De onschuldigen
Date: 2019-10-15 15:46:42+00:00
Keywords: Crime; General; Mystery; Thriller; Suspense; Legal; Thrillers; Mystery Thriller; Adult; Fiction; Legal Thriller; Adult Fiction
Description: Hij werd veroordeeld voor een misdaad die hij niet had begaan. Een zaak die twintig jaar later in een nieuw daglicht komt te staan... Meer dan twintig jaar geleden werd in Seabrook, Florida de jonge advocaat Keith Russo in koelen bloede neergeschoten. De moordenaar liet geen spoor achter, er waren geen getuigen en geen duidelijke verdachten. Om de zaak toch op te lossen, schoof de politie de moord in de schoenen van Quincy Miller – een jonge zwarte man die ooit cliënt was van het slachtoffer. Bewijs werd vervalst, een veroordeling volgde spoedig en Miller verdween achter de tralies. Voor de re
Publisher: Bruna Uitgevers B.V., A.W.
Rights: © John Grisham 2021

John Grisham

Den oskyldige mannen

Mord och orättvisa i en småstad

Översättning av Lennart Olofsson

Albert Bonniers Förlag

1

De böljande höjderna i sydöstra Oklahoma sträcker sig från Norman och fortsätter in i Arkansas, och de uppvisar inte många spår av de enorma mängder råolja som en gång fanns under dem. Ett antal gamla pumpar är utspridda i landskapet, och de som fortfarande är i funktion mal på. De pumpar upp några liter varje gång de sakta reser sig och får en förbipasserande att undra om det verkligen är värt mödan. Många har helt enkelt gått sönder och står orörliga bland fälten som rostande påminnelser om glansdagarna med sprutande oljekällor, markspekulationer och snabba pengar.

Det finns pumpar i jordbrukstrakterna runt Ada, en gammal oljestad med sextontusen invånare, ett universitet och en domstolsbyggnad. Pumparna står emellertid stilla – oljan är slut. Numera tjänar man pengar per timme på fabriker, kvarnanläggningar och pekannötsodlingar.

I centrala Ada är det liv och rörelse. Det finns inga tomma eller igenbommade byggnader utmed Main Street. Köpmännen överlever, även om mycket av verksamheten numera har flyttat till stadens utkanter. Vid lunchtid är det fullsatt på caféerna.

Domstolsbyggnaden i Pontotoc County är gammal och trång och full av advokater och deras klienter. Runt den ligger den vanliga samlingen offentliga inrättningar och juristfirmor. Häktet, en låg och bred byggnad som även fungerar som skyddsrum, uppfördes av någon bortglömd anledning på gräsplanen framför domstolen. Amfetaminmissbruket ser till att det är fullt.

Main Street slutar vid området runt East Central University, hemvist för fyratusen studenter, många av dem pendlare. Högskolan skänker samhället liv med sin tillförsel av ungdomar och en lärarstab som ger sydöstra Oklahoma viss mångfald.

Få saker undgår att uppmärksammas av Ada Evening News, en vital dagstidning som bevakar regionen och ligger i hård konkurrens med The Oklahoman, delstatens största tidning. Förstasidan brukar upptas av internationella och nationella nyheter, sedan kommer delstatliga och regionala och slutligen det viktigaste – sport, lokalpolitik, offentliga meddelanden och dödsrunor.

Invånarna i Ada och Pontotoc County är en tilltalande blandning av småstadsbor från södern och frisinnade från västern. Dialekten skulle kunna höra hemma i Texas eller Arkansas med entoniga i:n och andra betonade vokaler. Förr var det chickasawindianernas land. Oklahoma har fler ursprungsamerikaner än någon annan delstat, och efter hundra års samlevnad har många av de vita indianskt blod i ådrorna. Den negativa stämpeln håller snabbt på att försvinna, numera är man stolt över det ursprunget.

Bibelbältet löper starkt genom Ada. Staden har femtio kyrkor med ett dussintal olika kristna inriktningar. Det är aktiva ställen, och inte bara på söndagar. Det finns en katolsk kyrka och en för medlemmar av episkopalkyrkan, men inget mormontempel och ingen synagoga. De flesta är kristna, eller påstår sig vara det, och man mer eller mindre förväntas tillhöra en kyrka. En persons sociala ställning bestäms ofta av den religiösa tillhörigheten.

Med sextontusen invånare anses Ada vara en stor stad för att ligga i det lantliga Oklahoma, och den har lockat till sig fabriker och rabattvaruhus. Arbetare och kunder reser dit från flera intilliggande countyn. Samhället ligger tolv mil sydost om Oklahoma City och tre timmars bilresa norr om Dallas. Alla känner någon som arbetar eller bor i Texas.

Den största anledningen till stadsbornas stolthet är handeln med quarterhästar. Några av de bästa kapplöpningshästarna föds upp av ranchägare utanför Ada. Och när Ada High Cougars vinner ännu en delstatstitel i fotboll kråmar sig staden i flera år efteråt.

Det är ett vänligt ställe, fyllt med människor som gärna pratar med främlingar och alltid med varandra, och de är alltid måna om att hjälpa personer som behöver det. Barn leker i skuggade trädgårdar. Ytterdörrarna får ofta stå olåsta under dagen. Tonåringarna som kör runt på kvällarna ställer inte till med några större problem.

Hade det inte varit för två omtalade mord i början av 1980-talet skulle Ada ha förblivit en ouppmärksammad stad. Och det skulle ha passat de goda medborgarna i Pontotoc County alldeles utmärkt.

De flesta av Adas nattklubbar och barer låg i utkanten av staden, som om det fanns en oskriven förordning om det. De var förvisade dit för att hålla slöddret och deras tilltag borta från de anständiga människorna. Coachlight var ett sådant ställe, en grottliknande plåtbyggnad med skum belysning, billig öl, jukeboxar, ett band på helgerna, ett dansgolv och en stor, grustäckt parkeringsplats utanför där antalet dammiga pickuper vida översteg antalet personbilar. Stamgästerna var de man kunde vänta sig – fabriksarbetare som ville ta ett glas innan de åkte hem, landsortsbor som ville ha lite kul, de flesta i övre tjugoårsåldern, och sådana som ville dansa och festa samlades där för att lyssna på levande musik. Vince Gill och Randy Travis besökte stället redan i början av sina karriärer.

Det var en omtyckt och välbesökt nattklubb med ett antal deltidsanställda bartendrar, utkastare och servitriser. En av dem hette Debbie Carter, en tjugoettårig flicka från trakten som hade tagit examen på Ada High School några år tidigare och som trivdes med att vara singel. Hon hade två andra deltidsjobb och satt även barnvakt ibland. Debbie hade en bil och bodde ensam i en liten lägenhet ovanför ett garage på Åttonde gatan, inte långt från universitetet. Hon var söt, mörkhårig, slank, spänstig, populär bland pojkarna och mycket självständig.

Hennes mor, Peggy Stillwell, oroade sig för att hon tillbringade för mycket tid på Coachlight och andra klubbar. Hon hade inte uppfostrat sin dotter till att leva ett sådant liv – Debbie hade faktiskt blivit uppfostrad med kyrkan. Efter high school började hon festa och vara ute sent. Peggy protesterade, och det hände att de grälade om hennes nya livsstil. Debbie blev fast besluten att leva sitt eget liv. Hon skaffade sig en lägenhet och flyttade hemifrån, men hon fortsatte att stå sin mor nära.

På kvällen den 7 december 1982 arbetade Debbie på Coachlight, serverade drinkar och sneglade på klockan. Det var en trög kväll, och hon frågade sin chef om hon kunde sluta lite tidigare och umgås med några vänner istället. Han hade inga invändningar, och snart satt hon vid ett bord och tog en drink tillsammans med Gina Vietta, en god vän från high school, och några andra. En annan vän från tiden på high school, Glen Gore, kom fram och bjöd upp Debbie. Hon började dansa med honom, men halvvägs genom låten stannade hon plötsligt upp och stegade argt iväg från Gore. Senare, på damtoaletten, sa hon att hon skulle känna sig säkrare om någon av väninnorna kunde sova över hemma hos henne, men hon sa inte vad det var som hade gjort henne orolig.

Coachlight började stänga tidigt, runt halv ett, och Gina Vietta bjöd hem flera i sällskapet på en drink i sin lägenhet. De tackade ja, men Debbie var trött och hungrig och ville bara åka hem.

Ett antal personer såg Debbie på parkeringsplatsen, där hon pratade med Glen Gore när Coachlight hade slagit igen. Tommy Glover kände Debbie väl därför att de arbetade tillsammans på ett glasföretag på orten. Han kände även Gore. När han gick till sin pickup för att åka därifrån såg han Debbie öppna dörren på sin egen bil. Gore dök upp som från ingenstans, och de pratade i några sekunder, och sedan föste hon undan honom.

Mike och Terri Carpenter arbetade båda två på Coachlight, han som utkastare och hon som servitris. När de gick mot sin bil passerade de Debbies. Hon satt i förarsätet och pratade med Glen Gore, som stod utanför bildörren. Makarna Carpenter vinkade åt henne och fortsatte. En månad tidigare hade Debbie talat om för Mike att hon var rädd för Gore på grund av hans hetsiga humör.

Toni Ramsey arbetade som skoputsare på nattklubben. Då, 1982, blomstrade oljeindustrin fortfarande i Oklahoma. Det fanns gott om folk med fina stövlar i och omkring Ada. Någon måste putsa dem, och Toni drog in lite pengar som hon verkligen behövde. Hon kände Gore väl. När Toni lämnade nattklubben den kvällen såg hon Debbie sitta bakom ratten i sin bil. Gore stod hopkrupen utanför den öppna dörren. De pratade med varandra på vad som verkade vara ett sansat sätt. Allt verkade vara som det skulle.

Gore, som inte ägde någon bil, hade fått lift till Coachlight med en bekant vid namn Ron West, och de kom dit vid halv elvatiden. West beställde öl och slog sig ner för att slappna av medan Gore gick runt. Han tycktes känna alla. När man tillkännagav att det var dags för den sista beställningen hejdade West Gore och frågade om han fortfarande ville ha skjuts. Ja, sa Gore, så West gick ut till parkeringsplatsen och väntade på honom. Det gick några minuter, och sedan kom Gore springande och hoppade in i bilen.

De kom fram till att de var hungriga, så West körde till en servering i centrum som hette Waffler, där de beställde en snabb måltid. West betalade för maten, precis som han hade betalat för drickat på Coachlight. Han hade inlett kvällen på Harold’s, en annan klubb där han hade letat efter några affärsbekanta. Istället sprang han ihop med Gore, som ibland arbetade som bartender och discjockey där. De kände knappt varandra, men när Gore bad om skjuts till Coachlight kunde West inte säga nej.

West var en lyckligt gift familjefar med två små döttrar och brukade inte vara ute på barer sent på kvällen. West ville åka hem, men han hade fått Gore på halsen, och han kostade honom mer pengar för varje timme som gick. När de lämnade serveringen frågade West passageraren vart han ville bli körd. Till moderns hus, sa Gore, på Oak Street, bara några kvarter norrut. West hittade utmärkt i staden och körde åt det hållet, men innan de kom till Oak Street ändrade sig Gore plötsligt. Efter att ha åkt med West så länge ville Gore plötsligt gå den sista biten. Det var kallt ute och höll på att bli ännu kallare, och det blåste hårt. En kallfront var på väg.

De stannade vid baptistkyrkan på Oak Avenue, inte långt från stället där Gore sa att hans mor bodde. Han klev ut, tackade för allt och började gå västerut.

Baptistkyrkan på Oak Avenue låg en och en halv kilometer från Debbie Carters lägenhet.

I själva verket bodde Gores mor i andra änden av staden och inte ens i närheten av kyrkan.

Vid halv tretiden var Gina Vietta i sin lägenhet tillsammans med några vänner när hon fick två underliga telefonsamtal, båda från Debbie Carter. Först ringde Debbie och bad Gina komma och hämta henne, för hon hade en besökare som fick henne att känna sig illa till mods. Gina frågade vem det var – vem var i lägenheten? Samtalet avbröts av dämpade röster, och det lät som om någon försökte ta ifrån Debbie luren. Gina blev naturligtvis orolig och tyckte att det var en egendomlig begäran. Debbie hade en bil, en Oldsmobile 1975, och borde kunna ta sig vart som helst med den. Just som Gina i all hast skulle lämna sin lägenhet ringde det igen. Det var Debbie som sa att hon hade ändrat sig, att allt var lugnt hos henne, så Gina behövde inte komma. Gina frågade än en gång vem besökaren var, men Debbie bytte samtalsämne och ville inte säga vad han hette. Hon bad Gina ringa till henne nästa morgon och väcka henne så att hon inte skulle komma för sent till jobbet. Det var också en underlig begäran, något som Debbie aldrig hade bett henne om förut.

Gina tänkte åka dit ändå, men så ångrade hon sig. Hon hade gäster i sitt hem. Det var väldigt sent. Debbie Carter kunde ta vara på sig själv, och om hon hade en kille i lägenheten ville Gina dessutom inte tränga sig på. Gina gick och lade sig och glömde att hon skulle ringa till Debbie några timmar senare.

Vid elvatiden på förmiddagen den 8 december stannade Donna Johnson till för att säga hej till Debbie. De hade varit goda vänner på high school innan Donna flyttade till Shawnee, en timmes bilresa från Ada. Hon var i staden över dagen för att träffa sina föräldrar och gamla vänner. När hon sprang uppför den smala yttertrappan till Debbies lägenhet ovanför garaget hejdade hon sig plötsligt därför att hon märkte att hon klev på krossat glas. Det lilla fönstret i dörren var trasigt. Av någon anledning tänkte hon först att Debbie hade låst sig ute och tvingats krossa glasrutan för att komma in. Donna knackade på dörren. Ingen öppnade. Sedan hörde hon musik från en radio där inne. När hon kände på dörrvredet upptäckte hon att dörren inte var låst. Så fort hon steg in förstod hon att något var fel.

Det lilla vardagsrummet var en enda röra – soffdynorna hade slängts på golvet, och klädesplagg låg kringspridda hur som helst. På väggen till höger hade någon skrivit med en rödaktig vätska: ”Nästa gång kommer Jim Smith att dö.”

Donna ropade på Debbie – inget svar. Hon hade varit i lägenheten en gång förut, så hon gick snabbt till sovrummet och fortsatte att ropa på sin vän. Sängen hade flyttats åt sidan, och sängkläderna hade slitits ur den. Först såg hon en fot, och på golvet på andra sidan sängen fick hon se Debbie – hon låg på mage, naken och blodig, och något hade skrivits på hennes rygg.

Donna blev stel av fasa och kunde inte gå fram utan bara stirrade på sin vän och väntade på att hon skulle börja andas. Det var kanske bara en dröm, tänkte hon.

Hon backade undan och gick till köket, där hon på ett vitt litet bord såg fler ord som mördaren hade skrivit och lämnat efter sig. Han kunde vara kvar där, insåg hon plötsligt, rusade ut ur lägenheten och sprang till bilen. Hon körde till en närbutik där det fanns en telefon och ringde till Debbies mor.

Peggy Stillwell hörde vad hon sa men kunde inte ta till sig det. Hennes dotter låg naken på golvet, blodig och orörlig. Hon fick Donna att upprepa det hon hade sagt, och sedan skyndade hon ut till bilen. Batteriet var dött. Lamslagen av fruktan sprang hon in igen och ringde till Charlie Carter, Debbies far och hennes före detta man. Skilsmässan några år tidigare hade knappast skett i samförstånd, och de talades sällan vid.

Ingen svarade hemma hos Charlie Carter. En god vän vid namn Carol Edwards bodde mitt emot Debbie. Peggy ringde till henne, sa att hon befarade att det hade hänt något fruktansvärt och bad henne springa över och titta till dottern. Sedan väntade Peggy i all evighet. Till slut ringde hon till Charlie igen, och den här gången svarade han.

Carol Edwards sprang över gatan till lägenheten och såg samma glasskärvor och den öppna ytterdörren. Hon gick in och fick se den döda kroppen.

Charlie Carter var en kraftigt byggd murare som emellanåt arbetade som utkastare på Coachlight. Han hoppade in i sin pickup och körde i rasande fart till dotterns lägenhet, och hela tiden tänkte han varenda fasansfull tanke som en far kunde komma på. Det han fick se var värre än något han kunde ha föreställt sig.

När han såg hennes kropp ropade han hennes namn två gånger. Han sjönk ner på knä bredvid henne och lyfte försiktigt på hennes axel så att han kunde se hennes ansikte. Hon hade en blodig disktrasa i munnen. Han var säker på att dottern var död, men han väntade ändå och hoppades på ett livstecken. När det inte kom något reste han sig sakta och såg sig omkring. Sängen hade flyttats, skjutits ut från väggen, sängkläderna var borta, och det var stökigt i rummet. Det hade uppenbarligen varit någon sorts handgemäng. Han gick till vardagsrummet och såg orden som hade skrivits på väggen, och sedan gick han till köket och tittade där. Nu var det en brottsplats. Charlie körde ner händerna i fickorna och lämnade lägenheten.

Donna Johnson och Carol Edwards stod på trappavsatsen utanför ytterdörren, grät och väntade. De hörde Charlie ta farväl av dottern och säga hur ledsen han var för det som hade hänt henne. När han stapplade ut grät han också.

”Ska jag ringa efter ambulans?” frågade Donna.

”Nej”, sa han. ”Det tjänar inget till. Ring till polisen.”

Två sjukvårdare var de första som anlände till platsen. De skyndade uppför trappan och in i lägenheten, och efter några sekunder kom den ene tillbaka ut på avsatsen och kräktes.

När kriminalkommissarie Dennis Smith kom till lägenheten var det fullt av uniformerade poliser, ambulanspersonal, åskådare och till och med två åklagare utanför. Smith förstod att det måste röra sig om ett mord, så han utrymde området och spärrade av det.

Kommissarie Smith hade arbetat som polis i Ada i sjutton år och visste vad han skulle göra. Han tömde lägenheten på alla utom sig själv och en annan kriminalare, och sedan skickade han ut de andra polismännen i området för att knacka dörr och leta efter vittnen. Smith var rasande och kämpade med sina känslor. Han kände Debbie väl, hans dotter och Debbies yngsta syster var goda vänner. Han kände Charlie Carter och Peggy Stillwell och kunde inte fatta att deras dotter låg död på golvet i sitt eget sovrum. När brottsplatsen var säkrad inledde han undersökningen av lägenheten.

Glaset på trappavsatsen kom från en krossad fönsterruta i ytterdörren, och det låg skärvor både innanför och utanför. I vardagsrummet fanns det en soffa till vänster, och dynorna låg utspridda i rummet. Framför den hittade han ett nytt nattlinne av flanell, fortfarande med en prislapp från Wal-Mart. Smith läste texten på väggen, som han genast insåg hade skrivits med nagellack. ”Nästa gång kommer Jim Smith att dö.”

Han visste vem Jim Smith var.

På ett kvadratiskt litet bord i köket såg han ännu ett meddelande, tydligen skrivet med ketchup – ”Låt bli att leta efter oss, för anars.” På golvet vid bordet såg han ett par jeans och ett par cowboystövlar. Han skulle senare få veta att Debbie hade burit dem på Coachlight kvällen innan.

Han gick till sovrummet, där sängen delvis blockerade dörröppningen. Fönstren var öppna, gardinerna hade dragits undan, och det var väldigt kallt i rummet. En våldsam strid hade föregått dödsfallet – golvet var bestrött med klädesplagg, lakan, filtar och kramdjur. Ingenting verkade vara där det borde vara. När kommissarie Smith sjönk ner på knä intill Debbies döda kropp såg han mördarens tredje meddelande. På ryggen, med vad som verkade vara intorkad ketchup, stod namnet ”Duke Gram”.

Han visste vem Duke Graham var.

Under kroppen låg en elsladd och ett bälte i västernstil med ett stort silverspänne. Namnet ”Debbie” var ingraverat i mitten.

Medan polisassistent Mike Kieswetter, även han från Adapolisen, fotograferade brottsplatsen började Smith tillvarata bevismaterial. Han hittade hårstrån på kroppen, golvet, sängen och på kramdjuren. Han plockade metodiskt upp vart och ett av dem och lade det i ett vikt papper, och sedan noterade han exakt var han hade hittat det.

Han tog försiktigt upp, förpackade och märkte lakanen, örngotten, filtarna, elsladden och bältet, ett par sönderslitna trosor som han hittade på golvet i badrummet, några av kramdjuren, ett paket Marlboro, en tom burk 7-Up, en schampoflaska av plast, cigarrettfimpar, ett dricksglas från köket, telefonen och fler hårstrån som fanns under kroppen. Invirad i ett lakan intill Debbie låg en ketchupflaska av märket Del Monte. Även den stoppades försiktigt ner i en påse och skulle undersökas av delstatens kriminaltekniska laboratorium. Locket saknades men hittades senare av rättsläkaren.

När kommissarie Smith var klar med bevismaterialet började han säkra fingeravtryck, någonting som han hade gjort många gånger på många brottsplatser. Han anbringade pulver på båda sidor av ytterdörren, fönsterkarmarna, alla träytor i sovrummet, köksbordet, de större glasskärvorna, dörrkarmarna och även Debbies bil, som stod utanför.

Gary Rogers var agent på OSBI, Oklahomas delstatliga polismyndighet, och bodde i Ada. När han kom till lägenheten klockan halv ett blev han informerad av Dennis Smith. De var goda vänner och hade arbetat tillsammans med ett flertal brott.

I sovrummet upptäckte Rogers vad som verkade vara en blodfläck längst ner på väggen mot söder, alldeles ovanför golvlisten och intill ett eluttag. Senare, när kroppen hade avlägsnats, bad han polisassistent Rick Carson skära ut en femton gånger femton centimeter stor bit av gipsplattan för att bevara det blodiga avtrycket.

Både Dennis Smith och Gary Rogers fick intrycket att det handlade om fler än en mördare. Röran i lägenheten, frånvaron av märken på Debbies vrister och handleder, det omfattande våldet mot huvudet, disktrasan som var inkörd i hennes mun, blåmärkena på sidorna och armarna, det troliga användandet av elsladden och bältet – det verkade helt enkelt vara för mycket våld för en ensam mördare. Debbie var inte liten till växten – en och sjuttiotre, femtionio kilo. Hon var livfull och hade säkert kämpat tappert för sitt liv.

Doktor Larry Carmell, rättsläkaren, kom dit för att göra en snabb undersökning. Hans preliminära bedömning var att flickan hade blivit strypt. Han godkände att kroppen avlägsnades och lämnades ut till Tom Criswell, innehavaren av begravningsfirman i staden. Criswells likbil transporterade kroppen till delstatens rättsläkarmyndighet i Oklahoma City, dit den anlände 18.25 och placerades i ett kylrum.

Kommissarie Smith och agent Rogers åkte tillbaka till polishuset i Ada och tillbringade tid tillsammans med Debbies anhöriga. Medan de försökte trösta dem noterade de dessutom namn. Vänner, pojkvänner, kolleger, fiender, före detta chefer, alla som kände Debbie och kunde veta någonting om hennes död. Listan blev lång, och Smith och Rogers började ringa till hennes manliga bekanta. Deras begäran var enkel: Var god kom till polishuset och lämna fingeravtryck och prover på saliv och huvud- och pubeshår.

Ingen vägrade. Mike Carpenter, utkastaren på Coachlight som hade sett Debbie på parkeringsplatsen tillsammans med Glen Gore klockan halv ett den kvällen, var en av de första som frivilligt lämnade prover. Tommy Glover, ännu ett vittne till Debbies möte med Gore, var också snar att infinna sig.

Vid halv åttatiden den 8 december dök Glen Gore upp på Harold’s Club, där han skulle spela skivor och stå i baren. Stället var nästan tomt, och när han frågade varför det var så lite folk berättade någon för honom om mordet. Många av gästerna, och även några av de anställda på Harold’s, var på polishuset och svarade på frågor och lämnade fingeravtryck.

