig lejlighed til at give drikkepenge i Frankrig. Han fik overhovedet ingen lejlighed dertil, thi efter at de havde stillet bakken på bordet, svigtede nerverne hos dem alle tre, og alle tre kæmpede de sig ud af værelset, mens George lo hjerteligt, om end usynligt.

'Har du bragt andre trofæer med hjem, George?' spurgte hr. Topper uskyldigt, da sjusserne var blevet indåndet. 'Det har du sikkert, din gamle ged.'

'Jae nogle,' indrømmede George. 'De er oppe i et tomt værelse ovenpå. Jeg kunne ikke tage en nat til med sydamerikanerinden – hun var meget krydret, men hun mættede ikke. Vil du se dem? Jeg har en elefanttand med et sjofelt billede indgraveret. Det er noget for dig.'

'Det er lige noget for mig,' løj Topper. 'Ved du hvad, George, du skulle tage at gå op og hente dine sager, så bestiller jeg en masse drikkelse.'

'Vi kan selvfølgelig lige så godt få en aften ud af det, inden vi skal til at slås,' samtykkede George og rejste sig. 'Du ved selvfølgelig godt, hvor Marion er, men du vil ikke ud med det.'

'Alt hvad jeg ved, er, at hun og hendes bande fik mig i spjældet,' sagde Topper med forstilt bitterhed. 'De er nu en tand for friske for en gammel fyr som mig. Jeg går ud fra, at de morer sig mægtigt et eller andet sted.'

Da George gik ud ad døren, kom Marion Kerby ind ad vinduet, og da George kom tilbage på samme måde, fandt han ikke hr. Topper; en masse drikkevarer fandt han imidlertid. Herover blev han så ædru, at han smed et par drinks i sig, hvorpå han begav sig ud for at finde Topper, komme hvad der ville.

Imens sad Topper og Marion på klipperne ved deres hemmelige strand. De sad og drak vin og så på en revolver. Begge disse ingredienser havde Marion haft med sig skødesløst pakket ind i et håndklæde.

'Hvad vil du med den tingest?' spurgte Topper lidt nervøst.

'Jeg har en lille plan,' svarede Marion med et sært udtryk i øjnene.

'Jeg er aldrig glad for dine små planer,' sagde hr. Topper. 'Jeg vinder aldrig.'

'Jeg er bange for, at du ikke vil synes om denne her,' sagde Marion. 'Jeg vil nemlig så gerne skyde dig.'

'Hvad!'

'Ja,' sagde Marion. 'Jeg ønsker at myrde dig med koldt blod.'

'Vorherre bevares!' sagde Topper og trak sig baglæns tilbage.

Så begyndte Marion at tale. Hun talte alvorligt og overbevisende. Indholdet af hendes tale var, at hun ønskede Topper hos sig altid. Man vidste aldrig, hvad der kunne ske. Og hun ville have Topper. Ikke på den nuværende usikre måde, men Topper i fri og smidig tilstand som hun selv. Sammen kunne de stige til det højeste plan eller synke til det laveste. Hvem vidste? Om Topper trak sig tilbage fra livet, ville det så gøre nogen større forskel? Om han forlangte det, ville hun også myrde Scollops. Fru Topper ville få det godt – hun ville være lykkelig med sin sorg og sin svage mave.

'Du har jo kun to ting at se hen til,' sluttede hun. 'Alderdommen og de unævnelige ting, George ganske givet ville gøre ved dig engang i den nærmeste fremtid.'

Mens Topper således sad og diskuterede mordet på sig selv, var han ikke sikker på, om han var fuld eller drømte. Han anede det ikke. Ingen af dem vidste, at George takket være et vink fra Clara Hart allerede var på vej mod deres strand. Det var et dødens kapløb med livet.

'Det ved jeg, Marion,' sagde Topper, 'men fanden tage mig – er den skyder ikke alt for stor? Den ser ud til at gøre frygtelig ondt.'

'Nej,' sagde Marion og så vurderende på våbnet. 'Jeg tror, den nok skal ordne paragrafferne.'

'Åh nej dog,' protesterede hr. Topper. 'Vil du ikke nok lade være med at omtale mit liv som en paragraf.'

'Jeg havde tænkt mig følgende,' fortsatte Marion forretningsmæssigt. 'Hvis jeg kan ramme dig et vitalt sted med tingesten her, er dine chancer for at leve nix.'

'Hvilket vitalt sted?' spurgte Topper fuld af morbid nysgerrighed.

'Det vil vi ikke ind på,' sagde Marion.

'Nej, men det vil en stor, mægtig væmmelig kugle,' svarede Topper. 'Og såsom stedet er mit, synes jeg, at jeg har ret til at vide det.'

'Skal jeg puste hjernen ud på dig?' foreslog Marion let.

Topper beherskede et vræl.