Gore skyndade till polishuset, där han blev hörd av Gary Rogers och D.W. Barrett, som var polis i Ada. Gore berättade för dem att han hade känt Debbie Carter sedan high school och att han hade sett henne på Coachlight kvällen innan.

Polisrapporten om samtalet med Gore löd i sin helhet:

Glen Gore arbetar på Harold’s Club som discjockey. Susie Johnson berättade för Glen om Debbie på Harold’s cirka 19.30, 8-12-82. Glen gick i skolan tillsammans med Debbie. Glen träffade henne på måndagen den 6 på Harold’s Club. Han träffade henne 7-12-82 på Coachlight. De pratade om att lacka Debbies bil. Hon sa ingenting till Glen om att hon hade problem med någon. Glen begav sig till Coachlight cirka 22.30 tillsammans med Ron West. Åkte därifrån med Ron cirka 01.15. Glen har aldrig varit i Debbies lägenhet.

Rapporten sammanställdes av D.W. Barrett, bevittnades av Gary Rogers och arkiverades tillsammans med dussintals andra.

Gore skulle senare ändra sina uppgifter och påstå att han hade sett en man vid namn Ron Williamson som trakasserade Debbie på nattklubben kvällen den 7 december. Denna reviderade version skulle inte bli bekräftad av någon. Många av de närvarande kände faktiskt Ron Williamson, en något ökänd och skränig festprisse. Ingen kunde komma ihåg att han var på Coachlight; de flesta av de hörda personerna hävdade rentav eftertryckligt att han inte var där.

När Ron Williamson var på en bar märkte alla det.

Underligt nog fanns Gore inte med bland alla de personer som lämnade fingeravtryck och hårprover den 8 december. Antingen slank han iväg, eller också blev han lägligt nog ignorerad eller helt enkelt förbisedd. Oavsett orsaken lämnade han varken fingeravtryck eller saliv- och hårprover.

Det skulle gå drygt tre och ett halvt år innan Adapolisen till slut tog prover från Gore, den sista person som blev sedd tillsammans med Debbie Carter före mordet.

Klockan 15.00 nästa dag, den 9 december, utfördes en obduktion av doktor Fred Jordan, en av delstatens rättsläkare och kriminaltekniska patologer. Närvarande var agent Rogers och Jerry Peters, som också tillhörde OSBI.

Doktor Jordan, en veteran med tusentals obduktioner bakom sig, noterade först att det var den döda kroppen av en ung vit kvinna, naken sånär som på ett par vita strumpor. Likstelheten var fullständig, vilket innebar att hon hade varit död i minst tjugofyra timmar. Över bröstet stod ordet ”dö”, skrivet med vad som föreföll vara rött nagellack. Ett annat rött ämne, förmodligen ketchup, hade smetats på hennes kropp, och på ryggen, även det med ketchup, stod namnet ”Duke Gram”.

Det fanns flera mindre blåmärken på hennes armar och bröst och i ansiktet. Jordan hittade små sår på läpparna, och han avlägsnade försiktigt en blodig, grönaktig disktrasa som var djupt inkörd i munnen. Hon hade skrubbsår och blåmärken i en halvcirkel på halsen. Hennes vagina var missfärgad. Analöppningen var kraftigt uttänjd. När doktor Jordan undersökte den hittade han och avlägsnade ett runt litet skruvlock av metall.

Den inre undersökningen avslöjade inget oväntat – lungorna hade fallit ihop, och hjärtat hade utvidgats, men även om det fanns några små blåmärken på huvudsvålen hade hjärnan inte skadats.

Alla skador hade tillfogats kroppen medan hon fortfarande levde.

Det fanns inget som tydde på att hennes handleder och vrister hade bundits. En rad mindre blåmärken på underarmarna var förmodligen motvärnsskador. Alkoholhalten vid tidpunkten för dödsfallet var låg. Prover togs från hennes mun, vagina och anus. Den senare undersökningen med mikroskop skulle visa att det fanns sädesceller i hennes vagina och anus men inte i munnen.

För att säkra bevismaterial klippte doktor Jordan hennes naglar, skrapade loss prover av ketchupen och nagellacket, avlägsnade löst pubeshår med en kam och klippte dessutom av en lock av hennes hår.

Dödsorsaken var kvävning orsakad av en kombination av disktrasan i munnen och strypning med antingen bältet eller elsladden.

När doktor Jordan var klar med obduktionen fotograferade Jerry Peters liket och tog en komplett uppsättning finger- och handavtryck.

Peggy Stillwell var så förkrossad att hon inte kunde fungera normalt och fatta beslut. Hon brydde sig inte om vem det var som planerade begravningen eller vad som planerades, för hon skulle inte vara där. Hon kunde inte äta och inte bada, och hon kunde absolut inte acceptera det faktum att hennes dotter var död. En syster, Glenna Lucas, kom och såg till henne och övertog så småningom kontrollen. En begravningsceremoni planerades, och Peggy blev finkänsligt informerad av sina anhöriga om att hon förväntades delta.

Lördagen den 11 december hölls Debbies begravning i kapellet vid Criswells begravningsfirma. Glenna badade och klädde på Peggy, och sedan körde hon henne till gudstjänsten och höll henne i handen under hela prövningen.

På landsbygden i Oklahoma sker så gott som alla begravningar med öppen kista, och den är placerad rakt nedanför predikstolen så att de sörjande kan se den avlidna personen. Anledningen till detta är oklar och bortglömd, men effekten blir den att ett extra lager av vånda läggs ovanpå lidandet.

Eftersom kistan var öppen stod det klart att Debbie hade blivit misshandlad. Hennes ansikte var missfärgat och svullet, men en spetsblus med hög krage dolde märkena efter strypningen. Hon blev dessutom begravd i sina älsklingsjeans och boots, ett cowboybälte med brett spänne och en hästskoformad diamantring som modern redan hade köpt som en julklapp till henne.

Pastor Rick Summers ledde ceremonin inför ett stort antal åhörare. Efteråt, när det hade börjat snöa lätt, blev Debbie begravd på Rosedale Cemetery. Hon efterlämnade sina föräldrar, två systrar, två av de fyra mor- och farföräldrarna och två systersöner. Hon tillhörde en liten baptistkyrka, där hon hade blivit döpt vid sex års ålder.

Mordet skakade om staden Ada. Även om dess historia var späckad med våld och mord hade offren oftast varit kofösare och vagabonder och liknande individer, män som om de inte hade fått en kula i sig själva med tiden skulle ha satt en i någon annan. Men en så brutal våldtäkt och ett mord på en så ung kvinna var fasansfullt, och staden sjöd av skvaller, spekulationer och fruktan. Fönster och dörrar låstes på kvällen. Tonåringarna fick stränga förhållningsorder. Unga mödrar fanns alltid i närheten när deras barn lekte i trädgårdarnas skugga.

På de enklare barerna pratade man inte om mycket annat. Eftersom Debbie hade arbetat på flera av dem kände många av stamgästerna henne. Hon hade haft sin beskärda del av pojkvänner, och under dagarna närmast efter hennes död blev de hörda av polisen. Fler namn nämndes, fler vänner, fler bekanta, fler pojkvänner. Dussintals förhör gav ytterligare namn, men inga direkt misstänkta. Hon var en mycket populär flicka, omtyckt och sällskaplig, och det var svårt att tro att någon skulle vilja göra henne illa.

Polisen sammanställde en lista med tjugotre personer som befann sig på Coachlight den 7 december och hörde de flesta av dem. Ingen kunde erinra sig att hon eller han hade sett Ron Williamson där, trots att de flesta visste vem han var.

Tips, redogörelser och minnen av suspekta typer strömmade in till polisen. En ung kvinna vid namn Angelia Nail kontaktade Dennis Smith och berättade om ett möte med Glen Gore. Hon och Debbie Carter var nära vänner, och Debbie var övertygad om att Gore hade stulit vindrutetorkarna på hennes bil. Det hade resulterat i osämja dem emellan. Hon hade känt Gore sedan high school och var rädd för honom. En vecka eller så före mordet körde Angelia Debbie till huset där Gore bodde för att ställa honom mot väggen. Debbie försvann in i huset och pratade med Gore. När hon kom tillbaka till bilen var hon arg och säker på att han hade tagit vindrutetorkarna. De åkte till polisstationen och pratade med en assistent, men det gjordes aldrig någon formell anmälan.

Både Duke Graham och Jim Smith var kända av Adapolisen. Graham och hans fru, Johnnie, drev en egen nattklubb, ett ganska städat ställe där man inte tolererade något bråk. Det var sällsynt med dispyter, men det hade varit en riktigt otäck sådan med Jim Smith, ett småkriminellt råskinn från staden. Smith var full och stökig, och när han vägrade att gå därifrån tog Duke fram ett hagelgevär och körde ut honom. Hotelser utväxlades, och i några dagar var stämningen spänd på nattklubben. Smith var sådan att han kunde komma tillbaka med ett eget hagelgevär och börja skjuta vilt omkring sig.

Glen Gore hade varit stamgäst på Dukes ställe tills han började flirta med Johnnie lite för mycket. När han sedan blev för påträngande sa Johnnie ifrån på skarpen, och Duke tog befälet. Gore blev portförbjuden på nattklubben.

Den eller de som dödade Debbie Carter försökte på ett klumpigt sätt ge Duke Graham skulden och samtidigt skrämma bort Jim Smith. Smith var redan borta – han satt inne på ett delstatligt fängelse. Duke Graham åkte till polisstationen med ett vattentätt alibi.

Debbies föräldrar blev underrättade om att lägenheten som hon hade hyrt måste tömmas. Modern var fortfarande inte sig själv. Moster Glenna Lucas åtog sig den otrevliga uppgiften.

En polisman låste upp ytterdörren, och Glenna gick sakta in i lägenheten. Inget hade flyttats sedan mordet, och hennes första reaktion var ren ilska. Det hade uppenbarligen varit bråk där. Systerdottern hade kämpat desperat för sitt liv. Hur kunde någon bruka sådant våld mot en så rar och söt flicka?

Det var kallt i lägenheten, och det luktade illa av någonting som hon inte kunde identifiera. Orden ”Nästa gång kommer Jim Smith att dö” stod kvar på ena väggen. Glenna stirrade misstroget på mördarens slarvigt skrivna meddelande. Det måste ha tagit tid, tänkte hon. Han var där länge. Systerdottern hade till slut dött efter de brutala vedervärdigheterna. I sovrummet stod madrassen lutad mot en vägg, och allt var en enda röra. I garderoben hängde inte en enda klänning eller blus kvar på galgarna. Varför slet mördaren ner alla kläder från galgarna?

Det lilla köket var stökigt, men där syntes inga tecken på strid. I Debbies sista måltid hade det ingått djupfrysta potatiskroketter, och resterna låg kvar på en papptallrik tillsammans med ketchup. Ett saltkar stod intill tallriken på bordet där hon brukade äta. Bredvid tallriken fanns ännu ett slarvigt meddelande: ”Låt bli att leta efter oss, för anars.” Hon slogs av att ett ord var felstavat.

Glenna lyckades tränga undan de hemska tankarna och börja packa. Det tog två timmar att plocka ihop och packa ner Debbies kläder, porslin, handdukar och så vidare. Polisen hade inte tagit med sig det blodiga sängöverkastet, och det var fortfarande blodfläckar på golvet.

Glenna hade inte tänkt städa i lägenheten, bara samla ihop Debbies tillhörigheter och ta sig därifrån så fort som möjligt. Men det kändes underligt att lämna kvar mördarens ord där, skrivna med Debbies nagellack. Och det kändes fel att låta någon annan skrubba bort fläckarna av hennes blod på golvet.

Hon övervägde att skura lägenheten ren, varenda tum av den, och avlägsna alla kvarvarande spår av mordet. Men Glenna hade sett tillräckligt. Hon hade kommit så nära döden hon någonsin ville vara.

Upphämtningen av de vanliga misstänkta fortsatte under dagarna efter mordet. Sammanlagt tjugoen män lämnade fingeravtryck och antingen saliv- eller hårprover. Den 16 december åkte kommissarie Smith och agent Rogers till OSBI:s kriminaltekniska laboratorium i Oklahoma City och överlämnade det bevismaterial som hittats på brottsplatsen och prover från sjutton av männen.

Den utskurna kvadraten ur väggens gipsplatta verkade mest lovande. Om det blodiga avtrycket verkligen hade hamnat på väggen under handgemänget och mordet, och om det inte kom från Debbie Carter, skulle polisen ha en konkret ledtråd som till slut kunde föra dem till mördaren. OSBI-agent Jerry Peters undersökte gipsplattan och jämförde avtrycket med dem som hade tagits från Debbie i samband med obduktionen. Hans preliminära bedömning var att avtrycket inte kom från Debbie Carter, men han ville göra en noggrannare analys.

Den 4 januari 1983 skickade Dennis Smith in fler fingeravtryck. Samma dag överlämnades hårproverna från Debbie Carter och brottsplatsen till Susan Land, OSBI: s expert på håranalyser. Två veckor senare hamnade fler prover från brottsplatsen på hennes skrivbord. De blev katalogiserade, lagda till de tidigare och placerade i en lång kö för att vid något senare tillfälle undersökas av Land, som hade alldeles för mycket att göra och försökte hinna ikapp. Likt de flesta kriminaltekniska laboratorier hade det i Oklahoma otillräckliga resurser och för liten personal, och man stod under hård press att lösa brotten.

Medan de väntade på resultaten från OSBI kämpade Smith och Rogers vidare och jagade ledtrådar. Mordet var fortfarande den hetaste nyheten i Ada, och folk ville ha det uppklarat. Men när de hade pratat med alla bartendrar, utkastare, pojkvänner och nattsuddare började utredningen snabbt framstå som enahanda. Det fanns ingen klar misstänkt, det fanns inga tydliga ledtrådar.

Den 7 mars 1983 förhörde Gary Rogers stadsbon Robert Gene Deatherage. Han hade just avtjänat ett kortare fängelsestraff i Pontotoc Countys fängelse för rattfylleri. Han hade delat cell med en Ron Williamson, som även han satt inne för att ha kört bil full. Det pratades en hel del om mordet på flickan Carter i fängelset, och det fanns gott om teorier om vad som hade hänt och sådana som påstod sig veta någonting om det. Cellkamraterna diskuterade mordet vid flera tillfällen, och enligt Deatherage verkade det göra Williamson besvärad. De grälade ofta och började till och med slåss. Williamson blev snart flyttad till en annan cell. Deatherage fick för sig att Ron var inblandad i mordet på något sätt och föreslog för Gary Rogers att polisen skulle koncentrera sig på Williamson som en misstänkt.

Det var första gången Ron Williamsons namn blev nämnt i utredningen.

Två dagar senare förhörde polisen Noel Clement, en av de första som frivilligt hade lämnat fingeravtryck och hårprover. Clement berättade att Ron Williamson nyligen hade kommit till hans lägenhet och påstått att han letade efter någon annan. Williamson klev in utan vidare, fick se en gitarr, tog upp den och började diskutera mordet på Carter med Clement. Under samtalet sa Williamson att han när han fick se polisbilar i sitt bostadsområde på förmiddagen efter mordet trodde att polisen var ute efter honom. Han hade fått problem i Tulsa, sa han, och försökte undvika att få fler i Ada.

Det var ofrånkomligt att polisen skulle få ögonen på Ron Williamson – det var faktiskt underligt att det gick hela tre månader innan de förhörde honom. Några av polismännen, bland dem Rick Carson, hade växt upp tillsammans med honom, och de flesta kom ihåg Ron från hans tid i skolans basebollag. Då, 1983, var han fortfarande den spelare från Ada som nått längst i sin idrottskarriär. När han skrev på för Oakland A’s 1971 var det många, i varje fall Williamson själv, som trodde att han skulle bli den nye Mickey Mantle, nästa storhet från Oklahoma.

Basebolltiden var emellertid över sedan länge, och nu var han för polisen en arbetslös gitarrplinkare som bodde tillsammans med sin mor, drack för mycket och betedde sig egendomligt.

Han hade ett par rattfylleridomar bakom sig, ett gripande för fylleri och ett dåligt rykte från Tulsa.

2

Ron Williamson föddes i Ada den 3 februari 1953 som ende sonen och yngsta barnet till Juanita och Roy Williamson. Roy arbetade som dörrknackande försäljare åt konsumentvaruföretaget Rawleigh. Han kom att bli ett bekant inslag i stadsbilden där han kånkande runt på en tung väska med prover på näringstillskott, kryddor och andra hushållsprodukter. Han hade alltid fickan full med karameller till barnen, som alltid ivrigt välkomnade honom. Det var ett slitsamt sätt att livnära sig på, fysiskt ansträngande och med segdraget skrivbordsarbete på kvällarna. Hans provision var snålt tilltagen, och kort efter det att Ronnie föddes började Juanita arbeta på sjukhuset i Ada.

Eftersom båda föräldrarna arbetade föll det sig naturligt att Ronnie togs om hand av sin tolvåriga syster Annette, och hon kunde inte ha glatt sig mer åt det. Hon matade honom, tvättade honom, lekte med honom, klemade med honom och skämde bort honom – han var en underbar liten leksak som hon hade haft turen att få överta. När Annette inte var i skolan satt hon barnvakt åt sin lillebror samtidigt som hon städade i huset och lagade middag.

Renee, mellanbarnet, var fem år när Ron föddes, och även om hon inte hade någon lust att passa honom blev hon snart hans lekkamrat. Annette försökte vara mamma åt henne också, och när de blev äldre gaddade Ronnie och Renee ofta ihop sig mot sin tillförordnade förmyndare.

Juanita var djupt troende, en hårdnackad kvinna som såg till att familjen gick i kyrkan varje söndag och onsdag och vid alla högtider. Barnen missade aldrig lektionerna i söndagsskolan, bibelskolan på loven, sommarlägren, väckelsemötena, de kyrkliga sammankomsterna eller de enstaka bröllopen och begravningarna. Roy var mindre gudfruktig men hade ändå anammat en disciplinerad livsstil. Han gick plikttroget i kyrkan, drack aldrig alkohol och tog avstånd från hasardspel, svordomar och dans, och han var hängivet fäst vid sin familj. Han var sträng mot barnen och snar att dra av sig livremmen och uttala skrämmande hot eller rentav utdela ett rapp eller två, oftast i stjärten på sin ende son.

Familjen förrättade sin andakt i First Pentecostal Holiness Church, en energisk och starkt bibeltrogen pingstförsamling. Som pingstvänner trodde de innerligt på bönens kraft, på att upprätthålla en personlig relation till Jesus Kristus samt på trohet mot kyrkan och alla aspekter av dess verksamhet, flitiga bibelstudier och en kärleksfull inställning till andra församlingsmedlemmar. Andakterna var ingenting för de försagda – det var medryckande musik, eldiga predikningar och känsloladdat deltagande från församlingens sida, vilket ofta inbegrep tungomålstalande, ögonblicklig healing eller ”handpåläggning” och en allmän öppenhet när det gällde att högljutt uttrycka de känslor som den helige Anden framkallade hos dem.

Barnen fick höra de färgstarka berättelserna i Gamla testamentet och uppmanades att lära sig de vanligaste bibelverserna utantill. De uppmuntrades i tidig ålder att ”ta till sig Kristus” – att bekänna sina synder, be om att den helige Anden skulle finnas i deras liv i all evighet och följa Kristi exempel genom att låta sig döpas offentligt. Ronnie tog till sig Kristus vid sex års ålder och blev döpt i Blue River, söder om staden, i slutet av ett långt väckelsemöte på våren.

Makarna Williamson förde ett stillsamt liv i ett litet hus på Fjärde gatan i östra delen av Ada, inte långt från universitetet. På fritiden besökte de släktingar i området, sysselsatte sig med kyrkligt arbete och campade emellanåt i ett närliggande naturskyddsområde. De var inte särskilt intresserade av sport, men det förändrades dramatiskt när Ronnie upptäckte baseboll. Han började spela med de andra pojkarna på gatan i tillfälligt valda lag och med ständiga regeländringar. Redan från början stod det klart att han hade starka armar och snabba händer. Han svingade slagträt från vänster sida vid hemplattan. Han fastnade för spelet redan från början och tjatade på fadern om att han skulle köpa en handske och ett slagträ till honom. Familjen hade alltid ont om pengar, men Roy tog med sonen till affären. En årligen återkommande tradition föddes – färden till Haynes järnhandel tidigt på våren för att välja ut en ny handske. Oftast blev det den dyraste som fanns i affären.

När Ronnie inte använde handsken förvarade han den i ett hörn av sitt sovrum där han hade iordningställt ett altare till Mickey Mantles ära, den främste spelaren i Yankees och den främste spelaren från Oklahoma i den högsta ligan. Mantle var en idol för ungdomar i hela landet, men i Oklahoma var han som en gud. Alla smågrabbar i delstatens knatteligor drömde om att bli nästa Mickey, även Ronnie, som tejpade upp bilder och samlarkort av Mick på en anslagstavla på väggen i sitt rum. När han var sex år kunde han rabbla Mantles fullständiga matchstatistik och även flera andra spelares.

När han inte spelade baseboll ute på gatorna var han i vardagsrummet och svingade slagträt med all kraft han kunde uppbåda. Det var ett litet hus med enkla men oersättliga möbler, och varje gång modern kom på honom med att stå där och vifta och missa en lampa eller en fåtölj med några centimeter motade hon ut honom. Efter några minuter var han tillbaka. Juanita hade ett särskilt gott öga till sin lille pojke. Han var kanske bortskämd, men han kunde inte göra någonting som var fel.

Samtidigt var han väldigt förvirrande. Han kunde vara rar och känslig, var inte rädd för att visa modern och systrarna den tillgivenhet han kände för dem, för att sedan plötsligt bli stursk och självisk och ställa krav på hela familjen. Hans humörsvängningar blev uppmärksammade tidigt i livet men orsakade ingen större oro. Ronnie kunde helt enkelt vara ett besvärligt barn ibland. Det berodde kanske på att han var yngst och bodde i ett hus fullt av kvinnor som daltade med honom.

I alla småstäder finns det en tränare i knatteligan som älskar sporten så mycket att han ständigt är på jakt efter nya talanger, även bland åttaåringar. I Ada hette han Dewayne Sanders och var tränare för Police Eagles. Han arbetade på en bensinstation inte långt från Williamsons hem på Fjärde gatan. Sanders nåddes av ryktet om lille Williamson, och det dröjde inte länge förrän han spelade i laget.

Redan i så unga år stod det klart att Ronnie var en begåvning, vilket var lite märkligt därför att fadern nästan inte visste någonting om baseboll. Ronnie hade lärt sig det han kunde på gatorna.

Under sommarmånaderna började basebollen tidigt på dagen när pojkarna samlades och pratade om Yankees match dagen innan. Bara Yankees. De noterade vilka som hade gjort poäng, pratade om Mickey Mantle och kastade bollen mellan sig medan de väntade på fler spelare. Bara några få ledde till spel på gatan, spring undan enstaka bilar och ett och annat krossat fönster. När fler ungar dök upp lämnade de gatan och begav sig till en ödetomt för att ägna sig åt matcher på fullt allvar som varade hela dagen. Sent på eftermiddagen gick de hem så att de precis han tvätta sig, äta lite mat, dra på sig lagdräkten och skynda till Kiwanis Park för en riktig match.

Police Eagles brukade toppa tabellen, vilket vittnade om Dewayne Sanders engagemang. Lagets stjärna var Ronnie Williamson. Hans namn dök upp första gången i Ada Evening News när han bara var nio år: ”Police Eagles hade 12 träffar med 2 frivarvsslag av Ron Williamson, som dessutom låg bakom 2 dubblar.”

Roy Williamson gick på alla matcher och följde dem lugnt från läktaren. Han skrek aldrig åt en domare eller en tränare, och han skrek inte åt sin son. Efter en dålig match hände det att han gav faderliga råd, vanligtvis om livet i största allmänhet. Roy hade aldrig spelat baseboll och höll fortfarande på att lära sig sporten. Hans lille son låg flera år före honom.

När Ronnie var elva år blev han uppflyttad till Adas juniorliga och blev draftad av Yankees som deras förstaval, ett lag som sponsrades av Oklahoma State Bank. Han såg till att de förblev obesegrade den säsongen.

När han var tolv år och fortfarande spelade för Yankees följde Adas dagstidning lagets matcher under säsongen: ”Oklahoma State Bank hade vid slutet av den första omgången plockat hem 15 poäng … Ronnie Williamson stod för 2 tripplar” (9 juni 1965); ”Yankees lyckades bara ta poäng i tre omgångar, men de klockrena träffarna av Roy Haney, Ron Williamson och James Lamb avgjorde matchen. Williamson tog hem en trippel” (11 juni 1965); ”Oklahoma State Bank Yankees tog poäng två gånger under den första omgången … Ron Williamson och Carl Tilley låg bakom två av de fyra träffarna … som båda var dubblar” (13 juli 1965); ”Även om State Bank petades ner till andra plats … noterades Ronnie Williamson för två dubblar och en singel” (15 juli 1965).

På 1960-talet låg Byng High School en dryg mil nordost om Adas stadsgräns. Skolan betraktades som en landsbygdsskola och var mycket mindre än Ada High School. Även om ungdomarna som bodde där kunde ha gått på Ada High om de hade velat, och inte hade något emot resorna, valde praktiskt taget alla den mindre skolan, främst därför att bussen till den gick rakt genom den östra delen av staden, vilket bussen till Ada High School inte gjorde. De flesta av ungdomarna på Rons gata valde Byng.

Ronnie blev vald till vice elevrådsordförande för sjundeklassarna på Byng Junior High School, och året därefter blev han ordförande för åttondeklassarna och dessutom utsedd till årskursens populäraste elev.

När han började i nionde klass på Byng High School 1967 var han en av sextio elever i den årskursen.

På Byng spelade man inte fotboll – det var inofficiellt förbehållet Ada High School, vars duktiga lag var med och konkurrerade om delstatstiteln varje år. På Byng var det basket som gällde, och Ronnie lärde sig den sporten lika snabbt som han hade lärt sig baseboll.

Ron var knappast en plugghäst, men han tyckte om att läsa och fick bra betyg. Matte var hans favoritämne. När han tröttnade på läroböckerna plöjde han genom lexikon och uppslagsverk. Han blev som besatt av vissa saker. Var han mitt uppe i en ordboksperiod kunde han bombardera sina vänner med ord som de aldrig hade hört förut och retas med dem om de inte visste vad de betydde. Han läste om alla amerikanska presidenter och lärde sig mängder av detaljer om var och en av dem, och sedan pratade han knappt om något annat i flera månader. Under den här tiden var han på väg bort från det religiösa, men han kunde fortfarande dussintals bibelverser utantill, använde dem ofta som argument och ännu oftare för att ifrågasätta andras åsikter. Ibland tyckte hans vänner och anhöriga att denna upptagenhet av det ena eller det andra var ganska jobbig.

Ronnie var emellertid en talangfull idrottsman, och det gjorde honom populär bland skolkamraterna. Han blev vald till andre elevkårsrepresentant när han gick första året på high school. Flickorna lade märke till honom, tyckte om honom och ville gå ut med honom, och han var absolut inte bortkommen tillsammans med dem. Han blev väldigt mån om sitt yttre och noga med hur han klädde sig. Han ville ha dyrare kläder än föräldrarna hade råd med men tjatade ändå ständigt om det. Roy började i all tysthet handla i secondhandbutiker för att sonen skulle kunna gå omkring i finare plagg.

Annette hade gift sig och bodde i Ada. Hon och modern öppnade 1969 Beauty Casa, en damfrisering, i det gamla Julienne Hotel i centrala Ada. De arbetade hårt och byggde snabbt upp en blomstrande affärsrörelse, en som dessutom omfattade ett antal prostituerade som arbetade på hotellets övre våningar. Dessa glädjeflickor hade i årtionden varit ett inventarium i staden och lett till att flera äktenskap spruckit. Juanita kunde nätt och jämnt tolerera deras närvaro.

Annettes livslånga oförmåga att säga nej till sin lillebror gjorde sig åter gällande när han hela tiden bad henne om pengar till kläder och flickor. När han på något sätt upptäckte att hon hade ett konto i en klädaffär började han sätta upp sina inköp på det. Ibland bad han henne om lov, men oftast inte. Annette fick raseriutbrott, och de grälade om det, och sedan förmådde han henne att betala räkningen. Hon avgudade honom för mycket för att säga nej, och hon ville att brodern skulle ha det bästa av allt. Mitt uppe i varenda ordväxling lyckades han alltid tala om för henne hur mycket han älskade henne, och det rådde inget tvivel om att han verkligen gjorde det.

Både Renee och Annette oroade sig för att deras bror skulle bli bortskämd och för att han pressade föräldrarna alltför mycket. Ibland satte de hårt mot hårt – några av grälen var minnesvärda, men Ronnie fick till slut som han ville. Han grät och bad om ursäkt och fick alla att le och skratta. Systrarna stack ofta till honom pengar så att han kunde köpa saker som föräldrarna inte hade råd med. Han kunde vara självupptagen, krävande, egocentrisk och rentav barnslig – den givna minstingen i familjen – och sedan kunde han utnyttja sin uppblåsta personlighet för att få hela familjen att äta ur sin hand.

De älskade honom innerligt, och han älskade dem lika mycket. Trots allt käbbel visste de att han skulle få allt han ville ha.

Sommaren efter det att Ronnie hade gått ut nionde klass skulle några av de mer lyckligt lottade skolkamraterna åka till ett basebolläger vid ett närbeläget college. Ronnie ville också dit, men Roy och Juanita hade helt enkelt inte råd med avgiften. Han envisades – det var ett sällsynt tillfälle att bli bättre och kanske uppmärksammas av collegetränarna. Han tjatade om det i flera veckor och tjurade när det såg hopplöst ut. Till slut gav Roy med sig och tog ett banklån.

Rons nästa projekt var inköpet av en motorcykel, något som Roy och Juanita motsatte sig. Det blev de vanliga turerna med avfärdanden, förmaningar och förklaringar om att de faktiskt inte hade råd och att det förresten var farligt, så Ronnie tillkännagav att han själv skulle betala för den. Han skaffade sitt första jobb, en tidningsrunda på eftermiddagarna, och började spara allt han tjänade. När han hade fått ihop pengar så att det räckte till handpenningen köpte han motorcykeln och avtalade om månatliga avbetalningar med handlaren.

Avbetalningsplanen övergavs när det skulle hållas ett tältmöte i staden. Bud Chambers Crusade kom till staden – mycket folk, en massa musik, karismatiska predikningar och något att göra på kvällen. Ronnie gick på den första gudstjänsten, blev djupt rörd och kom tillbaka nästa kväll med det mesta av sina sparpengar. När han passerade kollektskålen tömde han fickorna. Men broder Bud behövde mer, så Ronnie återvände påföljande kväll med resten av sina pengar. Nästa dag skrapade han ihop allt han kunde hitta eller låna och skyndade tillbaka till tältet på kvällen för att bevista ännu en medryckande gudstjänst och lämna ännu en surt förvärvad donation. Under hela veckan lyckades Ronnie på något sätt skänka mer pengar, och när korståget till slut lämnade staden var han luspank.

Därefter slutade han som tidningsbud därför att det stal tid från basebollträningen. Roy lyckades få ihop pengar till avbetalningarna på motorcykeln.

När båda systrarna hade lämnat hemmet krävde Ronnie all uppmärksamhet. Ett mindre bedårande barn skulle ha varit odrägligt, men han hade en otrolig förmåga att vara älskvärd. Han var varmhjärtad, utåtriktad och själv storsint, så det föll sig naturligt för honom att vänta sig omotiverad generositet från familjen.

När Ronnie började i tionde klass kontaktade fotbollstränaren på Ada High Roy och föreslog att sonen skulle börja på den större skolan. Pojken var en naturbegåvning – Ronnie hade redan gjort sig känd som en enastående basket- och basebollspelare. I Oklahoma är det emellertid fotboll som gäller, och tränaren försäkrade Roy att framtiden skulle te sig ljusare för Ronnie om han började spela i Ada Cougars. Hans storlek, snabbhet och armstyrka kunde snabbt göra honom till en stjärna och rentav leda till att han blev rekryterad till en högre serie. Tränaren erbjöd sig att komma och hämta pojken varje morgon och köra honom till skolan.

Det var Ronnie som fick fatta beslutet, och han bestämde sig för att stanna på Byng, i varje fall i två år till.

Det lantliga samhället Asher slumrar nästan obemärkt utmed väg 177 tre mil norr om Ada. Det har få invånare – knappt femhundra – inget centrum att tala om, ett par kyrkor, ett vattentorn och ett fåtal belagda gator som kantas av gamla bostadshus. Dess stolthet är en fin basebollplan som ligger intill skolan på Division Street.

Asher är ett av de småsamhällen där man knappast väntar sig att det ska hända något anmärkningsvärt, men i fyrtio år hade man haft det mest framgångsrika high school-laget i baseboll i landet. Ingen annan high school, vare sig allmän eller privat, hade vunnit lika många matcher som Asher Indians.

Det hela började 1959 när en ung tränare vid namn Murl Bowen fick överta ett lag som varit försummat under lång tid – 1958 vann de inte en enda match, men det skulle snart bli ändring på det. Tre år senare vann Asher sin första delstatstitel. Det skulle bli dussintals fler.

Av orsaker som sannolikt kommer att förbli outredda satsar delstaten Oklahoma på skolbaseboll framåt höstkanten, men bara på de skolor som är för små för fotboll. Under tränare Bowens tid i Asher hände det ofta att hans lag vann en delstatstitel på hösten och sedan följde upp segern med ännu en på våren. Under en anmärkningsvärd period nådde Asher delstatsfinalen sextio gånger i rad – i trettio år, på hösten och på våren.

Under loppet av fyrtio år vann tränare Bowens lag 2 115 matcher, förlorade bara 349, tog hem 43 delstatsmästerskap och skickade dussintals spelare till andra lag i högre serier. Bowen blev 1975 vald till landets bäste high school-tränare, och staden belönade honom med att rusta upp Bowen Field. Han erhöll samma utmärkelse 1995.

”Det var inte jag”, säger han blygsamt när han tänker tillbaka på det. ”Det var grabbarna. Jag tog inte en enda poäng.”

Det gjorde han kanske inte, men han låg sannerligen bakom det mesta. I början av augusti varje år, när temperaturen i Oklahoma ofta närmar sig fyrtio grader, samlade tränare Bowen sin lilla grupp med spelare och planerade nästa satsning i delstatsseriens slutspel. Han hade aldrig många att välja bland – avgångsklasserna i Asher brukade utgöras av ett tjugotal elever, varav hälften var flickor – och det var inte ovanligt att han bara hade ett dussintal spelare plus någon enstaka åttondeklassare som verkade lovande. För att se till att ingen hoppade av började han med att dela ut lagdräkter. Alla grabbar kom med i laget.

Sedan jobbade han med dem, inledningsvis tre pass om dagen. De var minst sagt rigorösa – timmar av styrketräning, starter, ruscher mellan baserna och innötning av det grundläggande. Han pratade varmt om hårt arbete, starka ben, hängivenhet och framför allt sportsmannaanda. Ingen spelare från Asher protesterade någonsin mot ett domslut, slängde ifrån sig hjälmen i missräkning eller gjorde någonting som kunde provocera en motspelare. Ashers lag försökte i möjligaste mån undvika att förnedra en svagare skola.

Tränare Bowen försökte låta bli att möta sämre motståndare, framför allt under vårsäsongen, som var längre och innebar större flexibilitet. Ashers skollag gjorde sig känt för att ta sig an de stora skolorna och besegra dem. De brukade göra processen kort med Ada, Norman och stjärnlagen 4A och 5A från Oklahoma City och Tulsa. Medan legenden skapades föredrog de här lagen att åka till Asher och spela på den enkla bollplan som tränare Bowen själv skötte om. Oftast var det tyst i bussen när bortalaget åkte hem.

Bowens spelare var mycket disciplinerade, och enligt vissa kommentatorer var de handplockade på ett förstklassigt sätt. Asher blev till en magnet för basebollspelare med stora drömmar, och det var ofrånkomligt att Ronnie Williamson skulle söka sig till skolan. Under sommarmatcherna träffade han och blev god vän med Bruce Leba, en pojke från Asher som förmodligen var den näst bäste spelaren i trakten, ett eller ett par snäpp efter Ronnie. De blev oskiljaktiga och pratade snart om att spela sista året tillsammans i Ashers lag. Allt fler talangscouter från universitets- och proffsligorna besökte Bowen Field, och laget låg väl till för att vinna delstatsmästerskapet både på hösten 1970 och på våren 1971. Ron skulle snart bli mycket mer uppmärksammad.

Om han skulle byta skola måste familjen hyra en bostad i Asher, vilket innebar en enorm uppoffring för föräldrarna. Roy och Juanita hade alltid ont om pengar, och de skulle få pendla till och från Ada. Ronnie var emellertid säker på sin sak. Han var övertygad om, och det var även de flesta basebolltränare och talangscouter i trakten, att han skulle hamna högt upp på draftinglistan efter det sista året på high school. Hans dröm om att bli proffs var inom räckhåll – han behövde bara en extra knuff.

Det viskades om att han skulle kunna bli den nye Mickey Mantle, och Ronnie hörde det.

Med diskret hjälp från några basebollsponsorer hyrde familjen Williamson ett litet hus som låg två kvarter från Asher High School, och i augusti infann sig Ronnie till tränare Bowens läger. Först blev han överväldigad av det höga tempot och all tid som ägnades åt löpning och åter löpning. Tränaren måste upprepade gånger förklara för sin nya stjärna att ben av järn var avgörande för att träffa bollen, springa mellan baserna, göra långa kast från ytterfältet och orka med de sista omgångarna i en dubbelmatch med få avbytare. Ronnie behövde lite tid på sig för att se det på samma sätt, men han påverkades av den stränga träningsdisciplin som han såg hos sin kompis Bruce Leba och de andra spelarna från Asher. Han anpassade sig och förbättrade sin kondition avsevärt. Det fanns bara tre andra sistaårselever i laget, och det dröjde inte länge förrän han blev inofficiell lagledare tillsammans med Leba.

Murl Bowen uppskattade hans storlek, snabbhet och stenhårda kast från mittfältet. Hans arm var som en kanon, och han kunde svinga slagträt med våldsam kraft från vänster sida. Några av hans träningsslag som gick över planket på högra sidan av planen var anmärkningsvärda. När höstsäsongen började var talangscouterna där igen, och de uppmärksammade Ron Williamson och Bruce Leba på allvar. Asher förlorade bara en match och tog sig enkelt genom slutspelet till ännu en mästartitel. Rons träffstatistik var 0,468, och han gjorde sex frivarvsslag. Bruce, hans vän och rival, uppnådde 0,444 och lika många frivarv. De sporrade varandra, båda säkra på att de skulle gå vidare till de högre serierna.

Samtidigt började de utmärka sig även utanför planen. De drack öl på helgerna och upptäckte marijuana. De raggade brudar som inte var allför svårfångade därför att staden Asher älskade sina hjältar. Att festa blev ett återkommande inslag i livet, och nattklubbarna och barerna i och omkring Ada visade sig vara oemotståndliga. Om de blev för fulla och inte vågade köra tillbaka till Asher hamnade de hemma hos Annette. De väckte henne och brukade vilja ha någonting att äta medan de hela tiden bad tusen gånger om ursäkt. Ronnie ville inte att hon skulle säga någonting till föräldrarna.

De var emellertid försiktiga och lyckades undvika krångel med polisen. De var rädda för Murl Bowen, och dessutom verkade våren 1971 så lovande.

I Asher var basketboll inte mycket mer än ett bra sätt för basebolllaget att hålla sig i form. Ron spelade forward och var alltid den som tog hem flest poäng. Ett par mindre universitet visade visst intresse, men det gjorde knappast han. När säsongen närmade sig sitt slut började han få brev från talangscouter som företrädde basebollag i proffsligorna. De presenterade sig, lovade att komma och titta på honom, ville veta hur matchschemat såg ut och bad honom delta i träningsläger under sommaren. Bruce Leba fick också post av samma slag, och de hade väldigt roligt när de jämförde brevskörden. Phillies och Cubs ena veckan och Angels och Athletics nästa.

När säsongen slutade sent i februari började allvaret i Asher.

Laget värmde upp med några promenadsegrar och hade fått upp ångan när de stora skolorna kom till staden. Ron började strålande vid plattan och fortsatte i samma stil. Talangscouterna blev begeistrade, laget vann match efter match, och det var en ren fröjd att gå på Asher High. Tränare Bowens spelare tog sig an de bästa motståndarna och fick möta skickliga kastare varje vecka. Det blev allt fler talangscouter på läktarna, och Ron visade gång på gång att ingen kastare var för svår för honom. Hans träffkvot under säsongen blev 0,500, och han gjorde fem frivarvsslag och 46 poänggivande träffar. Han blev sällan utslagen och fick ofta ställa sig på första basen därför att motståndarna försökte kasta runt honom. Talangscouterna tyckte om hans styrka och säkerhet vid plattan, ruscherna till första basen och givetvis hans armstyrka.

I slutet av april blev han nominerad till Jim Thorpe Award som den mest framstående idrottsmannen på high school i delstaten Oklahoma.

Asher vann 26 matcher och förlorade fem, och den 1 maj 1971 besegrade laget Glenpool med 5–0 i ännu en delstatsfinal.

Tränare Bowen anmälde Ron och Bruce Leba som kandidater när delstatens stjärnlag skulle utses. De hade sannerligen gjort sig förtjänta av det men ansåg själva att de inte platsade i det sammanhanget.

Några dagar före examen, när de stod inför drastiska förändringar i livet, insåg de att de snart skulle lägga Ashers basebollag bakom sig. De skulle aldrig komma att stå varandra så nära som de hade gjort det senaste året. Detta tyckte de måste firas med en särskilt minnesvärd röjarkväll.

På den tiden fanns det tre strippklubbar i Oklahoma City. De bestämde sig för den flottaste, Red Dog, och tog med sig en flaska whiskey och en sexpack öl från familjen Lebas kök. De lämnade Asher med drickat, och när de kom till Red Dog var de redan fulla. De beställde mer öl och tittade på stripporna, som blev allt sötare för varje minut som gick. Sedan hade de var sin flicka i knät, och de båda pojkarna började göra av med de pengar de hade. Bruce Lebas far hade en sträng regel om att sonen skulle vara hemma senast klockan ett, men stripporna och alkoholen gjorde att den tidsgränsen flyttades framåt. Till slut vinglade de därifrån runt halv ett, och då hade de fortfarande två timmars bilresa hem. Bruce rivstartade med sin trimmade Camaro, men sedan stannade han plötsligt när någonting som Ron sa gjorde honom arg. De började svära åt varandra och bestämde sig för att göra upp där och då. De klev ur bilen och började slåss mitt på Tionde gatan.

Efter några minuters utväxlade slag och sparkar blev de trötta och enades snabbt om vapenvila. De satte sig i bilen igen och fortsatte hemresan. Ingen av dem kunde komma ihåg varför de hade blivit osams, det var bara ännu en detalj som gått förlorad för alltid i berusningens töcken.

Bruce missade en avfart, svängde åt fel håll och bestämde sig sedan, utan att ha en aning om var han befann sig, för att försöka ta sig tillbaka till Asher på småvägar som han inte kände till. Tidsgränsen var redan passerad, och han flög fram genom landsbygden. Hans kumpan låg utslagen i baksätet. Det såg väldigt mörkt ut tills Bruce såg röda varningsljus närma sig bakifrån.

Han kom ihåg att han stannade utanför en köttgrossistfirma som hette Williams, men han var inte säker på vad det närmaste samhället hette. Han visste inte ens i vilket county han var.

Bruce klev ur bilen. Polismannen var väldigt trevlig och frågade om han hade druckit. Ja, konstapeln.

Var du medveten om att du körde för fort?

Ja, konstapeln.

De fortsatte att småprata, och polismannen verkade inte vara särskilt angelägen att skriva ut en böteslapp eller gripa honom. Bruce hade övertygat honom om att han kunde köra hem utan problem när Ron plötsligt stack ut huvudet genom den bakre sidorutan och ropade något obegripligt med grötig och sluddrig röst. Vem är det där? frågade polismannen.

Bara en kompis.

Kompisen ropade något annat, och polismannen bad Ron stiga ur bilen. Av någon anledning öppnade Ron dörren på andra sidan, och när han klev ut ramlade han ner i ett djupt dike.

De blev gripna båda två och förda till ett häkte, ett kallt och fuktigt ställe som inte hade tillräckligt många britsar. En häktesvakt slängde ut två madrasser på golvet i en trång cell, och där tillbringade de natten, huttrande, skräckslagna och fortfarande fulla. De var kloka nog att inte ringa till sina föräldrar.

För Ron blev det den första natten av många bakom galler.

På morgonen kom häktesvakten med kaffe och bacon och rådde dem att ringa hem. Det gjorde de efter stor tvekan, och två timmar senare blev de släppta. Bruce körde själv sin Camaro hem, medan Ron av någon anledning måste åka med mr Leba och mr Williamson. Resan tog två mycket långa timmar, och tanken på att behöva förklara sig för tränare Bowen gjorde dem ännu tyngre.

De båda fäderna krävde att pojkarna skulle gå raka vägen till tränaren och säga som det var, och det gjorde de. Murl svarade med absolut tystnad, men han tog inte tillbaka deras nomineringar till säsongens utmärkelser.

De klarade sig fram till examen utan fler incidenter. Bruce blev utsedd till att hålla elevernas avslutningstal och gjorde det med den äran. Examenstalet hölls av Hans nåd Frank H. Seay, som var en uppskattad federal distriktsdomare i granncountyt Seminole.

På Asher High fanns det sjutton elever i avgångsklassen 1971, och för så gott som samtliga innebar examensdagen ett betydelsefull händelse, en milstolpe som passerades tillsammans med de stolta familjerna. Väldigt få av föräldrarna hade haft möjlighet att studera på college, några hade inte ens gått ut high school. För Ron och Bruce betydde ceremonin emellertid inte särskilt mycket. De solade sig fortfarande i glansen av mästerskapstitlarna, och ännu viktigare var att de drömde om att bli rekryterade till ett lag i en högre serie. Deras liv skulle inte sluta i det lantliga Oklahoma.

En månad senare blev de uttagna till delstatslaget båda två, och Ron kom tvåa i kampen om titeln årets spelare i Oklahoma. I den årliga stjärnmatchen spelade de inför fulla läktare, där det fanns talangscouter från alla större lag och ett antal universitet. Efter matchen tog två scouter, en från Phillies och en från Oakland A’s, dem åt sidan och gav dem inofficiella erbjudanden. Om de accepterade en bonus på 18 000 dollar var skulle Phillies drafta Bruce, och Oakland A’s skulle ta emot Ron. Ron tyckte att erbjudandet var för dåligt och tackade nej. Bruce hade börjat få problem med sina knän, och även han tyckte att det var för lite pengar. Han försökte pressa scouten genom att säga att han tänkte spela två år i Seminole Junior Colleges lag. Mer pengar skulle kanske få honom att ändra sig, men beloppet höjdes inte.

En månad senare blev Ron vald av Oakland Athletics i den andra uttagningsrundan av fria spelare som den fyrtioförste spelaren av åttahundra, och han var den förste från Oklahoma. Phillies draftade inte Bruce, men de erbjöd honom ett kontrakt. Han tackade fortfarande nej och började på junior college. Deras dröm om att spela professionellt tillsammans började blekna.

Oaklands första officiella erbjudande var skamligt. Familjen Williamson hade ingen agent eller advokat, men de insåg att A’s försökte få Ron att skriva på alldeles för billigt.