'Åhnej,' fik han frem, 'åhnej, åhnej, åhnejdadog. Marion hold op. Hvad er det dog du siger?'

'Nå. Men jeg har hørt,' fortsatte Marion veltilpas, 'at hvis man plaffer en fyr i maven, så skrider han ganske givet. Gangsterne sætter stor pris på maven.'

Topper udstødte et langt suk, der endte i et 'O-o-o-ohh!'

'Jeg skal ikke myrdes,' erklærede han til sidst, 'hvis du ikke kan finde et bedre sted, og hvis du ikke kan sige det på en lidt mere sømmelig måde.'

'Hvad ville du sige til at blive skudt i hjertet?' spurgte Marion.

'Pragtfuldt simpelt hen,' svarede Topper, 'men hvis du nu kikser?'

'Jeg bliver bare ved at knalde løs på dig, til du er skudt i spåner,' sagde Marion koldblodigt.

Topper kom til at ligne et brugt viskestykke.

'Bogstavelig talt fuld af huller,' mumlede han. 'Som en si.'

'Jo, men et par skud vil være nok,' erklærede Marion. 'Du er sikker på at blive dræbt.'

'Jamen, det, der nager mig, er hvordan, ' svarede hr. Topper.

Han rejste sig besværligt.

'Vil det være det rareste for dig, hvis du fik lov til at ligge ned?' spurgte Marion sagligt.

Han så bebrejdende på hende.

'Hvor kan du tale om at have det rart nu?' spurgte han hende. 'Ved Gud, du taler, som om jeg skulle fotograferes og ikke skydes ihjel, til jeg var færdig med at leve.'

'Der bliver skam ikke så meget tilbage af dig, at det kunne blive til så meget som en prik på et billede, selv om det blev taget på tid.'

'Aha-a-a-ah!' Mere vidste Topper ikke at svare hertil.

Derefter udviklede begivenhederne sig hurtigt. Marion gav ham et let kys. Hun ønskede ikke at gøre sin mand svag. Så gik hun nogle meter tilbage og hævede revolveren.

'Lige et sekund,' råbte hr. Topper. 'Har du drukket?'

'Ja,' tilstod Marion, og denne gang var det hendes stemme, der skælvede.

'Men du har det godt, ikke? Jeg mener, der er ikke slør i dine hænder?'

'Nej, gamle høfatter,' sagde Marion spag i stemmen. 'Har du det selv godt?'

'Ja, snus, mig skal du ikke tage dig af. Jeg elsker –'

En brøkdel af et sekund, inden lyden af skuddet splintrede Toppers sidste ord, sprang George Kerby frem og hvirvlede ham en omgang rundt. Derpå kom knaldet, og det var, som om han blev fyldt med ild. Han svajede, knækkede sammen, rullede om på ryggen og lå stille. Da Marion åbnede øjnene, så hun George knæle ved liget.

'Hvor ramte jeg ham?' spurgte hun og løb hen til dem. 'Er han allerede død?'

'Jeg kan ikke svare dig på nogen af delene,' sagde George kort. 'Det eneste, jeg kan sige, er, at I har ikke været rigtig kloge nogen af jer.'

De lå nu begge på knæ ved siden af den faldne, og begge undersøgte ham vildt.

'Det er ikke her,' sagde George, der undersøgte Toppers bryst minutiøst for at finde et hul.

'Hans mave er okay,' sagde Marion. 'Tag og se på hans hoved.'

'Her er ingen huller,' sagde Kerby, 'undtagen de, der plejer at være der.'

'Jeg giver fortabt,' sagde Marion. 'Han må være ramt et sted. Nu ser jeg efter her.'

'Uh, nej du gør ej,' sagde Topper svagt, da han pludselig fo’r op af sin bevidstløshed. 'Vend mig om. I forbandede skvaddermikler.'

'Det tænkte jeg slet ikke på,' mumlede George og rullede Topper om på maven. 'Ved Jupiter! Her er det. Hvordan ville en avis nu skrive det? 'Rig amerikaner fundet med et mærkeligt sår i –' Hvordan skal man betegne stedet?'

Han begyndte at le sagte. Marion var lige ved at tude. Hvilken æreløs ende på et foretagende, der var blevet planlagt og udført så heroisk!

'Jeg ved ikke, hvad man kalder det,' sagde hun og sank til jorden. 'Jeg ville kalde det en forbandet svipser. Hvorfor skulle du også komme og blande dig i det?'

Hvorpå den svipsende morderske brød ud i en sagte og hjerteskærende hulken. Med næsen nede i en muslingeskal ragede Topper bagud og klappede hendes hånd. George stod bøjet over hende og klappede hende hjælpeløst på ryggen. I dette øjeblik var alt glemt over Marion og hendes tårer.