Han reste ensam till Oakland för att träffa lagets ledning. Förhandlingarna ledde inte någon vart, och Ron återvände till Ada utan något kontrakt. Sedan ville de träffa honom igen, och den här gången pratade han med Dick Williams, lagets direktör, och flera av spelarna. A’s andre basman var Dick Green, en trevlig kille som visade runt Ron i klubbhuset och på bollplanen. De sprang ihop med Reggie Jackson, den oblyga superstjärnan, mr Oakland själv, och när Reggie fick höra att Ron blivit vald i andra omgången frågade han vilket plats han brukade spela på.

Dick Green retades lite med Reggie när han svarade: ”Ron spelar på högerfältet.” Reggie var givetvis kung på högerfältet. ”Du kommer att bli kvar i farmarlaget”, sa han och gick därifrån. Därmed var samtalet över.

Oakland ville inte betala en stor bonus därför att de såg Ron som en blivande fångare, men de hade ännu inte sett honom spela som en sådan. Förhandlingarna blev segdragna, och det erbjöds inte mycket pengar.

Vid middagsbordet diskuterade man collegestudier. Ron hade muntligen accepterat ett stipendium från University of Oklahoma, och föräldrarna uppmanade honom att överväga det alternativet. Det var hans enda möjlighet att få en collegeutbildning, någonting som aldrig kunde tas ifrån honom. Ron var införstådd med det, men han hävdade att han alltid kunde studera på college senare. När Oakland plötsligt erbjöd honom 50 000 dollar i kontraktsbonus var Ron inte sen att ta emot pengarna och glömma collegestudierna.

Det blev en stor nyhet i Asher och Ada. Ingen från trakten hade någonsin blivit draftad av ett större lag, och under en kort tid gjorde uppmärksamheten honom ödmjuk. Hans dröm höll på att förverkligas. Nu var han professionell basebollspelare. Familjens uppoffringar var på väg att betala sig. Han kände sig vägledd av den helige Anden och i harmoni med Gud. Han fortsatte att gå i kyrkan, och under en söndagsgudstjänst gick han fram till altaret och bad tillsammans med pastorn. Sedan talade han till församlingen och tackade sina bröder och systrar i Kristus för deras kärlek och stöd. Gud hade välsignat honom; han kände sig verkligen lyckligt lottad. Medan han höll tillbaka tårarna lovade han att använda sina pengar och sin talang enbart till Herrens ära.

Han köpte en ny Cutlass Supreme och nya kläder. Han köpte en färgteve till föräldrarna. Sedan förlorade han resten av pengarna på poker.

Oakland Athletics ägdes 1971 av Charlie Finley, en storfräsare som hade flyttat laget från Kansas City 1968. Han såg gärna sig själv som en visionär men betedde sig snarare som en pajas. Han gladde sig åt att skaka om basebollvärlden med nymodigheter som flerfärgade matchdräkter, bollflickor, brandgula bollar (en idé som inte blev långlivad) och en mekanisk hare som levererade nya bollar till domaren vid plattan. Vad som helst för att väcka mer uppmärksamhet. Han köpte en mulåsna, döpte den till Charlie O och visade upp den på bollplanen och till och med i hotellvestibuler.

Medan han skapade tidningsrubriker med sina påfund byggde han samtidigt upp en dynasti. Han anställde en erfaren lagledare, Dick Williams, och satte ihop ett lag med bland andra Reggie Jackson, Joe Rudi, Sal Bando, Bert Campaneris, Rick Monday, Vida Blue, Catfish Hunter och Rollie Fingers.

I början av 1970-talet var A’s tveklöst det häftigaste basebollaget. De hade vita dubbar på skorna – det första och enda laget som använde sådana – och en bländande kollektion matchdräkter i olika kombinationer av grönt, guld, vitt och grått. De var coola på ett västkustinspirerat sätt, med långt hår, skägg och en avvikande image i största allmänhet. Inom en sport som då var mer än hundra år gammal och krävde att traditionerna högtidlighölls var A’s skamlösa. De hade en uppkäftig attityd. Landet var fortfarande påverkat av baksmällan efter 1960-talet. Man kunde bryta mot alla regler, även dem inom den trångsynta sporten proffsbaseboll.

I slutet av augusti 1971 gjorde Ron sin tredje resa till Oakland, den här gången som spelare i Athletics, en medlem av klubben, en av grabbarna och en blivande stjärna, även om han ännu inte hade spelat en enda proffsmatch. Han fick ett fint mottagande, blev dunkad i ryggen och uppmuntrad av alla. Han var arton år, men hans runda babyansikte och pannluggen som nådde ner till ögonen gjorde att han såg ut som en femtonåring. Veteranerna visste att han hade oddsen emot sig, vilket gällde för alla tonåringar som skrev på ett kontrakt, men de fick honom ändå att känna sig välkommen. En gång i tiden hade de själva befunnit sig i samma situation.

Mindre än tio procent av dem som skrev proffskontrakt kom att spela fler än en match i den högre serien, men sådant ville en artonåring inte höra.

Ron stod och hängde vid avbytarbåset, pratade med spelarna, deltog i slagträningen före matchen och såg den ganska fåtaliga publiken tåga in till Oakland Alameda County Coliseum. Långt före det första kastet blev han visad till en bra plats bakom avbytarbåset och såg sitt nya lag spela. Nästa dag åkte han tillbaka till Ada, fast besluten att snabbt ta sig upp från farmarlaget och bli en stjärna vid tjugo års ålder. Kanske tjugoett. Han hade sett, upplevt och tagit till sig den laddade atmosfären vid en arena där ett lag i den högre serien spelade, och det hade förändrat honom för alltid.

Hans hår blev längre, och sedan försökte han odla en mustasch, fast det ville naturen inte ställa upp på. Hans vänner trodde att han var rik, och han ansträngde sig verkligen för att förmedla det intrycket. Han var annorlunda och häftigare än de flesta i Ada. Han hade varit i Kalifornien!

Under september såg han med stor förtjusning laget vinna 101 matcher och ta hem American League West. Snart skulle han vara där tillsammans med dem, som fångare eller center, iförd den färggranna matchdräkten och med långt hår och allt, en i det coolaste gänget inom sporten.

I november skrev han ett kontrakt med Topps Chewing Gum som gav företaget ensamrätt på att använda hans namn, ansikte, bild och namnteckning på ett samlarkort.

Likt alla pojkar från Ada hade han tusentals sådana – han samlade på dem, bytte dem, ramade in dem, bar omkring dem i en skokartong och sparade pengar för att kunna köpa fler. Mickey Mantle, Whitey Ford, Yogi Berra, Roger Maris, Willie Mays, Hank Aaron, alla de stora spelarna på värdefulla samlarkort. Nu skulle han få sitt eget!

Drömmen höll snabbt på att förverkligas.

Först fick han emellertid spela i Coos Bay, Oregon, ett lag i Northwestern League, långt från Oakland. Träningslägret på våren 1972 i Mesa, Arizona, hade varit föga anmärkningsvärt. Han hade inte fått några huvuden att vända sig, inte fångat någons uppmärksamhet, och Oakland försökte fortfarande komma fram till var i laget han skulle spela. De placerade honom bakom plattan, en position som han inte hade någon erfarenhet av. De lät honom stå på kullen helt enkelt därför att han kunde kasta så hårt.

Han drabbades av otur mot slutet av vårträningen. Hans blindtarm brast, och han fick återvända till Ada för att bli opererad. Medan han otåligt väntade på att kroppen skulle läka började han dricka för att fördriva tiden. Ölet var billigt på Pizza Hut, och när han tröttnade på det stället körde han sin nya Cutlass till Elks Lodge och stjälpte i sig bourbon och Coke. Han var uttråkad och angelägen att vara tillbaka på en bollplan någonstans, och av någon anledning, han visste inte riktigt varför, sökte han tröst i spriten. Till slut blev han kallad och åkte till Oregon.

Som avbytare i Coos Bay-North Bend Athletics noterade han 41 träffar de 155 gånger han var slagman, vilket gav ett föga imponerande snitt på 0,265. Han spelade i 46 matcher, som mittfältare i några av dem. Mot slutet av säsongen blev han överförd till Burlington i Iowa, ett lag i Midwest League, fortfarande i tredje divisionen. I bästa fall kunde det ses som ett steg åt sidan, men absolut inte som ett kliv uppåt. Han spelade bara sju matcher i Burlingtons lag, och sedan åkte han hem till Ada när säsongen var över.

Varje sejour i de lägre serierna är tillfällig och nedslående. Spelarna tjänar dåligt med pengar och får klara sig på snålt tilltagna traktamenten och den generositet som värdklubben eventuellt erbjuder. När de är ”hemma” bor de på motell med rabatterade priser per månad, eller också tränger de ihop sig i små lägenheter. När de har bortamatcher och åker runt i en buss blir det andra motell. Och barer, nattklubbar och strippklubbar. Spelarna är unga, sällan gifta och långt borta från sina familjer och den förankring i tillvaron som de innebar, så de är ofta ute sent och slår runt. De flesta har just lagt tonåren bakom sig. De är omogna och har blivit bortklemade under större delen av sina korta liv, och alla är övertygade om att de snart kommer att tjäna grova pengar på de stora arenorna.

Det festas en hel del. Matcherna börjar klockan sju och är slut vid tiotiden. Efter en snabb dusch är det dags att ge sig ut på en barrunda. De dricker, raggar brudar, spelar poker och röker gräs – den tarvligare sidan av livet som basebollspelare i de lägre serierna. En sida som Ron entusiastiskt tog till sig.

Likt alla fäder följde Roy Williamson sonens matcher med stort intresse och djupt känd stolthet. Ronnie ringde bara sporadiskt och skrev ännu mindre, men Roy lyckades hålla sig à jour med hans matchstatistik. Han och Juanita åkte två gånger till Oregon för att se Ronnie spela. Ronnie led under sitt första år och försökte vänja sig vid ”sliders” och hårt skruvade bollar.

Sedan fick Roy ett telefonsamtal från Ronnies tränare. Sonens livsföring utanför planen gav anledning till oro – en massa festande, drickande, sena kvällar och baksmällor. Grabben levde ett utsvävande liv, vilket inte var ovanligt för en nittonåring som tillbringade sin första säsong hemifrån, men en allvarligt menad tillrättavisning från fadern kunde kanske få honom att skärpa sig.

Ron ringde också telefonsamtal. Medan sommaren gick och han inte fick spela särskilt mycket tröttnade han på ledarna och ansåg sig vara förbisedd. Hur skulle han kunna bli bättre om han oftast fick sitta på avbytarbänken?

Han valde den riskabla och sällan tillämpade strategin med att gå över huvudet på ledarna. Han började ringa till A’s sekretariat och hade en mängd klagomål. Livet var bedrövligt i den lägre serien, han fick helt enkelt inte spela tillräckligt mycket, och han ville att höjdarna som hade draftat honom skulle vara medvetna om det.

Han blev inte bemött med något större förstående. Med hundratals spelare i de lägre serierna, där de flesta var mycket bättre än Ron Williamson, betydde sådana samtal och klagomål knappast någonting. De kände till Rons statistik och visste att han kämpade vidare.

Det kom order ovanifrån om att grabben skulle hålla mun och finna sig i det.

När Ron kom tillbaka till Ada tidigt på hösten 1972 var han fortfarande ortens hjälte, numera inspirerad av kalifornisk look och livsstil. Han fortsatte med sina sena vanor. När Oakland A’s vann World Series för första gången någonsin i slutet av oktober anordnade han en stökig segerfest på en bar i staden. ”Det där är mitt lag!” skrek han upprepade gånger mot teven, och dryckesbrödernas beundran visste inga gränser.

Rons vanor förändrades emellertid plötsligt när han träffade och började gå ut med Patty O’Brien, en vacker ung kvinna som en gång blivit vald till Miss Ada. Deras förhållande blev snabbt seriöst, och de träffades regelbundet. Hon var en djupt troende baptist och tolererade inte Rons dåliga vanor. Han ville mer än gärna bättra sig och lovade att det skulle bli annorlunda.

Han lyckades inte komma närmare de högre serierna under 1973. Efter ännu en medelmåttig säsong i Mesa blev han skickad till Burlington Bees, där han bara hann spela fem matcher innan han blev överförd till Key West Conchs i Florida State League. Under de 59 matcher som han spelade där blev hans träffstatistik ynkliga 0,137.

För första gången i livet började han undra om han någonsin skulle få spela i de högre serierna. Med två föga imponerande säsonger bakom sig hade han fått lära sig att de professionella kastarna, även i de lägre serierna, var mycket svårare att överlista än några som han hade mött i Asher High Schools lag. Alla kastare skickade iväg stenhårda bollar med större skruv. Alla spelare på planen var skickliga, och några av dem skulle gå vidare till de högre serierna. Han hade för länge sedan spenderat och slösat bort sin kontraktsbonus. Hans leende ansikte på ett basebollkort var inte alls lika spännande som det hade varit bara två år tidigare.

Samtidigt kändes det som om alla iakttog honom. Hans vänner och de präktiga invånarna i Ada och Asher väntade sig att han skulle uppfylla deras drömmar och sätta deras namn på kartan. Han var nästa basebollstjärna från Oklahoma. Mickey spelade i högsta ligan när han var nitton år. Ron låg redan efter.

Han åkte tillbaka till Ada och till Patty, som med skärpa uppmanade honom att skaffa sig ett meningsfullt jobb under speluppehållet. En farbror kände någon i Texas, och Ron körde till Victoria och arbetade i flera månader på en takläggningsfirma.

Den 3 november 1973 gifte sig Ron och Patty i First Baptist Church i Ada, hennes församlingskyrka. Han var tjugo år och såg sig fortfarande som en blivande storspelare.

I Ada betraktade man Ron Williamson som stadens störste hjälte. Nu hade han gift sig med en skönhetsdrottning från en fin familj. Hans liv var förtrollat.

De nygifta åkte till Mesa inför vårträningen i februari 1974. Att ha en hustru satte ökad press på honom att till slut avancera i karriären – kanske inte till den högsta divisionen men åtminstone till den näst högsta. Kontraktet för 1974 var med Burlington, men han hade inte för avsikt att återvända dit. Han hade tröttnat på Burlington och Key West, och om A’s tänkte skicka tillbaka honom dit var budskapet entydigt – de såg honom inte längre som ett framtidslöfte. Han satsade hårdare på träningen, sprang mer, ägnade sig extra åt slagträning och ansträngde sig lika mycket som i Asher. Sedan, en dag med vanlig innerfältsträning, gjorde han ett hårt kast till andra basen och kände plötsligt intensiv smärta i armbågen. Han försökte ignorera det och intalade sig, vilket alla spelare gör, att det helt enkelt skulle gå över. Det skulle försvinna, precis som lätt träningsvärk i början av vårsäsongen. Smärtan kom tillbaka nästa dag, och därefter blev den bara värre. I slutet av mars kunde Ron knappt skicka iväg en boll runt innerfältet.

Den 31 mars blev han petad, och han och Patty företog den långa resan tillbaka till Oklahoma.

De undvek Ada och slog sig ner i Tulsa, där Ron fick ett jobb som försäljare på Bell Telephone. Det var inte en ny karriär utan bara ett sätt att livnära sig medan armen läkte och han väntade på att en representant för ett basebollag, någon som verkligen visste vad han gick för, skulle ringa. Efter några månader var det emellertid han som ringde runt, men ingen var intresserad.

Patty ordnade jobb på ett sjukhus, och de försökte hanka sig fram. Annette började skicka fem eller tio dollar i veckan till dem för den händelse att de behövde hjälp med att betala räkningarna. Dessa penningbidrag upphörde när Patty ringde till Annette och talade om för henne att Ron köpte öl för pengarna, och det uppskattade systern givetvis inte.

Det blev slitningar. Annette oroade sig för att han drack igen. Hon visste emellertid inte mycket om vad som hände i äktenskapet. Patty var väldigt förtegen och blyg till sin läggning och kunde egentligen aldrig slappna av i familjen Williamsons närvaro. Annette och hennes man besökte paret en gång om året.

När Ron blev förbigången vid en befordran slutade han på Bell och började sälja försäkringar åt Equitable. Året var 1975, och han hade fortfarande inte fått något basebollkontrakt eller några förfrågningar från lag som sökte efter försummade talanger.

Hans självförtroende som idrottsman och utåtriktade personlighet gjorde emellertid att han sålde en massa livförsäkringar. Att sälja föll sig naturligt för honom, och han gladde sig åt framgångarna och pengarna som flöt in. Han gladde sig dessutom åt sena kvällar på barer och nattklubbar. Patty avskydde att han drack och fann sig inte i hans rumlande. Han rökte nu marijuana regelbundet, vilket hon tyckte var motbjudande. Hans humörsvängningar blev allt kraftigare. Den trevlige unge man som hon hade gift sig med höll på att förändras.

En kväll på våren 1976 ringde Ron till sina föräldrar, grät hysteriskt och berättade att han och Patty hade haft ett bittert gräl och separerat. Roy och Juanita, och även Annette och Renee, blev chockade när de fick höra det, men de hoppades att äktenskapet kunde räddas. Alla unga par fick rida ut en och annan storm. Vilken dag som helst skulle Ronnie få ett telefonsamtal, dra på sig en matchdräkt igen och fortsätta med karriären som basebollspelare. Deras liv skulle komma på rät köl igen, äktenskapet skulle överleva den svåra tiden.

Det gick dock inte att reparera. Oavsett vilka problem de hade vägrade Ron och Patty att prata om dem. De ansökte i all tysthet om skilsmässa på grund av oöverstigliga meningsskiljaktigheter. Separationen blev permanent. Äktenskapet varade i mindre än tre år.

Roy Williamson hade en barndomsvän som hette Harry Breechen, eller Harry Katten, som han kallades medan han spelade baseboll. De hade båda två växt upp i Francis, Oklahoma. Harry var talangscout för Yankees. Roy spårade upp honom och gav hans telefonnummer till sonen.

Rons övertalningsförmåga gav resultat i juni 1976 när han lyckades övertyga Yankees om att hans arm var helt återställd och starkare än någonsin. Efter att ha sett tillräckligt många skickliga kastare för att inse att han inte kunde överlista dem bestämde sig Ron för att satsa på sin starka sida – på högerarmen. Den hade alltid fångat talangscouternas uppmärksamhet. I Oakland hade man hela tiden pratat om att göra honom till kastare.

Han skrev ett kontrakt med Oneonta Yankees i New York-Penn League, division A, och kunde inte lämna Tulsa fort nog. Drömmen blev levande igen.

Han kunde sannerligen kasta hårt, men ofta hade han dålig koll på var bollen hamnade. Hans begåvning var oslipad – han var helt enkelt inte tillräckligt erfaren. När han började kasta för hårt i alltför högt tempo kom smärtan tillbaka, först sakta och sedan fullt ut. Det tvååriga uppehållet tog ut sin rätt, och när säsongen var över blev han petad ur laget än en gång.

Han undvek fortfarande Ada och återvände till Tulsa, där han fortsatte att sälja försäkringar. Annette besökte honom där för att se hur han hade det, och när samtalet kom in på baseboll och hans misslyckade karriär började han gråta hysteriskt och kunde inte sluta. Han erkände för henne att han hade känt sig djupt deprimerad under långa perioder.

När han än en gång tvingades vänja sig vid livet i de lägre serierna hemföll han åt sina gamla vanor, satt på barer, jagade kvinnor och drack en massa öl. För att fördriva tiden gick han med i ett softbollag och gladde sig åt att vara en stor stjärna på en liten scen. Under en match en sval kväll brast någonting i hans axel när han skickade iväg en hård boll till första basen. Han lämnade laget och slutade med softboll, men skadan var redan skedd. Han sökte läkare och genomgick ett krävande rehabiliteringsprogram men tyckte inte att han blev mycket bättre.

Dessutom höll han tyst om skadan och hoppades att den skulle ha läkt till våren efter en tids vila.

Ron gjorde sin sista utflykt i den professionella basebollvärlden våren 1977. Han lyckades än en gång snacka sig till att få spela i Yankees matchdräkt. Han klarade vårträningen, fortfarande som kastare, och blev skickad till Fort Lauderdale i Florida State League. Där var han med om sin sista säsong, hela 140 matcher, hälften av dem på bortaplan efter bussresor, medan månaderna släpade sig fram och han användes så sparsamt som möjligt. Han kastade i bara 14 matcher, 33 omgångar. Han var tjugofyra år och hade en skadad axel som inte ville läka. Glansdagarna med Asher och Murl Bowen låg långt bakom honom.

De flesta spelare känner på sig att det ofrånkomliga är nära förestående, men det gjorde inte Ron. Det fanns för många där hemma som räknade med honom. Familjen hade gjort alltför stora uppoffringar. Han hade struntat i college och en utbildning för att bli professionell basebollspelare, så att lägga av var inte ett alternativ. Han hade ett kraschat äktenskap bakom sig och var inte van vid motgångar. Dessutom bar han Yankees matchdräkt, en tydlig symbol som höll drömmen levande från dag till dag.

Han hängde tappert med till slutet av säsongen, då hans älskade Yankees petade honom än en gång.

3

Några månader efter säsongens slut strosade Bruce Leba genom gallerian Southroads i Tulsa när han fick se ett välbekant ansikte och tvärstannade. Vid ingången till Toppers Menswear stod hans gamle kompis Ron Williamson, iförd flotta kläder medan han försökte kränga liknande till ett par kunder. De gav varandra en björnkram och inledde ett långt samtal om vad som hade hänt sedan de sågs senast. För två grabbar som praktiskt taget hade varit bröder förvånades de över hur radikalt olika deras liv hade blivit.

Efter att ha tagit examen på Asher skildes de åt och förlorade kontakten med varandra. Bruce spelade baseboll i två år för ett junior college och lade sedan av när hans knän inte ville vara med längre. Det hade inte gått mycket bättre för Ron. De hade båda två varit med om en skilsmässa, men ingen av dem visste att den andre hade gift sig. Ingen av dem tyckte att det var konstigt att den andre hade fortsatt att tycka om nattlivet.

De var unga, såg bra ut, var singel igen, arbetade hårt och hade pengar på fickan, och de började genast gå på nattklubbar och jaga kvinnor tillsammans. Ron hade alltid varit förtjust i flickor, men några säsonger i de lägre serierna hade fört upp hans raggande till en mer avancerad nivå.

Bruce bodde i Ada, och varje gång han kom till Tulsa var det dags för en helkväll tillsammans med Ron och hans kompisar.

Basebollen hade gjort dem besvikna, men det var fortfarande den de helst pratade om: storhetstiden på Asher, tränare Bowen, drömmarna som de en gång hade delat och gamla lagkamrater som hade försökt och misslyckats precis som de. Två dåliga knän hade hjälpt Bruce att sluta rakt av eller i varje fall att glömma drömmarna om spel i den högsta divisionen. Det hade Ron inte kunnat göra. Han var övertygad om att han fortfarande kunde spela, att det en vacker dag skulle hända någonting, att armen på ett mirakulöst sätt skulle bli bra igen, att någon skulle ringa. Först avfärdade Bruce det, han såg det bara som efterdyningar av tidigare framgångar. Han hade egna erfarenheter av att ingen stjärna slocknar fortare än en idrottsman på high school. Somliga inser sanningen, finner sig i den och går vidare. Andra fortsätter att drömma i årtionden.

Ron var nästan manisk i sin övertygelse om att han fortfarande kunde spela. Och misslyckandet retade honom, plågade honom rentav. Han frågade ständigt Bruce vad folk i Ada sa om honom. Var de besvikna på honom för att han inte hade blivit näste Mickey Mantle? Pratade de om honom på caféerna och serveringarna? Nej, försäkrade Bruce, det gjorde de inte.

Men det spelade ingen roll. Ron var säker på att hans hemstad såg honom som en flopp, och enda sättet att ändra på det var att få ett sista kontrakt och ta sig till den högsta divisionen.

Upp med hakan, kompis, sa Bruce till honom. Glöm basebollen. Drömmen är över.

Rons familj började lägga märke till dramatiska förändringar i hans personlighet. Ibland var han nervös, uppjagad och oförmögen att koncentrera sig på en sak innan han halkade in på en annan. Vid familjesammankomsterna kunde han sitta tyst en stund och sedan hoppa in i samtalet med kommentarer som bara handlade om honom. När han pratade ville han styra samtalet, och allt som diskuterades måste ha med hans liv att göra. Han hade svårt att sitta stilla, rökte som en besatt och lade sig till med den underliga vanan att plötsligt lämna rummet. Annette bjöd hem hela familjen till Thanksgiving 1977 och dukade upp en traditionell festmåltid. Så snart alla hade satt sig vid bordet for Ron upp utan att säga ett ord, rusade ut ur rummet och gick genom Ada till moderns hus. Ingen förklaring lämnades.

Vid andra sammankomster kunde han dra sig tillbaka till ett sovrum, låsa dörren och stanna där, vilket visserligen fick familjemedlemmarna att bli oroliga men möjliggjorde en stunds trevlig samvaro. Sedan kunde han komma störtande från rummet och börja yra om det som just då råkade uppta hans tankar, alltid någonting som var helt skilt från det de andra pratade om. Han kunde stå i mitten av vardagsrummet och pladdra på som en galning tills han tröttnade, och då skyndade han tillbaka till sovrummet och låste dörren om sig.

Vid ett tillfälle hade han en gitarr med sig när han gjorde sin bryska entré och spelade frenetiskt på den medan han sjöng falskt och krävde att de andra skulle sjunga med. Efter några misslyckade låtar gav han upp och klampade tillbaka till sovrummet. Familjemedlemmarna suckade tungt och himlade med ögonen, och sedan blev det lugnt igen. Tråkigt nog hade de vant sig vid sådant beteende från hans sida.

Ron kunde vara inåtvänd och butter och tjura i flera dagar på grund av allt och ingenting, och sedan var det som om en strömbrytare slogs om, och den sällskapssjuka personligheten var tillbaka. Basebollkarriären gjorde honom deprimerad, och han föredrog att inte prata om den. Han kunde vara modfälld och ömklig under ett telefonsamtal och sedan uppspelt och gladlynt under nästa.

Familjen visste att han drack för mycket, och det gick rykten om att han använde droger. Alkoholen och kemikalierna orsakade kanske någon sorts obalans som bidrog till de våldsamma humörsvängningarna. Annette och Juanita förhörde sig så finkänsligt som möjligt om saken men möttes bara av fientlighet.

Sedan konstaterade man att Roy Williamson hade fått cancer, och Rons problem hamnade i bakgrunden. Han hade tumörer i ändtarmen, och sjukdomsförloppet var snabbt. Ronnie hade alltid varit mammas pojke, men han älskade och respekterade sin far, och hans beteende gav honom skuldkänslor. Han gick inte längre i kyrkan och hade allvarliga problem med sin gudstro, men han höll fast vid den pingstkyrkliga övertygelsen om att synder blev bestraffade. Fadern, som hade levt ett oklanderligt liv, blev nu bestraffad för sonens långa lista med försyndelser.

Roys sviktande hälsa förvärrade Rons depression. Han ältade sin själviskhet – de krav som han hade ställt på sina föräldrar om fina kläder, dyrbar sportutrustning, basebolläger och resor och den tillfälliga flytten till Asher, alltihop återbetalt på ett storslaget sätt med en färgteve som han köpte när han fick A’s kontraktsbonus. Han kom ihåg att Roy i all tysthet köpte begagnade kläder så att hans bortskämde son kunde klä sig lika fint som de snobbigaste på skolan. Han kom ihåg hur fadern hade traskat på Adas varma trottoarer med sina otympliga provväskor och sålt vaniljstänger och kryddor. Och han kom ihåg hur fadern hade suttit på läktaren och inte missat en enda match.

Roy genomgick en undersökningsoperation i Oklahoma City i början av 1978. Cancern var långt framskriden och spred sig, och läkarna kunde inte göra någonting. Han kom tillbaka till Ada, avstod från kemoterapi och började tyna bort, plågad av svåra smärtor. När slutet närmade sig åkte Ron hem från Tulsa och stannade hos fadern, förkrossad och gråtfärdig. Han bad gång på gång om ursäkt och ville att fadern skulle förlåta honom.

Efter ett tag hade fadern hört tillräckligt. Det har blivit dags att växa upp, sa han till Ron. Var en man. Sluta böla och bete dig hysteriskt. Fortsätt med ditt liv.

Roy avled den 1 april 1978.

Ron bodde kvar i Tulsa under resten av 1978 och delade en lägenhet med Stan Wilkins, en järnverksarbetare som var fyra år yngre än han. De tyckte båda två om gitarrer och popmusik och spelade och sjöng i timtal. Ron hade en kraftfull men oskolad röst och var en ganska begåvad gitarrspelare. Han kunde sitta timme ut och timme in och spela på sin dyra Fender.

Det var populärt med diskotek i Tulsa, och de båda kompisarna gick ut ofta. Efter arbetet tog de några drinkar, och sedan besökte de nattklubbarna, där Ron var välkänd. Han älskade damerna och var fullständigt ogenerad när han jagade dem. Han spanade, valde ut den läckraste tjejen och bjöd upp henne. Om hon tackade ja brukade han få med sig henne hem. Hans mål var en ny kvinna varje kväll.

Han tyckte visserligen om att dricka, men han var återhållsam med det när han raggade. För mycket sprit kunde påverka hans prestationsförmåga. Vissa kemikalier gjorde emellertid inte det. Kokainet hade intagit landet och var lätt att få tag i på Tulsas nattklubbar. Man tänkte inte särskilt mycket på sexuellt överförbara sjukdomar. Det största bekymret var herpes, aids hade inte dykt upp än. För dem som var lagda åt det hållet var slutet av 1970-talet vilt och vällustigt. Och Ron Williamson tappade all kontroll.

Den 30 april 1978 blev Tulsapolisen kallad till en lägenhet som hyrdes av Lyza Lentzch. När de kom dit berättade hon att Ron Williamson hade våldtagit henne. Han greps den 5 maj och släpptes mot 10 000 dollar i borgen.

Ron anlitade John Tanner, en erfaren brottmålsadvokat, och medgav beredvilligt att han hade haft sex med Lentzch. Han svor på att hon hade samtyckt, de hade träffats på en nattklubb, och hon hade bjudit med honom hem till lägenheten, där de till slut hamnade i sängen. Tanner trodde faktiskt på sin klient, vilket var sällsynt.

För Rons vänner var påståendet om våldtäkt befängt. Kvinnorna kastade sig praktiskt taget i hans armar. Han kunde välja vem han ville i en bar, och det var knappast så att han smög på unga oskulder utanför kyrkan. Kvinnorna som han träffade på nattklubbarna och diskoteken var där för att ha lite kul.

Även om han kände sig förödmjukad av anklagelsen var han fast besluten att uppträda obesvärat. Han festade mer än någonsin och skrattade åt alla antydningar om att han låg risigt till. Han hade en skicklig försvarsadvokat. Låt rättegången börja!

Innerst inne oroade han sig emellertid för domstolsförhandlingarna, och det av goda skäl. Att bli anklagad för ett så allvarligt brott var tillnyktrande i sig, och att bli ställd inför en jury som kunde skicka honom i fängelse i flera år var en skrämmande tanke.

Han hemlighöll detaljerna för familjen – Ada låg två timmars bilresa bort – men de noterade snart att han verkade ha blivit än mer dämpad. Och att humörsvängningarna hade blivit ännu våldsammare.

Medan Rons värld tedde sig allt dystrare kämpade han emot med det enda han kunde. Han drack mer, var ute ännu senare och jagade fler flickor, allt i ett försök att leva det ljuva livet och slippa tänka på bekymren. Alkoholen gjorde emellertid depressionen djupare, eller också krävde depressionen mer alkohol – hur det än var blev han lynnigare och mer nedstämd. Och mer oberäknelig.

Den 9 september ryckte Tulsapolisen ut efter ett telefonsamtal om ännu en påstådd våldtäkt. En artonåring flicka vid namn Amy Dell Ferneyhough kom tillbaka till sin lägenhet vid fyratiden på morgonen efter en sen kväll på en nattklubb. Hon hade blivit osams med sin pojkvän, som låg och sov i den låsta lägenheten. Hon kunde inte hitta sin nyckel, och eftersom hon var i stort behov av att uppsöka en toalett skyndade hon nerför gatan till en nattöppen närbutik. Där sprang hon ihop med Ron Williamson, som också hade festat hela natten. De kände inte varandra men började prata, och sedan tog de sig bakom butiken och till ett ställe med högt gräs, och där hade de sex med varandra.

Enligt Ferneyhough slog Ron till henne med knuten näve, slet av henne kläderna och våldtog henne.

Enligt Ron var Ferneyhough arg på pojkvännen därför att han hade låst henne ute och ställde upp på ett snabbt knull i gräset.

För andra gången på fem månader fick Ron lägga upp borgen och ringa till John Tanner. Med två våldtäkter hängande över sig drog han till slut ner på festandet och började undvika folk. Han bodde ensam och pratade nästan inte med någon. Annette kände till vissa detaljer därför att hon skickade pengar till honom. Bruce Leba visste väldigt lite om vad som hade hänt.

I februari 1979 blev det fallet Ferneyhough som gick till rättegång först. Ron vittnade och förklarade för juryn att ja, de hade faktiskt haft sex med varandra, men det var frivilligt. Egendomligt nog hade de bestämt sig för att ha intimt umgänge bakom en närbutik klockan fyra på morgonen. Juryn överlade i en timme, trodde på honom och avgav utslaget icke skyldig.

I maj utsågs ännu en jury för att höra anklagelsen om våldtäkt i fallet Lyza Lentzch. Ron förklarade än en gång för juryn precis vad som hade hänt. Han hade träffat ms Lentzch på en nattklubb, dansat med henne och tyckt om henne, och hon hade uppenbarligen tyckt om honom, för hon bjöd med honom hem till sin lägenhet, där de hade sex i fullt samförstånd. Offret talade om för juryn att hon hade kommit fram till att hon inte ville ha sex med honom, att hon hade försökt stoppa honom långt innan det hände, men hon var rädd för Ron Williamson och gav till slut med sig för att inte bli skadad. Juryn trodde återigen på Ron och förklarade honom icke skyldig.

Han hade känt sig förödmjukad första gången någon anklagade honom för våldtäkt och visste att han skulle få dras med den etiketten länge. Det var emellertid ovanligt att män blev anklagade för våldtäkt två gånger, och det inom loppet av fem månader. Hur kunde han, den store Ron Williamson, bli brännmärkt som våldtäktsman? Oavsett vad juryerna kom fram till skulle folk viska och skvallra och hålla historierna vid liv. De skulle peka på honom när han gick förbi.

Han var tjugosex år, och under större delen av sitt liv hade han varit basebollstjärna, den stöddige idrottsmannen som skulle bli hyllad i den högsta divisionen. Senare var han fortfarande en tillitsfull spelare med en skadad arm som kanske kunde läka av sig självt. Invånarna i Ada och Asher hade inte glömt honom. Han var ung, begåvningen fanns fortfarande där. Alla visste vem han var.

Alltihop blev annorlunda efter anklagelserna om våldtäkt. Han insåg att han skulle bli glömd som basebollspelare och bara hågkommen som en utpekad våldtäktsman. Han höll sig för sig själv, drog sig allt mer in i sitt eget mörker och sin förvirrade värld. Han började missköta arbetet, och sedan slutade han på Toppers Menswear. Därefter gick han i personlig konkurs, och när han hade förlorat allt packade han sina väskor och slank iväg från Tulsa. Han var på väg att krascha, störtade ner i en värld med depression, sprit och droger.

Juanita väntade och var djupt bekymrad. Hon kände inte till mycket om problemen i Tulsa, men hon och Annette visste tillräckligt för att vara oroliga. Rons liv var tydligen en enda röra – drickandet, de häftiga och otäcka humörsvängningarna och det allt mer bisarra beteendet. Han såg förfärlig ut – långt hår, skäggstubb, smutsiga kläder. Och detta var samme Ron Williamson som hade varit så mån om att se flott och stilig ut, som sålde eleganta kläder och alltid var snar att påpeka att just den slipsen inte passade till den kavajen.

Han parkerade sig i soffan i moderns vardagsrum och somnade där. Det dröjde inte länge förrän han sov tjugo timmar om dagen, alltid i soffan. Hans sovrum fanns tillgängligt, men han vägrade att ens gå in i det när det hade blivit mörkt. Han sov tungt, men ibland kunde han fara upp och skrika att det var fullt med ormar på golvet och att det fanns spindlar på väggarna.

Han började höra röster men ville inte tala om för modern vad de sa till honom. Sedan började han svara dem.

Allt gjorde honom trött – att äta och bada var enormt ansträngande företag som alltid krävde att han sov länge efteråt. Han var håglös och likgiltig även under de korta perioder då han var nykter. Juanita hade aldrig tolererat alkohol i huset – hon avskydde sprit och tobak. Någon sorts överenskommelse träffades när Ron flyttade in i ett par små rum intill köket. Där kunde han röka och dricka och spela gitarr utan att göra modern förnärmad. När han ville sova gick han tillbaka till vardagsrummet och sträckte ut sig i soffan, och när han var vaken stannade han i sina rum.

När hans humör svängde åt det hållet hände det att han återfick sina krafter och längtade efter nattlivet igen. Han drack, använde droger och jagade kvinnor, om än med lite större försiktighet. Han kunde vara borta i flera dagar, bodde hos vänner och lånade pengar av bekanta som han stötte ihop med. Sedan vände vinden igen, och han var tillbaka i soffan, död för omvärlden.

Juanita fortsatte att vänta och oroa sig. Ingen annan i familjen hade drabbats av sinnessjukdom, och hon hade ingen aning om hur hon skulle hantera det. Hon bad ofta. Hon var förtegen av sig och bemödade sig om att hålla Annette och Renee ovetande om Ronnies problem. Båda var lyckligt gifta, och Ronnie var hennes börda, inte deras.

Det hände att Ron pratade om att skaffa ett jobb. Han mådde dåligt därför att han inte arbetade och försörjde sig själv. En vän kände någon i Kalifornien som behövde anställa folk, så till familjens stora lättnad reste Ron västerut. Några dagar senare ringde han till modern, grät och sa att han bodde tillsammans med djävulsdyrkare som gjorde honom skräckslagen och höll kvar honom där. Juanita skickade en flygbiljett till honom, och han lyckades komma iväg.

Han åkte till Florida, New Mexico och Texas och jagade jobb, men de varade aldrig i mer än en månad. Varje kortvarig bortovaro gjorde honom utmattad, och efteråt sov han ännu djupare i soffan.

Till slut lyckades Juanita övertala honom att gå till en psykoterapeut, som kom fram till att han var manodepressiv. Han blev ordinerad litium men vägrade att ta medicinen regelbundet. Han arbetade deltid här och där men kunde aldrig behålla ett jobb. Det enda han var duktig på var att sälja, men i det tillståndet kunde han omöjligen träffa och charma folk. Han pratade fortfarande om sig själv som professionell basebollspelare och god vän med Reggie Jackson, men vid det laget visste invånarna i Ada hur det egentligen förhöll sig.

I slutet av 1979 vände sig Anette till den federale distriktsdomaren Ronald Jones i Pontotoc Countys domstolsbyggnad. Hon berättade om broderns situation och undrade om delstaten eller rättsväsendet kunde göra något för att hjälpa honom. Nej, sa domare Jones, inte förrän Ron utgjorde en fara för sig själv eller för andra.

En dag när Ron mådde ovanligt bra anmälde han sig till utbildning vid ett yrkesorienterat rehabiliteringscenter i Ada. Där förfasade sig terapeuten över hans tillstånd och remitterade honom till doktor M.P. Prosser vid St. Anthony’s Hospital i Oklahoma City, där han blev intagen den 3 december 1979.

Det uppstod snart problem när Ron krävde privilegier som personalen inte kunde tillhandahålla. Han ville ha mycket mer än sin beskärda del av deras tid och uppträdde som om han var den ende patienten. När de inte uppfyllde hans önskemål lämnade han sjukhuset, men några månader senare var han tillbaka och ville bli intagen på nytt.

Den 8 januari 1980 noterade doktor Prosser: ”Denne unge man har uppvisat ganska bisarrt och stundom psykopatiskt beteende. Huruvida han är manisk så som terapeuten i Ada trodde eller en schizoid person med sociopatiska tendenser, eller det omvända, en sociopatisk person med schizoida tendenser, kommer kanske aldrig att kunna fastställas … Det kan bli nödvändigt med behandling på lång sikt, men han anser själv inte att han behöver behandlas för schizofreni.”

Ron hade levt i en dröm ända sedan de tidiga tonåren, ända sedan glansdagarna på basebollplanen, och aldrig accepterat att hans karriär faktiskt var över. Han trodde fortfarande att ”de” – de makthavande inom sporten – skulle kalla honom till sig, placera honom i ett lag och göra honom berömd. ”Det är det rent schizofrena inslaget i den mentala störningen”, skrev doktor Prosser. ”Han vill bara vara med och spela, helst som en av stjärnorna.”

Man föreslog långsiktig behandlig för schizofreni, men det ville Ron inte höra talas om. En fullständig fysisk undersökning blev aldrig utförd därför att Ron vägrade att ställa upp på en sådan, men doktor Prosser noterade att han var ”en frisk och muskulös ung man, aktiv och energisk … i bättre form än de flesta i hans ålder”.

När Ron fungerade normalt arbetade han åt Rawleigh och sålde deras konsumentprodukter i de områden där hans far en gång hade knackat dörr. Det var emellertid tröttsamt och enformigt, han tjänade dåligt, och han hade inte mycket till övers för det skrivbordsarbete som krävdes, och dessutom var han ju Ron Williamson, den berömde basebollspelaren, som nu gick från hem till hem och försökte kränga hushållsprodukter!

Utan behandling eller medicinering fortsatte Ron att dricka och blev stamgäst på barerna i Ada. Han var ett stökigt fyllo, pratade högljutt, skröt om sin basebollkarriär och antastade kvinnor. Många var rädda för honom, och bartendrarna och utkastarna kände honom väl. Om Ron Williamson dök upp för att ta ett par glas blev alla medvetna om det. Ett av hans favoritställen var Coachlight, och där höll utkastarna ett vaksamt öga på honom.

Det dröjde inte länge förrän de båda anklagelserna om våldtäkt i Tulsa hann upp honom. Polisen började bevaka honom och följde ibland efter honom i staden. En kväll var han och Bruce Leba ute på en barrunda och stannade för att tanka. En polisman körde efter dem i några kvarter, stoppade dem och påstod att de hade stulit bensinen. Det var bara trakasserier, men de undgick med nöd och näppe att bli gripna.

Det skulle emellertid snart bli gripanden. I april 1980, två år efter faderns död, hamnade Ron i häktet för sin första rattfylla.

I november övertalade Juanita Williamson sonen att söka hjälp för sitt spritmissbruk. På hennes uppmaning begav han sig till södra Oklahomas mentalvårdsklinik i Ada och fick prata med Duane Logue, en terapeut som arbetade med missbrukare. Han erkände villigt att han hade problem och sa att han hade supit i elva år, använt droger i minst sju och att drickandet hade ökat dramatiskt sedan Yankees petade honom ur laget. Han sa ingenting om de båda våldtäktsmålen i Tulsa.

Logue remitterade honom till en inrättning som hette Bridge House och låg i Ardmore, Oklahoma, åtta mil bort. Nästa dag infann sig Ron på Ardmore och gick med på att genomgå en tjugoåtta dagar lång behandling för alkoholmissbruk i en skyddad omgivning. Han var väldigt nervös och sa upprepade gånger till terapeuten att han hade gjort ”fruktansvärda saker”. Efter två dagar kröp han in i sitt skal, sov det mesta av tiden och hoppade över måltider. Efter en vecka blev han ertappad med att röka på sitt rum, ett klart regelbrott, och tillkännagav att han tänkte lämna stället. Han åkte därifrån med Annette, som hade kört till Ardmore för att besöka honom, men nästa dag kom han tillbaka och ville fortsätta med behandlingen. Han blev uppmanad att åka tillbaka till Ada och lämna in en ny ansökan två veckor senare. Rädd för att modern skulle bli arg valde han att inte återvända hem utan drev istället omkring i flera veckor utan att tala om för någon var han var.

Den 25 november skickade Duane Logue ett brev till Ron och bad honom komma till ett möte den 4 december. Mr Logue skrev bland annat: ”Jag oroar mig för ditt välbefinnande och hoppas att vi kan träffas då.”

Den 4 december upplyste Juanita mentalvården om att Ron hade fått ett jobb och bodde i Ardmore. Han hade skaffat nya vänner, blivit engagerad i kyrkligt arbete, tagit till sig Kristus igen och behövde inte längre någon hjälp av de sociala myndigheterna. Fallet var avslutat.

Det öppnades igen tio dagar senare när han togs emot av Duane Logue. Ron behövde långsiktig behandling men vägrade att gå med på det. Han vägrade dessutom att ta de ordinerade medicinerna, i första hand litium. Det hände att han medgav att han drack alldeles för mycket och missbrukade droger, och sedan kunde han förneka det eftertryckligt. När han blev tillfrågad om hur mycket han drack svarade han att det kunde bli några öl.

Eftersom han inte kunde behålla ett jobb var han alltid pank. När Juanita vägrade att ”låna” honom pengar drog han runt i Ada och letade efter andra finansiärer. Det var knappast förvånande att hans vänkrets höll på att krympa – de flesta undvek honom. Han åkte till Asher flera gånger, där han alltid kunde hitta Murl Bowen på basebollplanen. De brukade småprata med varandra, och när Ron hade dragit ännu en snyfthistoria stack hans gamle tränare till honom ännu en tjugodollarsedel. Ron lovade att han skulle betala tillbaka, och Murl höll en sträng predikan om att han skulle ta tag i sitt liv.

Rons tillflyktsort var Bruce Lebas hem. Bruce hade gift om sig och levde ett mycket lugnare liv någon mil utanför staden. Ett par gånger i månaden hände det att Ron vinglade fram till ytterdörren, full och ovårdad, och frågade om han fick sova över. Bruce tog alltid emot honom, såg till att han blev nykter och brukade låna honom tio dollar.

I februari 1981 blev Ron gripen än en gång för rattfylleri och erkände sig skyldig. Efter några dagar i häktet åkte han till Chickasha för att besöka sin syster Renee och hennes man Gary. De hittade honom i sin trädgård en söndag när de kom tillbaka från kyrkan. Han förklarade att han hade övernattat i ett tält utanför deras staket på baksidan, och det såg sannerligen ut som om han hade gjort det. Dessutom hade han just flytt från några soldater vid den intilliggande armébasen Lawton som gömt undan vapen och sprängämnen i sina hem och tänkte ta över den militära anläggningen. Som tur var hade han lyckats ta sig därifrån, och nu behövde han någonstans att bo.

Renee och Gary lät honom flytta in i sonens rum. Gary ordnade ett jobb åt honom på en bondgård där han fick lasta hö. Det varade i två dagar tills han slutade därför att han hade hittat ett softbollag som behövde honom, sa han. Senare ringde bonden och talade om för Gary att Ron inte var välkommen tillbaka och att han uppenbarligen hade allvarliga emotionella problem.

Rons intresse för amerikanska presidenter fick plötsligt nytt liv, och i flera dagar pratade han inte om något annat. Han kunde inte bara räkna upp dem i rätt ordningsföljd och även baklänges – han visste allt om dem: födelsedatum, tiden som president, vicepresidenter, fruar och barn, uppmärksammade insatser, och så vidare. All konversation i familjen Simmons hem måste handla om en amerikansk president. Inget annat fick diskuteras så länge Rom var närvarande.

Han var en utpräglad kvällsmänniska. Trots att han ville sova på nätterna kunde han inte göra det. Dessutom tyckte han om att titta på teve nätterna igenom, på full volym. När solens första strålar kunde skönjas kände han sig dåsig och slumrade in. De trötta och rödögda makarna Simmons kunde avnjuta en lugn frukost innan de åkte till arbetet.

Ron beklagade sig ofta över huvudvärk. En natt hörde Gary underliga ljud i huset och hittade Ron i färd med att rota i medicinskåpet och leta efter någonting som kunde döva smärtan.