'Såså-så,' sagde George beroligende. 'Obersten reparerer ham, så han bliver så god som ny.'

'Det er det, der er så trist,' hulkede pigen. 'Jeg vil ikke have ham så god som ny. Jeg vil have ham helt død ihjel.'

Trods tanken om, at obersten skulle lægge sine hensynsløse hænder på ham, sagde Topper ikke noget til det.

'Vist bliver jeg så,' svarede han muntert. 'Det er da ikke noget at tage sådan på veje over. Bare et skud i – – jeg mener bagi.'

Om natten fik Topper en smule feber efter en noget alkoholisk ekstraktion af kuglen udført under skamløse pralerier af den entusiastiske oberst og under en uafbrudt kæde af uartige og malplacerede vittigheder. Og hele natten sad Marion lidt forskræmt ved hans seng. Da dagen gryede, bøjede hun sig over ham og gav ham et kys. Hun gik stille rundt og rørte her og dér ved en af hans ting. Men hun så ikke tilbage til sengen, da hun gik bort.

22. kapitel

Nattetanker over en forsvunden elskerinde

Atter befinder Topper sig på sin balkon. Denne gang finder vi ham forsigtigt siddende på et pneumatisk arrangement, som han håber snart at kunne forære til en eller anden ensom sjæl på stranden. Det er nat nu, og fuldmånen har lagt en glitrende sti over til Afrika. Topper er alene, bortset fra Scollops. Katten sidder ved siden af hans stol. Topper er alene, og han frygter alvorligt for, at han altid vil være alene. Marion er borte. George er borte – de er borte alle sammen. Etsteds i natten iler fru Topper mod sin mand. Og derude, er Topper meget bange for, forsvinder Marion Kerbys spinkle skikkelse med stærkere og stærkere fart bort ad månestien.

'Hør her, Scollops,' mumler Topper. 'Har det nogen sinde gavnet dig at græde over spildt mælk?'

Scollops var ikke hjælpsom. Katte er ikke hjælpsomme. Deres tiltrækning ligger i deres monumentale egoisme. Denne kat gabede og tænkte nok så sødt på sine egne affærer – hvis den i det hele taget tænkte.

'For hvis det gjorde det,' fortsatte Topper planløst, 'så vil jeg få havet til at gå over sine bredder af tårer.'

Nysseligere end nogen sinde viste Félice sig på balkonen.

'Bonsoir, m’sieu, ' sagde hun med klangfuld, let sløret stemme. 'Hvordan går det lille sår denne aften?'

'Ikke så helt forbandet bien, Félice,' svarede Topper.

'Og De selv, m’sieu?' fortsatte Félice.

'Med mig står det lige så sløjt til som med Deres moral, min pige,' sagde han. 'Så kan De selv dømme, hvor dårlig jeg er.'

Denne vits smilede Félice tilfreds ad. Hvor vidt havde hun ikke drevet det uden moral.

'Hvor lykkeligt,' mumlede hun. 'Herren er blevet besværet bagfra.'

Topper så mildt misbilligende på hende. Félice kniksede og trak sig tilbage. Topper blev siddende alene med blikket fæstet på månestien.

Tiden gik, og stien skiftede stilling. Topper skiftede ikke stilling. Omsider rejste han sig og gik hen til balkonens rækværk, hvor endnu et par roser kæmpede opad. Forsigtigt slog han sin knyttede næve ned i rækværket. Det søm trængte til at bankes fast. Han skrev sig det bag øret. Topper filosoferede ikke over, at Marion var borte. Han var såret som et dyr, og som et dyr var han stum. Han sagde ikke med ord til sig selv, at da Marion blev borte, blev også meget af ham selv borte – at hun havde taget livets stråleglans og sjov, dets fryd og romantik med sig. Denne følelse stak i hans indre og gjorde ondt. Topper forsøgte ikke at analysere den. Sådan var Topper ikke.

Der stod han. Ikke stor, dog heller ikke klejn. Sikkerligen ikke klejn. Måske lidt rundagtig, hvis man skulle sige noget om ham. Temmelig banal, men rar at se på. Han ville aldrig sætte verden i brand. En mand, alene med sine tanker, som han dårligt selv kendte. Ville Marion nogen sinde komme tilbage? tænkte han. Hun havde ikke bundet sig til noget. Det var altid noget. Hun havde fået tilbagefald én gang. Hvorfor ikke en gang til? Men han havde jo også fået tilbagefald, det skal Vorherre vide. Tilbagefald til livet med et brag. Tilbage med et skud i bukserne.

Månen hænger lavt nu, den falder længere og længere ned og ser gusten ud. Toppers øjne ligger i skygge. Ingen vil nogen sinde få at vide, hvilken slags menneske der så ud af dem, hvilken ensomhed de rummede. Hans knyttede hånd slog langsomt mod rækværket, og hans skyggede øjne fulgte månens sti. Så han i silhouet en slank, forsoren skikkelse? Toppers næve blev ved at slå, langsomt, monotont. Knoerne blev hvidere.