När nerverna inte tålde mer påfrestningar blev Gary tvungen att be Ron sätta sig ner för att ha ett allvarligt samtal med honom. Gary förklarade att Ron gärna fick stanna hos dem, men då måste han rätta sig efter deras rutiner. Ron verkade inte förstå att vad det var för problem. Han lämnade lugnt huset och åkte hem till modern, där han antingen låg som i koma i soffan eller häckade i sina rum, tjugoåtta år gammal och fortfarande oförmögen att inse att han behövde hjälp.

Annette och Renee oroade sig för brodern, men de kunde inte göra mycket. Han var fortfarande lika omedgörlig och verkade finna sig i att leva som en vagabond. Hans beteende blev ännu underligare – det rådde inget tvivel om att hans mentala hälsa höll på att försämras. Det var emellertid ett förbjudet samtalsämne – de hade begått misstaget att ta upp det med honom. Juanita kunde lirka med honom och förmå honom att prata med en psykiater eller söka hjälp för sitt alkoholmissbruk, men han fullföljde aldrig den långsiktiga terapin. Varje kortvarig period av nykterhet följdes av osäkerhet när de inte visste var han höll hus eller vad han gjorde.

Som avkoppling, om han nu upplevde det som en sådan, spelade han på sin gitarr, oftast på moderns främre veranda. Han kunde sitta där, slå an ackord och sjunga för fåglarna i timtal, och när han tröttnade på verandan gav han sig ut på gatorna. Han hade ofta inte tillgång till en bil eller saknade pengar till bensin, så han strövade runt i Ada och kunde ses med gitarren på olika ställen vid alla tider på dygnet.

Barndomsvännen Rick Carson var polis i Ada. När han hade nattskiftet såg han ofta Ron vandra på trottoarerna och även mellan hus medan han spelade på gitarren och sjöng, långt efter midnatt. Rick brukade fråga vart han var på väg. Ingenstans, blev svaret. Rick frågade om han ville ha skjuts hem. Ibland sa Ron ja, andra gånger föredrog han att ströva vidare.

Den 4 juli 1981 blev han gripen för att ha uppträtt berusad på allmän plats och erkände sig skyldig. Juanita blev rasande och krävde att han skulle söka hjälp. Han blev intagen på Central State Hospital i Norman, där han fick träffa doktor Sambajon, sjukhusets chefspsykiater. Ron beklagade sig bara över att han ”behövde hjälp”. Hans självkänsla och handlingskraft var körda i botten, och han tyngdes av tankar på oduglighet, hopplöshet och till och med självmord. Han sa: ”Jag kan inte göra något gott för mig själv eller personerna omkring mig. Jag kan inte behålla ett jobb, och jag har en negativ inställning till allt.” Han berättade för doktor Sambajon att han hade haft sin första allvarliga erfarenhet av depression fyra år tidigare, när hans basebollkarriär gick om intet ungefär samtidigt som äktenskapet sprack. Han medgav att han missbrukade alkohol och droger men trodde inte att det förvärrade hans problem.

Dr Sambajon tyckte att han var ”slarvig, smutsig, ovårdad … bryr sig inte om sitt utseende”. Patientens omdöme var inte allvarligt påverkat, och han hade vissa insikter i sitt tillstånd. Diagnosen blev dystymi, en kronisk form av mild depression. Doktor Sambajon rekommenderade medicinering, mer samtalsterapi, gruppterapi och fortsatt stöd från familjen.

Efter tre dagar på Central State ville Ron komma därifrån och blev utskriven. En vecka senare var han tillbaka på mentalvårdskliniken i Ada, där han togs emot av Charles Amos, som var psykologassistent. Ron beskrev sig själv som en före detta professionell basebollspelare som känt sig deprimerad sedan karriären tagit slut. Han gav dessutom religionen skulden för sina depressioner. Amos skickade honom vidare till doktor Marie Snow, den enda psykiatern i Ada, och hon började träffa honom en gång i veckan. Han blev ordinerad Asendin, en vanligt förekommande antidepressiv medicin, och hans tillstånd förbättrades något. Doktor Snow försökte övertyga patienten om att det var nödvändigt med intensivare psykoterapi, men efter tre månader var Ron färdig med henne.

Den 30 september 1982 blev Ron än en gång stoppad när han framförde ett motorfordon alkoholpåverkad. Han greps, häktades och erkände sig senare skyldig till anklagelsen.

4

Tre månader efter mordet på Debbie Carter begav sig kriminalpoliserna Dennis Smith och Mike Kieswetter till Williamsons hem och hörde Ron för första gången. Juanita var närvarande och deltog i samtalet. När Ron blev tillfrågad om var han befann sig på kvällen den 7 december sa han att han inte kom ihåg det – det var tre månader sedan. Ja, han brukade besöka Coachlight och även andra nattklubbar i Ada. Juanita tog fram sin dagbok, slog upp det datumet och upplyste kriminalarna om att sonen hade kommit hem klockan tio den kvällen. Hon visade dem noteringen som hon hade gjort den 7 december.

Ron fick frågan om han kände Debbie Carter. Han sa att han inte var säker på det. Visst kände han till namnet, eftersom det hade funnits på allas läppar sedan mordet. Smith tog fram ett fotografi av offret, och Ron granskade det noga. Han hade kanske träffat henne någon gång, eller också inte. Lite senare bad han att få se fotografiet igen. Hon verkade vagt bekant. Han förnekade bestämt att han visste någonting om mordet men var av den åsikten att mördaren förmodligen var en psykopat som följde efter henne hem, tog sig in i hennes lägenhet och sedan flydde från staden så snart brottet var fullbordat.

Efter en halvtimme frågade poliserna Ron om han var villig att lämna fingeravtryck och hårprover. Han gick med på det och följde med dem till polishuset när utfrågningen var över.

Tre dagar senare, den 17 mars, kom de tillbaka och ställde samma frågor. Ron uppgav än en gång att han inte hade någonting med mordet att göra och att han var hemma sent på kvällen den 7 december.

Polisen hörde dessutom en man vid namn Dennis Fritz, vars enda eventuella koppling till mordutredningen var hans vänskap med Ron Williamson. Enligt en tidig polisrapport var Fritz ”en misstänkt eller åtminstone en bekant till en misstänkt för mordet på Carter”.

Dennis var sällan på Coachlight, och när mordet begicks hade han inte besökt stället på flera månader. Inget vittne hade sett honom där, och i mars 1983 hade inget vittne ens nämnt hans namn. Han var nyinflyttad och okänd för de flesta i staden. Han hade aldrig kört Ron Williamson till Coachlight. Han kände inte Debbie Carter, trodde inte att han hade sett henne förut och hade ingen aning om var hon bodde. Men eftersom utredarna nu hade siktat in sig på Ron Williamson och tydligen arbetade utifrån den instinktiva teorin om att det rörde sig om två mördare, behövde de ännu en misstänkt. Fritz var deras man.

Dennis Fritz växte upp i Kansas City, gick på high school där och tog en akademisk examen i biologi på Southeastern Oklahoma State University 1971. Två år senare födde hans fru Mary deras enda barn, Elizabeth. Då bodde de i Durant, Oklahoma. Mary arbetade på ett college i närheten, och Dennis hade ett bra jobb på järnvägsbolaget.

På juldagen 1975, medan Dennis var bortrest i jobbet, blev Mary mördad av en sjuttonårig granne, skjuten i huvudet medan hon satt i en gungstol i sitt eget vardagsrum.

Dennis var oförmögen att arbeta under två år efter mordet. Han var emotionellt utbränd, och det enda han kunde göra var att ta hand om Elizabeth. När hon började skolan 1981 lyckades han ta sig samman och fick ett jobb som lärare i naturvetenskap på junior high school i samhället Konawa. Efter några månader flyttade han in i en hyreslägenhet i Ada som inte låg långt från Williamsons hem och heller inte långt från den lägenhet som Debbie Carter skulle komma att hyra. Hans mor, Wanda, flyttade till Ada för att hjälpa honom med Elizabeth.

Han fick ett annat jobb som biologilärare i nionde klass och baskettränare i samhället Noble, en timmes bilresa bort. Skolledningen tillät att han bodde i en liten husvagn på området, och på helgerna åkte han hem för att vara tillsammans med Elizabeth och sin mor. Det fanns inget nattliv i Noble, så det hände att Dennis åkte till Ada en vardagskväll för att umgås med dottern och sedan ta en drink eller kanske träffa en tjej.

En kväll i november 1981 befann sig Dennis i Ada. Han kände sig uttråkad och ville dricka öl, så han åkte till en närbutik. Utanför satt Ron Williamson i framsätet på moderns gamla Buick, spelade gitarr och fördrev tid. Dennis spelade också gitarr och råkade ha sin med sig i bilen. De började prata om musik med varandra. Ron sa att han bodde några kvarter därifrån och bjöd hem Dennis så att de kunde spela ihop. De ville båda två skaffa nya vänner.

Ron hade ett par rum som var små och smutsiga, och Fritz tyckte att det var ett trist ställe. Ron förklarade att han bodde tillsammans med sin mor, som inte tillät att han rökte eller drack alkohol i resten av huset. Han hade inget jobb, och när Dennis frågade vad han gjorde på dagarna svarade han att han brukade sova. Han var ganska trevlig, lätt att prata med och snar att skratta, men Fritz uppfattade något frånvarande hos honom. Han kunde se ut i tomma intet långa stunder och sedan stirra på Dennis som om han inte var där. En märklig kille, tyckte Dennis.

De gillade emellertid att spela gitarr och prata om musik. Efter några besök lade Fritz märke till att Ron drack en hel del och att han hade ett ombytligt humör. Ron gillade vodka och öl och brukade börja dricka sent på eftermiddagen när han väl hade vaknat och kommit bort från modern. Han var loj och nedstämd tills alkoholen började verka, och då fick hans personlighet liv. De började frekventera stadens barer och klubbar.

En eftermiddag kom Dennis hem till Ron tidigare än vanligt, innan Ron hade börjat dricka. Han småpratade med Juanita, en trevlig men hårt prövad själ som inte sa mycket men verkade ha tröttnat på sin son. Sedan försvann hon, och när Dennis hittade Ron var han i sitt sovrum och satt och stirrade in i väggen. Det rummet gjorde Ron nervös, och han gick sällan in i det.

Det fanns stora färgfotografier av Patty, hans exfru, och av honom själv i olika basebolldräkter.

”Vad vacker hon var”, sa Fritz när han tittade på Patty.

”En gång hade jag allt”, sa Ron bedrövat och bittert. Han var tjugoåtta år och hade redan gett upp.

Barrundor var alltid ett äventyr. Ron betedde sig knappast försynt när han kom till en bar, och när han väl var där förväntade han sig att stå i centrum för allas uppmärksamhet. Han tyckte om att klä sig i en fin kostym och påstå att han var en rik jurist från Dallas. Då, 1981, hade han redan tillbringat tillräckligt med tid i rättssalar för att behärska terminologin och manéren, och han spelade upp sin ”Tannergrej” på klubbar över hela Norman och Oklahoma City.

Fritz brukade hålla sig i bakgrunden och följa showen. Han gav Ron fritt spelrum. Han började dessutom bli lite trött på dessa äventyr. En utekväll tillsammans med Ron brukade leda till en konflikt av någon sort och ett oväntat slut.

Vid ett tillfälle sommaren 1982 var de på väg tillbaka till Ada efter en kväll på olika barer när Ron plötsligt tillkännagav att han ville åka till Galveston. Fritz hade begått misstaget att berätta en historia om djuphavsfiske utanför Galveston, och Ron hävdade att han alltid hade velat testa det. De var fulla och tyckte inte att en oplanerad, åtta timmar lång bilresa var särskilt långsökt. De åkte i Dennis pickup. Som vanligt hade Ron ingen bil, inget körkort och inga pengar till bensin.

Det var sommarlov, och Fritz hade lite pengar på fickan, så varför inte åka och fiska? De köpte mer öl och körde söderut.

När de befann sig någonstans i Texas behövde Dennis ta en tupplur, så Ron tog över ratten. När Dennis vaknade satt det en främmande svart man i baksätet. ”Jag plockade upp en liftare”, sa Ron stolt. I Houston stannade de strax före gryningen utanför en närbutik för att köpa öl och mat, och när de kom tillbaka var pickupen borta – den hade stulits av liftaren. Ron sa att han glömt att ta med sig bilnycklarna, och vid närmare eftertanke medgav han att han inte bara hade lämnat kvar nyckeln i tändningslåset utan att det förmodligen var så att han hade låtit motorn stå på tomgång. De drack några öl och begrundade sin otur. Fritz insisterade på att de borde ringa till polisen, men Ron var inte lika säker. De grälade om saken, men till slut ringde Dennis till dem ändå. När polismannen fick höra deras historia skrattade han dem rakt i ansiktet.

De befann sig i en ganska stökig del av staden men lyckades hitta en Pizza Hut. Där åt de och drack en hel del, och sedan började de ströva omkring i staden utan att egentligen veta var de var. I skymningen råkade de komma till en sjaskig klubb för svarta, och Ron ville absolut gå in och festa. Det var en vansinnig idé, men Fritz insåg att de förmodligen var säkrare där inne än utanför klubben. Vid bardisken smuttade Dennis på en öl och bad en bön om att ingen skulle få ögonen på dem. Ron började sin vana trogen att prata högljutt och dra till sig uppmärksamhet. Han bar kostym och var återigen den berömde juristen från Dallas. Dennis grämde sig över pickupen och hoppades att de inte skulle bli knivskurna medan hans kompis drog rövarhistorier om sin gode vän Reggie Jackson.

Högsta hönset på klubben var en man som hette Cortez, och han och Ron blev snart kompisar. När Ron berättade om den stulna pickupen vrålade Cortez av skratt. När klubben stängde åkte Ron och Dennis därifrån med Cortez, som hade en lägenhet i närheten men inte tillräckligt med sängplatser. De båda vita grabbarna fick sova på golvet. När Fritz vaknade var han bakfull, arg på grund av pickupen och fast besluten att ta sig tillbaka till Ada helskinnad. Han ruskade liv i Ron, och tillsammans lyckades de övertala Cortez att mot en mindre ersättning köra dem till en bank, där Dennis förhoppningsvis skulle kunna ta ut pengar. Vid banken väntade Cortez i bilen medan Ron och Dennis gick in. Dennis fick sina pengar, och när de gick ut kom ett dussintal polisbilar farande från alla håll och omringade Cortez. Tungt beväpnade polismän drog ut honom ur bilen och vräkte in honom i baksätet på en av sina egna.

Ron och Dennis skyndade in på banken igen, gjorde en snabb bedömning av tillslaget utanför och tog sig därifrån genom en annan utgång. De köpte bussbiljetter. Resan hem blev lång och jobbig. Fritz var utled på Ron och arg därför att han hade sett till att de blev av med pickupen. Han svor att han det skulle dröja länge innan han träffade honom igen.

En månad senare ringde Ron till Dennis och ville gå ut. Efter eskapaden i Houston hade deras vänskap svalnat betydligt. Fritz tyckte om att gå ut och ta några öl och dansa, men han hade alltid läget under kontroll. Ron var okej så länge de drack och spelade gitarr i hans rum, men när han väl kom till en bar kunde vad som helst hända.

Dennis hämtade honom, och de gav sig ut för att ta ett glas. Fritz förklarade att det skulle få bli en tidig kväll för hans del eftersom han skulle träffa en ung dam senare. Han var aktivt intresserad av ett seriöst förhållande. Hans fru hade varit död i sju år, och han längtade efter en långsiktig relation. Det gjorde inte Ron. Kvinnor var till för sex och inget annat.

Det visade sig emellertid vara svårt att skaka av sig Ron den kvällen, och när Dennis åkte till sin kvinnliga bekantskap följde Ron med. När han till slut insåg att han inte var välkommen blev han arg och försvann, men inte till fots. Han stal Dennis bil och körde till Bruce Lebas hus. Fritz stannade hos kvinnan, och nästa morgon upptäckte han att bilen var borta. Han ringde till polisen och anmälde stölden, och sedan ringde han till Bruce Leba och frågade om han hade sett till Ron. Bruce gick med på att köra Ron och den stulna bilen till Ada. Och när de kom dit blev de stoppade av polisen. Anmälan togs tillbaka, men Dennis och Ron pratade inte med varandra på flera månader.

Fritz var hemma i Ada när han fick ett telefonsamtal från kriminalkommissarie Dennis Smith. Kriminalaren ville att han skulle komma till polishuset och besvara några frågor. Vad för sorts frågor? undrade Fritz. Det får ni veta när ni kommer hit, svarade Smith.

Fritz åkte motvilligt till polishuset. Han hade ingenting att dölja, men alla sådana möten med polisen var oroväckande. Smith och Gary Rogers ställde frågor till honom om hans relation till Ron Williamson, en gammal vän som han inte hade träffat på flera månader. Först var frågorna sakliga, men sedan började de gradvis låta anklagande. ”Var befann ni er på kvällen den 7 december?” Just då var Dennis inte säker på det, han behövde tid att tänka efter. ”Kände ni Debbie Carter?” Nej. Och så vidare. Efter en timme lämnade Fritz polishuset, smått orolig över att han alls hade blivit utfrågad i samband med mordutredningen.

Dennis Smith ringde än en gång och frågade om Fritz var villig att genomgå ett lögndetektortest. Med sin naturvetenskapliga bakgrund visste Fritz att lögndetektorer var högst opålitliga, så han ville inte vara med om ett sådant test. Å andra sidan hade han aldrig träffat Debbie Carter och var angelägen att bevisa det för Smith och Rogers. Han gick efter viss tvekan med på det, och ett test blev inplanerat på OSBI:s huvudkontor i Oklahoma City. När dagen närmade sig blev Fritz allt mer nervös, och för att lugna nerverna tog han en Valium strax före testet.

Undersökningen utfördes av OSBI-agenten Rusty Featherstone, och Dennis Smith och Gary Rogers var närvarande. När testet var klart stod polismännen böjda över kurvorna och skakade sammanbitet på huvudet åt de dåliga nyheterna.

Fritz blev upplyst om att han hade ”misslyckats katastrofalt”.

”Det är omöjligt”, blev hans första reaktion.

Du döljer någonting, sa de. Fritz medgav att han var nervös och erkände till slut att han hade tagit en Valium. Detta gjorde polismännen upprörda, och de insisterade på att han skulle genomgå ännu ett test. Han ansåg inte att han hade något val.

En vecka senare kom Featherstone till Ada med sin apparat och riggade upp den i polishusets källare. Fritz var rentav mer nervös än första gången, men han svarade sanningsenligt på frågorna utan att tveka.

Han ”misslyckades katastrofalt” igen, fast den här gången var det ännu värre, enligt Featherstone, Smith och Rogers. Förhöret efter lögndetektortestet inleddes aggressivt. Rogers agerade den elake polisen och började med att svära, hota och upprepade gånger säga: ”Du döljer någonting, Fritz.” Smith försökte spela rollen som Fritz ende vän, men det var ett gammalt och barnsligt knep.

Rogers var klädd som en cowboy med stövlar och allt, och han stegade rasande omkring i rummet, svor, hotade och pratade om dödsceller och giftinjektioner. Sedan kunde han plötsligt fara ut mot Fritz, stöta till honom i bröstet och tala om för honom att det var lika bra att han erkände. Det hela var skrämmande men inte särskilt effektivt. Fritz sa gång på gång: ”Låt mig vara i fred.”

Till slut anklagade Rogers honom för våldtäkt och mord. Han brusade upp, och hans språk blev ännu grövre när han beskrev hur Fritz och hans kumpan, Williamson, hade brutit sig in i flickans lägenhet, våldtagit henne och dödat henne, och nu ville han, Rogers, höra ett erkännande.

Utan konkreta bevis skulle fallet bara lösas av en bekännelse, och poliserna försökte desperat tvinga ur Fritz en sådan. Han var emellertid orubblig. Han hade ingenting att bekänna, men efter två timmars verbal misshandel ville han ge dem någonting. Han berättade om en resa som han och Ron hade gjort till Norman föregående sommar, en röjarkväll när de raggade på barer och en tjej som hade hoppat in där bak i Dennis bil blev hysterisk när han inte ville släppa ut henne. Till slut gjorde hon sig fri, sprang därifrån och ringde till polisen, och Ron och Dennis sov i bilen på en parkeringsplats medan de gömde sig för polisen. Ingen anmälan lämnades in.

Denna historia verkade blidka poliserna, i varje fall i några minuter. Det stod klart att de hade inriktat sig på Williamson, och nu hade de fått mer bevis för att han och Fritz var goda vänner och dryckesbröder. Fritz förstod inte vad det kunde ha med mordet på Carter att göra, men å andra sidan gick det mesta av det poliserna sa över huvudet på honom. Fritz visste att han var oskyldig, och om Smith och Rogers hade siktat in sig på Ron behövde den verklige mördaren inte känna sig orolig.

Efter att ha hållit på i tre timmar lade poliserna till slut av. De var övertygade om att Fritz var inblandad på något sätt, men fallet skulle inte lösas av en bekännelse. Det skulle krävas skickligt polisarbete, så de började bevaka Fritz, skugga honom och stoppa honom utan anledning. Vid ett flertal tillfällen vaknade Fritz mitt i natten och fick se en polisbil stå parkerad utanför huset.

Fritz lämnade frivilligt hår-, blod- och salivprover. Varför inte ge dem allt de ville ha? Han hade ingenting att frukta. Tanken på att prata med en advokat föresvävade honom, men varför göra sig det besväret? Han var helt oskyldig, och det skulle poliserna snart inse.

Kriminalkommissarie Smith undersökte Fritz bakgrund och upptäckte att han 1973 blivit fälld för att ha odlat marijuana i samhället Durant. Beväpnad med den informationen kontaktade en polisman från Ada skolan i Noble där Dennis undervisade och informerade de ansvariga om att Fritz inte bara var föremål för utredning i ett mordfall utan dessutom hade blivit fälld för ett narkotikabrott som han underlåtit att nämna när han sökte lärarjobbet. Fritz blev avskedad med omedelbar verkan.

Den 17 mars fick Susan Land på OSBI de ”huvud- och könshår från Fritz och Williamson” som Dennis Smith hade skickat till henne.

Den 21 mars begav sig Ron till polishuset och genomgick frivilligt ett lögndetektortest som utfördes av B.G. Jones, en annan utredare på OSBI. Jones meddelade efteråt att det inte gick att dra några slutsatser av testet. Ron lämnade dessutom ett salivprov. En vecka senare skickades det till OSBI tillsammans med ett likadant prov från Dennis Fritz.

Den 28 mars avslutade Jerry Peters på OSBI analysen av fingeravtryck. I sin rapport konstaterade han förbehållslöst och entydigt att handavtrycket på gipsplattan inte kunde komma från Debbie Carter, Dennis Fritz eller Ron Williamson. Detta borde ha inneburit goda nyheter för polisen. Om de kunde hitta ett matchande handavtryck skulle de ha sin mördare.

Istället informerade polisen familjen Carter diskret om att Ron Williamson var deras huvudmisstänkte. De hade visserligen inte tillräckliga bevis, men de följde upp samtliga ledtrådar och höll sakta och metodiskt på att bygga upp ett åtal mot honom. Han var sannerligen suspekt – han betedde sig underligt, hade oregelbundna vanor och bodde tillsammans med sin mor, var arbetslös och känd för att besvära kvinnor och vara en stamgäst på barerna, och framför allt bodde han nära brottplatsen. Om han sneddade genom en gränd kunde han ta sig till Debbie Carters lägenhet på några minuter!

Dessutom hade han råkat i klistret två gånger i Tulsa. Han måste vara en våldtäktsman, oavsett vad jurymedlemmarna hade kommit fram till.

Strax efter mordet fick Debbies moster Glenna Lucas ett telefonsamtal från en anonym man som sa: ”Debbie är död, och nästa gång kommer du att dö.” Glenna mindes med fasa orden som hade skrivits med nagellack: ”Nästa gång kommer Jim Smith att dö.” Hon greps av panik, men istället för att underrätta polisen ringde hon till åklagarmyndigheten.

Bill Peterson, en kraftigt byggd ung man från en framstående familj, hade varit chefsåklagare i Ada i tre år. Hans distrikt omfattade tre countyn – Pontotoc, Seminole och Hughes – och han hade sitt kontor i Pontotoc Countys domstolsbyggnad. Han kände familjen Carter, och likt alla åklagare i småstäder var han angelägen att finna en misstänkt och få brottet uppklarat. Dennis Smith och Gary Rogers såg till att Peterson hela tiden hölls informerad om utredningen.

Glenna berättade om det anonyma telefonsamtalet för Peterson, och de kom fram till att det troligen var Ron Williamson som ringde och att han var mördaren. Om han gick ett kort stycke från sina rum till gränden kunde han faktiskt se Debbies lägenhet, och om han tog några steg nerför moderns uppfart kunde han se Glennas hus. Han fanns där i mitten, den underlige mannen som saknade jobb, hade egendomliga vanor och iakttog dem som bodde i grannskapet.

Bill Peterson ordnade med avlyssning av Glennas telefon, men det kom inga fler samtal.

Glennas dotter Christy var åtta år och fullt medveten om vad som hade drabbat familjen. Glenna såg alltid till att hon fanns i närheten och lät henne aldrig vara ensam eller prata i telefon, och hon förvissade sig om att hon hölls under noggrann uppsikt i skolan.

I huset och inom familjen viskades det om Ron Williamson. Varför skulle han döda Debbie? Vad väntade polisen på?

Viskningarna och skvallret fortsatte. Fruktan spred sig snabbt i området och sedan i hela staden. Mördaren var på fri fot, han fanns där alla kunde se honom, och alla visste vad han hette. Varför plockade polisen inte bort honom från gatorna?

Ett och ett halvt år efter det senaste mötet med doktor Snow behövde Ron verkligen komma bort från gatorna. Han var i desperat behov av långvarig behandling på en vårdinrättning. I juni 1983, återigen på moderns uppmaning, traskade han den bekanta vägen till mentalvårdskliniken i Ada. Han ville ha hjälp och sa än en gång att han var deprimerad och inte kunde leva ett normalt liv. Han skickades till en annan institution i Cushing, och där blev han utvärderad av Al Roberts, en rehabiliteringsterapeut. Roberts konstaterade att Rons IQ var 114, ”i det övre skiktet av normal intellektuell kapacitet”, men anmärkte att alkoholmissbruket kunde ha lett till vissa hjärnskador.

Mr Roberts skrev: ”Det den här mannen vill uttrycka är kanske ett rop på hjälp.” Ron var osäker, spänd, orolig, nervös och deprimerad.

Han är en mycket avvikande person och ogillar myndighetspersoner. Hans beteende kommer att fortsätta att vara excentriskt och oberäkneligt. Han har tydliga problem med att behärska sig. Han är ytterst misstänksamt lagd och misstrogen mot personer omkring honom. Han saknar umgängesförmåga och känner sig mycket besvärad i sociala sammanhang. Detta är en person som inte tar något större ansvar för sitt eget beteende och sannolikt reagerar med vrede när han upplever att han kan bli kränkt. Han ser omvärlden som mycket hotfull och skrämmande och försvarar sig mot den genom att vara fientlig eller tillbakadragen. Ron förefaller vara väldigt omogen och ger intryck av att egentligen inte bry sig om någonting.

Ron anmälde sig till en yrkesinriktad utbildning på East Central University i Ada och uppgav att han ville ta examen i kemi eller alternativt gymnastik och idrott så att han kunde bli tränare. Han gick med på en mer ingående psykologisk utvärdering med hjälp av en serie tester. Dessa leddes av Melvin Brooking, en psykologassistent som arbetade med yrkesrehabilitering.

Brooking kände Ron och familjen Williamson väl, kanske för väl. Hans beteendemässiga observationer var späckade med anekdoter, och han kallade honom ”Ronnie”.

Om hans idrottskarriär skrev Brooking: ”Jag vet inte vad för sorts elev Ronnie var på high school, men jag vet att han var en enastående idrottsman som emellertid alltid hämmades av temperamentsutbrott, både på och utanför planen, omoget beteende och en mycket självupptagen och arrogant attityd. Hans divalater, oförmåga att komma överens med andra och bristande respekt för regler och bestämmelser gjorde honom olämplig som spelare i de flesta lag han vände sig till.”

Om familjen skrev han: ”Ronnies mor har fått slita hårt hela livet. Hon har sedan längre ägt och drivit en skönhetssalong i stadens centrum. Både modern och fadern har funnits vid Ronnies sida under ett antal kriser, och modern fortsätter uppenbarligen att försörja honom, trots att hon närmar sig gränsen för vad en person klarar av emotionellt, fysiskt och ekonomiskt.”

Om det misslyckade äktenskapet skrev han: ”Ronnie gifte sig med en mycket vacker flicka, en före detta miss Ada, men till slut kunde hon inte finna sig i hans lynniga humör och oförmåga att livnära sig, så hon skilde sig från honom.”

Ron var tydligen öppenhjärtig om sitt missbruk av alkohol och droger. Brooking noterade: ”Ronnie har haft allvarliga alkohol- och drogproblem.” ”Han har petat i sig mängder av tabletter. Ofta har det verkat vara ett försök att medicinera sig själv mot djupa depressioner. Han uppger att han inte längre dricker eller använder droger.”

Brooking inledde sin diagnos med manodepressiv störning och beskrev den på följande sätt:

Den manodepressiva störningen innebär att den här unge mannen drabbas av kraftiga humörsvängningar från maniska höjder till depressiva djup som gör honom helt handlingsförlamad. Min bedömning är att störningen tenderar åt det depressiva hållet, eftersom det är i det tillståndet han oftast befinner sig. De maniska höjdpunkterna är i de flesta fall drogframkallade och kortvariga. De senaste tre, fyra åren har Ronnie varit djupt deprimerad och bott i moderns hus. Han har sovit det mesta av tiden, arbetat ytterst sällan och varit helt beroende av sina närmaste för sin försörjning. Han har lämnat moderns hus vid tre eller fyra tillfällen i vad som verkat vara allvarligt menade försök att komma tillbaka till ett normalt liv, men inget har fungerat.

Brooking ställde dessutom diagnosen paranoid personlighetsstörning på grund av ”en genomgripande och obefogad misstänksamhet och misstrogenhet mot andra, hyperkänslighet och oförmåga att känna tillgivenhet”.

För fullständighetens skull lade han till alkohol- och drogberoendet. Hans prognos var ”förbehållsam”, och avslutningsvis konstaterade han: ”Den här unge mannen har inte fått riktig ordning på sitt liv sedan han flyttade hemifrån för drygt tio år sedan. Hans liv har kantats av en rad problem och förödande kriser. Han fortsätter att försöka få fötterna på fast mark men har så här långt inte lyckats med det.”

Brookings uppgift var att göra en utvärdering av Ron, inte att behandla honom. I slutet av sommaren 1983 försämrades Rons mentala tillstånd, och han fick inte den hjälp han behövde. Det som krävdes var långvarig psykoterapi på ett mentalsjukhus, men det hade familjen inte råd med, delstaten kunde inte stå för den, och Ron skulle ändå inte gå med på det.

När han skickade in sin ansökan till East Central University bifogade han en begäran om studiebidrag. Denna beviljades, och han blev underrättad om att han kunde hämta en check på skolans expedition. Han kom dit, som vanligt ovårdad med långt hår och mustasch, i sällskap med två andra ljusskygga figurer, båda tydligt intresserade av att Ron skulle få lite pengar. Checken var utställd på Ron men skulle kontrasigneras av en av universitetets tjänstemän. Ron hade bråttom men blev tillsagd att vänta i en lång kö. Han ansåg att pengarna rätteligen var hans och tyckte inte om att vänta. Hans båda kompisar var otåliga att komma över pengarna, så Ron drog sig inte för att förfalska tjänstemannens namnteckning.

Han gick därifrån med 300 dollar.

Tilltaget bevittnades av Nancy Carson, som var gift med Rick Carson, Rons barndomsvän och polisman i Ada. Mrs Carson arbetade på universitetets administrativa kontor och hade känt Ron i många år. Hon förfärades av det hon just hade fått se, så hon ringde till sin man.

En anställd på universitetet kände familjen Williamson. Han åkte raka vägen till Juanitas skönhetssalong och berättade för henne om Rons förfalskning. Om hon betalade tillbaka pengarna till skolan skulle saken inte polisanmälas. Juanita skrev snabbt ut en check på 300 dollar och gav sig ut för att leta efter sin son.

Nästa dag blev Ron gripen för urkundsförfalskning, ett grovt brott som kunde ge upp till åtta års fängelse. Han placerades i Pontotoc Countys häkte. Han kunde inte betala borgen, och familjen kunde inte hjälpa honom.

Mordutredningen gick trögt. Det hade fortfarande inte kommit något besked från OSBI:s labb om de första fingeravtrycken och hår- och salivproverna. Prover från trettioen män i Ada, bland dem Ron Williamson och Dennis Fritz, höll på att analyseras. Glen Gore hade fortfarande inte blivit uppmanad att lämna några sådana.

I september 1983 låg alla hårprover och väntade på det överfulla skrivbordet hos Melvin Hett, en av OSBI:s hårexperter.

Den 9 november genomgick Ron ännu ett lögndetektortest medan han satt i häktet, även detta utfört av OSBI-agenten Rusty Featherstone. Det hela tog två timmar, och det ställdes en massa frågor innan apparatens sladdar fästes på Ron. Han förnekade konsekvent och bestämt all inblandning i eller vetskap om mordet. Även det här testet bedömdes vara otillräckligt, och alltihop blev videofilmat.

Ron anpassade sig till livet bakom galler. Han lade av med spriten och tabletterna därför att han inte hade något val, och han lyckades fortsätta med sin vana att sova tjugo timmar om dygnet. Men utan medicinering eller någon sorts behandling blev hans mentala tillstånd allt sämre.

Senare i november berättade en annan häktad, Vicki Michelle Owens Smith, en underlig historia om Ron för kriminalkommissarie Dennis Smith.

Klockan 03.00 eller 04.00 på söndagsnatten såg Ron Williamson ut genom sitt fönster och upptäckte Vicki. Williamson ropade att hon var en häxa och att det var hon som hade visat honom till Debbie Carters hus. Nu hade hon fört Debbies ande till hans cell, och det höll på att göra honom vansinnig. Williamson bad dessutom högljutt om moderns förlåtelse.

I december, ett år efter mordet, blev Glen Gore ombedd att komma till polishuset för att lämna en redogörelse. Han förnekade all inblandning i Debbie Carters död. Han sa att han hade sett henne på Coachlight några timmar innan hon blev mördad och tillade att hon hade bett honom dansa med henne därför att Ron Williamson besvärade henne. Det faktum att ingen annan på Coachlight hade uppgett att de sett Ron där var tydligen ovidkommande.

Men hur angelägna poliserna än var att få ihop ett åtal mot honom höll bevisen helt enkelt inte. Det fanns inte ett enda fingeravtryck i Carters lägenhet som tillhörde Ron eller Dennis, vilket utgjorde ett gapande hål i teorin om att de var där under det utdragna och våldsamma överfallet. Det fanns inga ögonvittnen, ingen hade hört någonting den natten. Håranalyserna, som även i bästa fall var osäkra, låg fortfarande och väntade hos Melvin Hett på OSBI.

Det de hade mot Ron var två ”otillräckliga” lögndetektortest, ett dåligt rykte, en bostad som inte låg långt från offrets och Glen Gores senkomna och vaga identifiering.

Mot Dennis Fritz hade de ännu mindre. Ett år efter mordet var det enda påtagliga resultatet av utredningen att en biologilärare för niondeklassare hade blivit avskedad.

I januari 1984 erkände sig Ron skyldig till anklagelsen om urkundsförfalskning och blev dömd till tre års fängelse. Han blev förd till en kriminalvårdsanstalt utanför Tulsa, och det dröjde inte länge förrän hans underliga beteende drog till sig personalens uppmärksamhet. Han blev förflyttad till en bevakad mentalvårdsinrättning för observation. Doktor Robert Briody hade ett samtal med honom på förmiddagen den 13 februari och noterade: ”Han är oftast dämpad och förefaller ha kontroll över sina handlingar.” Men under ännu ett samtal samma eftermiddag fick dr Briody se en annan person. Ron var ”hypomanisk, högljudd, irriterad och hetsig, och han har lösryckta associationer och fantasier, irrationella tankar och paranoida vanföreställningar”. Fortsatt utvärdering rekommenderades.

Säkerhetsåtgärderna var inte särskilt stränga på inrättningen. Ron upptäckte en basebollplan i närheten och tyckte om att ta sig dit på kvällen för att få vara i fred. Vid ett tillfälle hittade en polisman honom sovande där ute i gräset och eskorterade honom tillbaka till inrättningen. Personalen gav honom en tillrättavisning och lät honom skriva en redogörelse.

Jag kände mig nere häromkvällen och behövde lite tid att tänka igenom saker och ting. Jag har alltid känt mig lugn på en bollplan. Jag gick till planens nordöstra hörn och kröp ihop under det skuggande trädet som en gammal jycke. En stund senare sa en polis åt mig att gå tillbaka till CTC-byggnaden. Mitt på planen blev jag mött av Brents, och vi gick till ytterdörren tillsammans. Han sa att han tänkte glömma saken eftersom jag inte hade ställt till med någonting. Jag fick emellertid en anmärkning, vilket har lett till den här redogörelsen.

Med den huvudmisstänkte inspärrad stod utredningen av mordet på Debbie Carter praktiskt taget stilla. Veckorna gick utan att det hände mycket. Dennis Fritz arbetade en kort tid på ett vårdhem och sedan på en fabrik. Adapolisen var på honom då och då, men till slut tröttnade de. Glen Gore var kvar i staden, men polisen var inte särskilt intresserad av honom.

Det rådde stor missräkning bland poliserna, stämningen var spänd, och pressen på dem skulle snart öka dramatiskt.

I april 1984 blev ännu en ung kvinna mördad i Ada, och även om hennes död inte hade något samband med Debbie Carters skulle den till slut få långtgående konsekvenser för Ron Williamson och Dennis Fritz.

Denice Haraway var en tjugofyraårig student vid East Central som arbetade deltid i McAnally’s närbutik i östra utkanten av Ada. Hon hade varit gift i åtta månader med Steve Haraway, som även han studerade på East Central och var son till en framstående tandläkare i staden. De nygifta bodde i en liten lägenhet som ägdes av doktor Haraway och ägnade mycket tid åt studierna.

På kvällen lördagen den 28 april, vid halv niotiden, närmade sig en kund ingången till McAnally’s när han mötte en vacker ung kvinna som lämnade butiken. Hon åtföljdes av en ung man, även han i tjugoårsåldern. Han hade armen om hennes midja, de verkade vara som vilket förälskat par som helst. De gick fram till en pickup, och kvinnan klev in först, på passagerarsidan. Sedan hoppade den unge mannen in och drog igen dörren, och några sekunder senare startades motorn. De körde österut från stadens centrum. Pickupen var en gammal Chevrolet med fläckar av grå grundfärg där karossen hade lagats.

Kunden såg inte till någon inne i butiken. Kassaapparaten stod öppen och hade tömts. En cigarrett låg och pyrde i ett askfat. Bredvid det stod en öppnad ölburk, och bakom disken låg en brun handväska och en uppslagen lärobok. Kunden försökte hitta expediten, men butiken var tom. Sedan kom han fram till att den kanske hade blivit rånad, så han ringde till polisen.

I den bruna handväskan hittade en polisman ett körkort som var utställt på Denice Haraway. Kunden tittade på fotografiet och gjorde en säker identifiering. Det var den unga kvinna som han hade mött när han var på väg in i butiken bara en halvtimme tidigare.

Kriminalkommissarie Dennis Smith hade redan gått och lagt sig när samtalet kom. ”Betrakta det som en brottsplats”, sa han, och sedan somnade han om. Hans order blev emellertid inte åtlydd. Butiksföreståndaren bodde i närheten och kom snart dit. Han kontrollerade kassaskåpet – det hade inte öppnats. Han hittade 400 dollar i kontanter under disken som skulle läggas in i kassaskåpet och ytterligare 150 i en annan kassalåda. Medan de väntade på en kriminalare snyggade föreståndaren till stället. Han tömde askfatet, där det bara fanns en fimp, och slängde ölburken. Polismännen hejdade honom inte. Om det hade funnits några fingeravtryck så var de numera borta.

Steve Haraway pluggade och väntade på att hans fru skulle komma hem efter det att butiken stängde klockan elva. Ett telefonsamtal från polisen chockade honom, och han tog sig genast till butiken, där han identifierade hustruns bil, läroböcker och handväska. Han gav polismännen ett signalement och försökte komma ihåg vad hon hade på sig – jeans, tennisskor och en blus av något slag.

Tidigt på söndagsmorgonen blev samtliga poliser i Adas trettiotre man starka kår inkallade till tjänstgöring. Delstatspoliser infann sig från intilliggande distrikt. Dussintals lokala sammanslutningar, bland dem Steves studentförening, deltog frivilligt i sökandet. OSBI-agenten Gary Rogers utsågs till att leda utredningen på delstatsnivå, och Dennis Smith blev än en gång den ansvarige inom Adapolisen. De delade upp countyt i sektioner och avdelade grupper till att undersöka varenda gata, landsväg, småväg, flod, dike och fält.

En expedit på JP’s, en annan närbutik som låg en knapp kilometer från McAnally’s, trädde fram och berättade för polisen om två egendomliga unga män som hade kommit till butiken och skrämt upp henne strax innan Denice försvann. Båda var drygt tjugo år och långhåriga, och de uppträdde underligt. De spelade ett parti biljard innan de åkte därifrån i en gammal pickup.

Kunden vid McAnally’s hade bara sett en man lämna butiken tillsammans med Denice, och hon verkade inte vara rädd för honom. Hans kortfattade beskrivning stämde ganska väl överens med den kortfattade beskrivningen av de båda underliga unga männen vid JP’s, så polisen hade någonting som liknade ett spår. De letade efter två vita män, mellan tjugotvå och tjugofyra år gamla, den ene mellan en och sjuttiotre och en och sjuttioåtta, med långt blont hår över öronen och ljus hy, och den andre med axellångt, ljusbrunt hår och smärt kroppsbyggnad.

Det intensiva sökandet under söndagen gav ingenting, inte en enda ledtråd. Dennis Smith och Gary Rogers blåste av det vid mörkrets inbrott men tänkte fortsätta tidigt nästa morgon.

På måndagen skaffade de ett skolfotografi av Denice och tryckte upp flygblad med hennes vackra ansikte och signalement – en och sextiofem lång, vikt femtio kilo, bruna ögon, mörkblont hår, ljus hy. På flygbladet fanns även beskrivningar av de båda unga männen som blev sedda vid JP’s samt en av den gamla pickupen. De sattes upp i vartenda skyltfönster i och omkring Ada av poliser och frivilliga.

En polistecknare gjorde med expeditens hjälp två skisser av männen. När de visades för kunden vid McAnally’s sa han ett en av dem åtminstone ”kom i närheten”. De båda teckningarna skickades till den lokala tevestationen, och när allmänheten fick se de eventuellt misstänkta för första gången började samtalen strömma in till polishuset.

Då fanns det fyra kriminalare i Ada – Dennis Smith, Mike Baskin, D.W. Barrett och James Fox – och de drunknade snart i alla telefonsamtal. Det var över hundra, och de fick bortåt tjugofem namn på tänkbara personer.

Två namn var särskilt intressanta. Billy Charley hade blivit nämnd ett trettiotal gånger, så han kallades in för förhör. Han kom till polishuset med sina föräldrar, som sa att han hade varit hemma hela lördagskvällen.

Det andra namnet, som också hade uppgivits av ett trettiotal oroliga stadsbor, var Tommy Ward, en yngling från orten som var välkänd av polisen. Tommy hade blivit gripen för förseelser ett antal gånger – fylleri på allmän plats, snatterier – men aldrig för ett våldsbrott. Han hade släktingar över hela Ada, och familjen Wards medlemmar var kända som anständiga och hårt arbetande människor som inte lade sig i andras angelägenheter. Tommy var tjugofyra år, den näst yngste av åtta barn, och hade hoppat av från high school.

Han infann sig frivilligt för förhör. Kriminalarna Smith och Baskin ställde frågor till honom om lördagskvällen. Han hade fiskat tillsammans med en vän, Karl Fontenot, sedan hade de varit på en fest, stannat där till klockan fyra på natten och därefter gått hem. Tommy hade ingen bil. Kriminalarna noterade att Wards blonda hår hade klippts väldigt kort. Det såg ojämnt och slarvigt ut och hade uppenbarligen inte gjorts av en frisör. De tog en Polariodbild av hans bakhuvud och skrev datumet 1 maj på den.

De båda misstänkta på teckningarna hade långt och ljust hår.

Kriminalinspektör Baskin fick tag i Karl Fontenot, en man som han inte kände, och bad honom komma till polishuset för att svara på några frågor. Fontenot gick med på det men dök aldrig upp. Baskin lät det vara. Fontenot hade långt mörkt hår.

Medan det angelägna sökandet fortsatte i Pontotoc County skickades Denice Haraways namn och signalement ut till polismyndigheter i hela landet. Det kom telefonsamtal från alla håll, men inget av dem tillförde någonting. Denice hade helt enkelt försvunnit spårlöst.

När Steve Haraway inte delade ut flygblad eller körde omkring på småvägarna satt han i lägenheten tillsammans med några vänner. Telefonen ringde stup i kvarten, och varje gång tändes en gnista av hopp.

Denice hade ingen anledning att rymma. De hade varit gifta i mindre än ett år och var fortfarande djupt förälskade i varandra. Båda gick sista året på East Central och såg fram emot att ta examen, lämna Ada och leva sina liv någon annanstans. Hon hade blivit bortförd mot sin vilja, det var Steve säker på.

För varje dag som gick blev det allt mindre sannolikt att Denice skulle återfinnas i livet. Om hon hade blivit bortförd av en våldtäktsman skulle hon ha blivit släppt efter övergreppet. Om hon hade blivit kidnappad borde det ha kommit krav på en lösensumma. Det gick rykten om en gammal pojkvän nere i Texas, men de tystnade snart. Dessutom cirkulerade det rykten om knarklangare och andra kriminella, men det gjorde det alltid i samband med bisarra brott.

Adas invånare blev än en gång chockade av ett mord. Debbie Carter hade blivit mördad sjutton månader tidigare, och staden hade nätt och jämnt hämtat sig efter den mardrömmen. Nu var alla dörrar låsta och reglade, tonåringarna fick stränga order om att komma hem tidigt, och försäljningen av skjutvapen i stadens pantbanker ökade kraftigt. Vad höll på att hända med den fina lilla universitetsstaden som hade två kyrkor i varje gatukorsning?

Vecka lades till vecka, och livet återgick sakta till det normala för de flesta av Adas invånare. Sommaren närmade sig, och barnen hade slutat skolan. Ryktena blev färre, men de upphörde inte helt och hållet. En misstänkt i Texas skröt med att han hade mördat tio kvinnor, och Adapolisen skyndade dit för att förhöra honom. En död kvinnokropp hittades i Missouri med tatueringar på benen. Denice hade inga tatueringar.

Utredningen om mordet på Carter stod fortfarande stilla. Med två uppseendeväckande och olösta mord på halsen var stämningen inom polisen spänd och ansträngd. Man arbetade timme ut och timme in utan att kunna visa några resultat. Gamla ledtrådar blev granskade och följdes upp på nytt, fortfarande utan att ge någonting. Dennis Smiths och Gary Rogers liv upptogs av de båda morden.

För Rogers var pressen ännu större. Ett år före Denice Haraways försvinnande hade det begåtts ett liknande brott i Seminole, som låg fem mil söder om Ada. En artonårig flicka vid namn Patty Hamilton arbetade i en nattöppen närbutik när hon plötsligt försvann. En kund kom in och upptäckte att butiken var tom. Kassaapparaten hade tömts, och det stod två öppnade läskedrycksburkar på disken, men det fanns ingenting som tydde på en strid. Hennes låsta bil stod parkerad utanför butiken. Hon var spårlöst försvunnen, och under ett år hade polisen utgått från att hon blivit bortförd och mördad.