En sang, hvis rytme tilpassede sig en række trommeslag, svævede gennem natten. Det var ikke noget kunstværk, men den trængte ind i Topper. En violin hulkede i hjertet af melodien.

'Good-night, dear, good-night,' sang stemmen. 'For the last time to-night hold me tight.'

'Simpel,' tænkte Topper. 'Det er de alle sammen.'

Men var ikke mange virkelig gode ting, når det kom til stykket, tilsyneladende simple, tilsyneladende banale, og dog gode? Set i et vist lys var elskov simpel. Alle elskede mere eller mindre. Og alle kom mere eller mindre over det – eller hvad? For pokker, den melodi og den tromme, det gik ham på nerverne. Det var den. Trommerytmer påvirkede altid ens nerver. Der var sådan noget afgjort over dem. Opløftende. Sluk lyset. Læg piben. Du er færdig. Gør dig færdig til en ny dag. Han smilede barsk ved tanken om den nye dag. Han skulle i hvert fald nok passe på at holde masken over for konen særlig i ubevogtede øjeblikke. Han kunne aldrig bortforklare arret efter Marions kugle.

'Et sødt minde,' tænkte han. 'En romantisk souvenir. En lille erindring om et strålende tosset øjeblik.' Det værste var, at for at se det måtte han næsten brække halsen.

Hans hånd var blevet træt af at dunke og hans øjne trætte af at se. Havde han håbet på noget? Det havde han vist. Gu’ havde han så. Et lille tegn. Måske et vink.

Topper slappede fingrene og lukkede øjnene. En let brise strøg gennem roserne. To læber berørte hans. Han stod meget stille, han skælvede kun indvendigt. Trommens pulsslag påvirkede ham som en vældig flodbølge. Han hørte ord klinge i luften.

'Hvis jeg nogen sinde får tilbagefald, gamle nisse, bliver det fanden tage mig helst til dig.'

En lille æseløret rose, der var helt varm og forkrammet, fandt vej ind i hans hånd. Han så på dens lasede blade, og den synkende måne glimtede varmt i hans øje.

'Hvis jeg nogen sinde får tilbagefald,' gentog han ved sig selv, 'bliver det fanden tage mig helst til dig.'

Topper smilede. Han behøvede ikke at være bange, han kendte hende.

Med denne stråle af håb i hjertet og en lille rose i hånden, for ikke at tale om et sår i enden, der var ved at heles, vendte Topper sig mod det franske vindue, bag hvilket Félice ventede. Det gjorde hun ikke. Félice sov som en sten. Men – – –

Om Topper ta’r på tur

Cosmo Topper, der indtil for ganske kort tid siden levede sit liv som en borgerlig bankmand sammen med sin hustru, får sig nu en velfortjent ferie efter sine eskapader med sine to spøgelsesvenner. Derfor er han taget på ferie ved Rivieraen, men det bliver langt fra en rolig og fredsommelig ferie. Tværtimod.

Bogen er skrevet i og med samtidens sprog og retskrivning.

Thorne Smith (1892-1934) var en amerikansk forfatter, der var kendt for sine mange humoristiske fantasyromaner fyldt med overnaturlige fænomener og forvandlinger. Thorne var ligeledes kendt for at skrive bøger, hvor det ikke skortede på sex og indtagelse af alkohol – og ironisk nok blev hans bøger solgt i flere millioner eksemplarer i 1930‘ernes USA, der var præget af blandt andet alkoholforbud.

Table of Contents

- Titel
- Kolofon
- 1. kapitel: Morgentanker i blåt

- 2. kapitel: Hr. topper, monsieur louis samt det franske sprog

- 3. kapitel: Livlig samtale med en fod
- 4. kapitel: Bacon og æg
- 5. kapitel: Den hilser selv!
- 6. kapitel: Man siger ting på english bar
- 7. kapitel: »All god’s chillun got shoes«
- 8. kapitel: La plage tranquille
- 9. kapitel: Mellemspil i klipperne
- 10. kapitel: Excentrisk kat
- 11. kapitel: Benet bedrager
- 12. kapitel: På hotel splendide
- 13. kapitel: Seks fine løb
- 14. kapitel: Oberstens himmelfart
- 15. kapitel: Fra træ til træ
- 16. kapitel: At være eller ikke være
- 17. kapitel: En masse fisk
- 18. kapitel: Fred
- 19. kapitel: Den knuste rude
- 20. kapitel: Retten gar sin skæve gang
- 21. kapitel: Indbydelse til mord

- 22. kapitel: Nattetanker over en forsvunden elskerinde

- Om Topper ta’r på tur