Den ansvarige OSBI-agenten för fallet Patty Hamilton var Gary Rogers. Debbie Carter, Denice Haraway och Patty Hamilton – agent Rogers hade de ouppklarade morden på tre unga kvinnor på sitt bord.

När Oklahoma fortfarande bara var ett territorium hade Ada ett färgstarkt och välförtjänt rykte om sig att vara en fristad för revolvermän och laglösa. Dispyter löstes med skjutvapen, och den som drog snabbast kunde gå därifrån utan att behöva oroa sig för att bli straffad av myndigheterna. Bankrånare och boskapstjuvar sökte sig till Ada därför att det fortfarande var indiantrakter som inte tillhörde Förenta staterna. De gånger man hade lyckats få dit en sheriff var det ingen match för de förhärdade kriminella som slog sig ner i och i närheten av Ada.

Stadens dåliga rykte som ett tillhåll för laglösa förändrades dramatiskt 1909, när invånarna till slut tröttnade på att leva i ständig fruktan. En respektabel ranchägare vid namn Gus Bobbit blev nerskjuten av en revolverman som lejts av en annan markägare. Mördaren och tre medbrottslingar greps, och en febrig lynchstämning spred sig i samhället. Anförda av frimurarna, de framstående medborgarna i Ada, samlades en lynchmobb tidigt på morgonen den 19 april 1909. Fyrtio personer tågade sammanbitet ut ur frimurarnas lokal på Tolfte gatan vid Broadway mitt i Ada och var framme vid häktet några minuter senare. De övermannade sheriffen, drog ut de fyra råskinnen ur cellerna och släpade dem över gatan till ett hyrstall som valts ut för tilldragelsen. De fyra männen fick handlederna och vristerna fjättrade med ståltråd, och sedan blev de hängda under högtidliga omständigheter.

Tidigt nästa morgon ställde en fotograf upp sin kamera i ladan och tog bilder. En av dem hade överlevt genom åren, ett bleknat, svartvitt fotografi som tydligt visar hur de fyra männen hänger i snarorna, orörliga, nästan rofyllda och avgjort döda. Många år senare trycktes bilden upp på vykort och delades ut på handelskammarens kontor.

Under årtionden var lynchningarna den händelse som Adas invånare kände sig mest stolta över.

5

I fallet Carter hade Dennis Smith och Gary Rogers inte bara en obduktionsrapport, hårprover och ”misstänkta” lögndetektortest – de var dessutom övertygade om att de visste vem mördaren var. Ron Williamson satt inne, men han skulle komma ut igen. De skulle ta honom förr eller senare.

I fallet Haraway hade de emellertid ingenting – inget lik, inga vittnen, inte en enda konkret ledtråd. Polistecknarens skisser stämde mer eller mindre in på hälften av de unga männen i Ada. Poliserna väntade på ett genombrott.

Det kom som från ingenstans i början av oktober 1984, när en man vid namn Jeff Miller stegade in i Adas polishus och bad att få prata med kriminalkommissarie Dennis Smith. Han sa att han hade upplysningar om fallet Haraway.

Miller var från staden och hade inget brottsregister, men polisen kände till honom som en av de rastlösa unga män som var ute sent på kvällarna och hoppade från det ena jobbet till det andra, oftast på fabriker. Miller drog fram en stol och började berätta sin historia.

På kvällen då Denice Haraway försvann hade det varit en fest vid Blue River, på en plats som låg cirka fyra mil från Ada. Jeff Miller hade själv inte varit där, men han kände två unga kvinnor som var med på festen. Dessa kvinnor – han gav Smith deras namn – talade långt senare om för honom att Tommy Ward var där och att det redan tidigt under festen började bli ont om dricka. Ward, som inte hade någon bil, erbjöd sig att åka och skaffa öl, och han lånade en pickup av någon som hette Janette Roberts. Ward körde därifrån ensam och var borta i några timmar, och när han sedan kom tillbaka utan öl verkade han uppjagad och grät. När man frågade varför han grät sa han att han hade gjort något hemskt. Vad då? ville alla på festen veta. Jo, av någon anledning hade han kört ända tillbaka till Ada, trots att det låg många affärer där man kunde köpa öl längs vägen, och hamnat vid McAnally’s i östra delen av staden. Där hade han tvingat med sig den unga kvinnliga expediten, våldtagit henne, dödat henne och gömt undan kroppen, och nu mådde han dåligt.

Att erkänna något sådant för ett tillfälligt hopsatt gäng fulla och höga personer verkade tydligen fullt logiskt.

Miller sa ingenting om varför de båda kvinnorna skulle berätta det för honom och inte för polisen, och han kunde heller inte förklara varför de hade väntat i fem månader med att göra det.

Det var en absurd historia, men Dennis Smith nappade genast på den. Han försökte få tag i de båda kvinnorna, men de hade redan hunnit flytta från Ada. (När han till slut lyckades spåra upp dem, flera månader senare, förnekade de att de hade varit på festen, att de hade sett Tommy Ward där eller på någon annan fest, att de någonsin hade hört en historia om en ung expedit som blivit kidnappad och mördad, eller någon annan ung kvinna, för den delen, och allt annat som Jeff Miller hade påstått i sin berättelse.)

Dennis Smith hittade Janette Roberts. Hon bodde i Norman, elva mil bort, tillsammans med sin man, Mike Roberts. Den 12 oktober åkte Smith och kriminalinspektör Mike Baskin till Norman och dök upp oanmälda hemma hos Janette. De bad henne följa med till polisstationen för att svara på några frågor, och det gjorde hon motvilligt.

Under samtalet medgav Janette att hon, Mike, Tommy Ward och Karl Fontenot, såväl som många andra, ofta hade haft fester vid Blue River, men hon var så gott som säker på att de inte hade varit där den lördagskväll som Haraway försvann. Hon lät ofta Tommy Ward låna hennes pickup, men han hade aldrig lämnat en fest vid floden (eller något annat ställe) i den, och hon hade heller aldrig sett honom gråta och vara uppjagad eller hört honom svamla om våldtäkt och mord på en ung kvinna. Nej, kommissarien, det hade aldrig hänt. Det var hon helt säker på.

Kriminalarna blev positivt överraskade när de fick veta att Tommy Ward bodde hos makarna Roberts och att han var arbetskamrat med Mike. De båda männen var anställda av en firma som sålde och monterade husfasader, och de hade långa arbetstider, inte sällan från soluppgången till skymningen. Smith och Baskin bestämde sig för att stanna i Norman tills Ward kom hem från arbetet så att de kunde ställa frågor till honom.

Tommy och Mike stannade för att köpa en sexpack öl på vägen hem, och ölen var en god anledning att inte åka och prata med snutarna. Framför allt tyckte Tommy inte om dem. Han ville inte åka till polisstationen i Norman. Poliserna i Ada hade frågat ut honom om mordet flera månader tidigare, och han trodde att saken var utagerad. En av orsakerna till att han flyttade från Ada var att så många tyckte att han liknade en av de misstänkta på polisens teckningar. Han hade sett den många gånger och kunde inte upptäcka några likheter. Det var bara en skiss som gjorts av en polistecknare som aldrig hade sett den misstänkte och aldrig skulle göra det, och sedan hade den visats upp i ett samhälle där man var ytterst angelägen att koppla ihop ansiktet med någon som bodde i Ada. Alla ville hjälpa polisen att lösa fallet. Det var en liten stad. Försvinnandet var en stor nyhet. Vid ett eller annat tillfälle hade alla som Tommy kände haft en teori om vilka de skyldiga sannolikt var.

Tommy hade haft med Adapolisen att göra flera gånger genom åren. Det gällde aldrig något allvarligt eller våldsamt, men de visste vem han var, och han visste vilka de var, och Tommy föredrog att i möjligaste mån undvika Smith och Rogers.

Om Tommy inte hade någonting att dölja tyckte Janette att Tommy inte behövde oroa sig för att åka till polisstationen och prata med Dennis Smith och Mike Baskin. Tommy hade inte haft någonting med flickan Haraway att göra, men han litade inte på polisen. Efter att ha brottats med frågan i en timme bad han Mike köra honom till polisstationen i Norman.

Smith och Baskin tog med honom till ett rum i källaren där det fanns videoutrustning och förklarade att de ville spela in samtalet. Tommy var nervös men gick med på det. Apparaten slogs på, de läste upp hans rättigheter för honom, och han skrev under godkännandet.

I början uppträdde kriminalarna hövligt – det var bara ett rutinförhör, inget märkvärdigt. De frågade Tommy om han kom ihåg det förra förhöret, fem månader tidigare. Visst gjorde han det. Hade han sagt sanningen då? Ja. Sa han sanningen nu? Ja.

Efter en stund blev Tommy förvirrad när Smith och Baskin ställde upprepade frågor om den aktuella veckan i april. Dagen då Denice Haraway försvann hade han först arbetat med rörledningarna i moderns hem och sedan varit på en fest hemma hos Janette och Mike Roberts i Ada. Han lämnade huset klockan fyra på morgonen och gick hem. Fem månader tidigare hade han sagt till polisen att det var vad han gjorde dagen före försvinnandet. ”Jag blandade helt enkelt ihop dagarna”, förklarade han, men poliserna lät sig inte övertygas.

Kriminalarna svarade med: ”När insåg du att du inte hade sagt sanningen till oss?”, ”Säger du sanningen nu?” och ”Du är på väg att få riktigt allvarliga problem.”

Tonfallet blev barskt och anklagande. Smith och Baskin ljög och påstod att de hade flera vittnen som kunde intyga att Tommy var på en fest vid Blue River den lördagskvällen och att han hade lånat en pickup och kört därifrån.

Fel dag, sa Tommy och höll fast vid sin version. Han hade varit och fiskat på fredagen, festat hemma hos Janette och Mike på lördagen och åkt till ännu en fest vid floden på söndagen.

Varför ljög snutarna? frågade Tommy sig själv. Han visste sanningen.

Det blev fler lögner. ”Är det inte sant att du tänkte råna McAnally’s? Vi har personer som kommer att vittna om det.”

Tommy skakade på huvudet och stod på sig, men han var djupt bekymrad. Om poliserna var beredda att ljuga så lättvindigt kunde de få för sig vad som helst.

Sedan tog Dennis Smith fram ett stort fotografi av Denice Haraway och höll upp det framför Tommys ansikte. ”Känner du den här flickan?”

”Nej, det gör jag inte. Men jag har sett henne.”

”Dödade du den här flickan?”

”Nej, det gjorde jag inte. Jag skulle aldrig ta en människas liv.”

”Vem var det då som dödade henne?”

”Det vet jag inte.”

Smith höll kvar fotografiet framför Tommy och frågade om han tyckte att hon var söt. ”Hennes föräldrar vill kunna begrava henne. De vill veta var hon är så att de kan begrava henne.”

”Jag vet inte var hon är”, sa Tommy, stirrade på fotografiet och undrade varför de anklagade honom.

”Vill du tala om för oss var hon är så att föräldrarna kan begrava henne?”

”Jag vet inte.”

”Använd din fantasi. Vad tror du?”

”Hon kan fortfarande vara i livet, såvitt jag vet, eller ni eller någon annan.”

Smith fortsatte att hålla upp fotografiet medan han ställde fler frågor. Vad Tommy än svarade blev det omedelbart avfärdat som om det inte var sant eller inte ens uppfattades av kriminalarna. De frågade flera gånger om han tyckte att hon var en söt flicka. Trodde han att hon skrek när hon blev överfallen? Tycker du inte att föräldrarna borde kunna få begrava henne?

”Har du bett till Gud om det här, Tommy?” frågade Smith.

Till slut lade han undan fotografiet och frågade Tommy om hans mentala hälsa, om polisens teckningar och om hans utbildning. Sedan tog han upp fotografiet igen, körde det i ansiktet på Tommy och började om med frågor om hur flickan hade dödats och hur kroppen hade grävts ner, och var hon inte en söt tjej?

Mike Baskin försökte få Tommy att börja gråta genom att prata om föräldrarnas svåra kval. ”Deras lidande skulle få ett slut om de bara fick veta var hon är.”

Tommy höll med om det men sa att han inte hade någon aning om var flickan var.

Till slut stängdes videobandspelaren av. Förhöret varade i en timme och fyrtiofem minuter, och Tommy Ward avvek inte en tum från det han hela tiden hade hävdat – att han inte visste någonting om Denice Haraways försvinnande. Samtalet med poliserna hade ruskat om honom rejält, men han gick ändå med på ett lögndetektortest några dagar senare.

Janette och Mike Roberts bodde bara några kvarter från polisstationen i Norman, och Tommy bestämde sig för att promenera dit. Det kändes skönt med frisk luft, men han var arg därför att snutarna hade behandlat honom så bryskt. De hade ljugit upprepade gånger för att försöka få honom att försäga sig.

När Smith och Baskin åkte tillbaka till Ada var de övertygade om att de hade hittat sin man. Tommy Ward liknade teckningen av en av de båda män som hade kommit till JP’s och uppträtt underligt samma kväll som Denice försvann. Och han hade verkat nervös under förhöret som de just hade hållit med honom.

Först kände sig Tommy lättad över att han skulle få genomgå ett lögndetektortest. Han tänkte säga sanningen, testet skulle bevisa det, och snutarna skulle till slut lägga av med sina trakasserier. Sedan började han få mardrömmar om mordet, om polisens anklagelser, om folk som tyckte att han liknade mannen på teckningen, om Denice Haraways söta ansikte och föräldrarnas kval. Varför anklagade de honom?

Poliserna trodde att han var skyldig. De ville att han skulle vara skyldig! Varför skulle han lita på att de hanterade ett lögndetektortest på rätt sätt? Borde han prata med en advokat?

Han ringde till sin mor och sa att han var rädd för polisen och lögndetektortestet. ”Jag är rädd för att de kommer att få mig att säga någonting som jag inte menar”, sa han till henne. Säg bara sanningen, rådde hon honom, så kommer allt att ordna sig.

På morgonen torsdagen den 18 oktober körde Mike Roberts Tommy till OSBI:s högkvarter i Oklahoma City, vilket bara var tjugo minuters bilresa. Testet skulle ta ungefär en timme. Mike tänkte vänta på parkeringsplatsen, och sedan skulle de åka till arbetet. Deras chef hade gett dem några timmar ledigt. När Mike Roberts såg Tommy gå in i byggnaden kunde han inte föreställa sig att den unge mannen tog sina sista steg i frihet. Tommy skulle få tillbringa resten av sitt liv innanför fängelsemurar.

Dennis Smith tog emot Tommy med ett brett leende och en hjärtlig handskakning, och sedan visade han honom till ett rum där han fick vänta ensam i en halvtimme – ett populärt polisknep för att göra den misstänkte ännu mer nervös. Klockan halv elva blev han förd till ett annat rum, och där väntade agent Featherstone och hans pålitliga lögndetektor.

Smith försvann. Featherstone förklarade hur maskinen fungerade, eller hur det var meningen att den skulle fungera, och fäste elektroderna på Tommy. När frågorna började ställas svettades Tommy redan. De första var enkla – de handlade om hans familj, utbildning och jobb – alla kände till sanningen, och maskinen gjorde vad den skulle. Det här borde bli en baggis, började Tommy tänka.

Fem över elva läste Featherstone upp rättigheterna för Tommy och började gå in på fallet Haraway. Under två och en halv timmes intensiv utfrågning höll Tommy tappert fast vid sanningen – han visste ingenting om fallet Haraway.

Undersökningen höll på utan avbrott fram till halv två, och då kopplade Featherstone ur allting och lämnade rummet. Tommy kände sig lättad och rentav upprymd därför att prövningen till slut var över. Han hade klarat testet, snutarna skulle äntligen låta honom vara i fred.

Featherstone kom tillbaka efter fem minuter, satt med näsan i utskrifterna och studerade resultatet. Han frågade Tommy vad han trodde. Tommy sa att han visste att han hade klarat sig, det var överstökat, och nu måste han verkligen ta sig till jobbet.

Sakta i backarna, sa Featherstone. Du blev kuggad.

Tommy kunde inte tro sina öron, men Featherstone sa att det var uppenbart att han hade ljugit och att han hade varit inblandad i kidnappningen av Haraway. Hade han lust att prata om det?

Prata om vad då!

Lögndetektorn ljuger inte, sa Featherstone och pekade på papperen med kurvorna. Du vet någonting om mordet, sa han gång på gång. Det skulle bli så mycket enklare för Tommy om han bara erkände, berättade vad som hände och sa sanningen. Featherstone, den snälle polisen, var angelägen att hjälpa Tommy, men om Tommy vägrade att ta emot hans hjälp skulle han bli tvungen att överlämna honom till Smith och Rogers, som väntade och var beredda att kasta sig över honom.

Vi kan väl prata om det, uppmanade Featherstone.

Det finns ingenting att prata om, hävdade Tommy. Han sa upprepade gånger att någon måste ha mixtrat med lögndetektorn, för han hade sagt sanningen, men Featherstone lyssnade inte på det örat.

Tommy medgav att han hade varit nervös före testet och orolig medan det pågick därför att han skulle komma för sent till arbetet. Han medgav dessutom att förhöret med Smith och Rogers sex dagar tidigare hade gjort honom upprörd och gett honom mardrömmar.

Var för sorts mardrömmar? ville Featherstone veta.

Tommy beskrev en av dem. Han var på ett ölhävarparty, och sedan satt han i en pickup tillsammans med två andra män och en flicka vid det nerlagda kraftverket utanför Ada där han hade växt upp. En av männen försökte kyssa flickan, men hon ville inte, och Tommy sa åt mannen att låta henne vara i fred. Sedan sa han att han ville åka hem. ”Du är redan hemma”, sa en av männen. Tommy såg ut genom fönstret, och plötsligt var han hemma. Alldeles innan han vaknade stod han vid ett tvättställ och försökte förgäves skrubba bort svart vätska från händerna. Han kunde inte identifiera flickan och inte männen heller.

Den där drömmen går inte ihop, sa Featherstone.

De flesta drömmar gör inte det, svarade Tommy.

Featherstone förblev lugn men fortsatte att uppmana Tommy att erkänna, berätta allt om brottet och framför allt tala om för honom var liket fanns någonstans. Han hotade än en gång med att överlämna Tommy till ”de båda andra” poliserna som väntade i rummet intill, som om han skulle bli utsatt för långvarig tortyr.

Tommy var chockad, förvirrad och livrädd. När han vägrade att erkänna för Featherstone tog han med honom till Smith och Rogers, som redan var arga och verkade beredda att ta till knytnävarna. Featherstone stannade kvar i rummet, och så snart dörren stängdes for Smith ut mot Tommy och röt: ”Du, Karl Fontenot och Odell Titsworth förde bort den där flickan, tog med henne till kraftverket, våldtog och dödade henne, eller hur?”

Nej, sa Tommy, försökte tänka klart och låta bli att gripas av panik.

Prata med oss, din lögnaktiga lilla skit, morrade Smith. Du har just misslyckats i ett lögndetektortest, vi vet att du ljuger, och vi vet att du dödade den där flickan!

Tommy försökte komma på vem Odell Titsworth var. Han hade hört namnet men aldrig träffat mannen. Odell bodde någonstans i trakten av Ada, trodde han, och hade dåligt rykte, men Tommy kunde inte erinra sig att han hade träffat honom. Han hade kanske sett honom ett par gånger, men det kunde han inte komma ihåg just då, för Smith gormade och pekade och verkade vara beredd att klippa till honom.

Smith upprepade sin teori om att de tre männen hade fört bort flickan, och Tommy fortsatte att säga nej. Nej, jag hade ingenting med det att göra. ”Jag känner inte ens Odell Titsworth.”

Jo, det gör du, rättade Smith. Sluta ljuga.

Att Karl Fontenot fanns med i teorin var lättare att förstå, för han och Tommy hade varit vänner till och från i några år. Anklagelserna var emellertid förvirrande, och Smiths och Rogers självbelåtna visshet gjorde honom skräckslagen. De fortsatte att ösa hot och smädelser över honom. Deras språk urartade och omfattade snart alla upptänkliga svordomar och obsceniteter.

Tommy svettades och kände sig yr, och han försökte desperat att tänka klart. Han avgav bara korta svar. Nej, det var inte jag. Nej, jag var inte inblandad. Vid ett par tillfällen ville han slänga ur sig sarkastiska kommentarer, men han var rädd. Smith och Rogers var rasande och beväpnade, och Tommy var inlåst i ett rum tillsammans med dem och Featherstone. Det verkade som om förhöret skulle hålla på länge till.

Efter att ha svettats i tre timmar hos Featherstone och uthärdat en timmes verbal tortyr i händerna på Smith och Rogers behövde Tommy verkligen en paus. Han måste gå på toaletten, röka en cigarrett och försöka bli klar i huvudet. Han behövde hjälp, han måste prata med någon som kunde tala om för honom vad det var som hände.

Kan jag få ta en paus? frågade han.

Bara några minuter till, sa de.

Tommy såg en videokamera på ett bord intill, men den var inte påslagen och spelade inte in den verbala misshandel som pågick. Det här kan absolut inte vara ett standardförfarande inom polisen, tänkte han.

Smith och Rogers påminde Tommy, gång på gång, om att i Oklahoma avrättade man mördare med giftinjektioner. Han stod inför ett dödsstraff, en säker död, men det kunde finnas ett sätt att undvika det. Erkänn, berätta vad som hände och för oss till liket, så skulle de använda sitt inflytande och se till att han fick ett lindrigare straff.

”Det var inte jag som gjorde det”, sa Tommy.

Featherstone upplyste sina båda kolleger om att Tommy hade haft en dröm.

Tommy berättade än en gång om drömmen, och det bemöttes än en gång med ogillande. De tre poliserna var eniga om att det inte lät klokt, och Tommy svarade på samma sätt: ”De flesta drömmar är sådana.”

Drömmen gav emellertid poliserna någonting att arbeta med, så de började bättra på den. De båda andra männen i pickupen var Odell Titsworth och Karl Fontenot, eller hur?

Nej, envisades Tommy. Han kunde inte identifiera männen i drömmen. Inga namn.

Skitsnack. Och flickan var Denice Haraway, eller hur?

Nej, han kunde inte identifiera flickan i drömmen.

Skitsnack.

Under den följande timmen lade poliserna till de nödvändiga detaljerna i Tommys dröm, och han förnekade var och en av dem. Det var bara en dröm, sa han hela tiden.

Bara en dröm.

Skitsnack, sa poliserna.

Efter två timmars oavbrutet bombardemang bröt Tommy till slut samman. Han knäcktes av fruktan – Smith och Rogers var arga och verkade vara fullt kapabla och beredda att klå upp honom eller till och med skjuta honom – och av den fasansfulla tanken på att tyna bort i en dödscell innan han blev avrättad.

Det stod dessutom klart för Tommy att han inte skulle komma därifrån förrän han gav snutarna någonting. Efter fem timmar i rummet var han utmattad, förvirrad och nästan förlamad av fruktan.

Han begick ett misstag som skulle göra att han hamnade i en dödscell och berövade honom friheten för resten av livet.

Tommy bestämde sig för att ställa upp. Eftersom han var helt oskyldig, och han utgick från att Karl Fontenot och Odell Titsworth också var det, kunde han ge snutarna det de ville ha. Han kunde spela med i deras fantasier. Sanningen skulle snabbt komma fram. Nästa dag eller dagen efter skulle poliserna inse att deras historia inte stämde. De skulle prata med Karl, och han skulle säga sanningen. De skulle leta rätt på Odell, och han skulle skratta åt dem.

Spela med. Rutinmässigt polisarbete skulle uppdaga sanningen.

Hur skulle någon kunna tro på hans bekännelse om den var tillräckligt vansinnig och baserad på en dröm?

Var det inte Odell som kom till butiken först?

Visst, varför inte, sa Tommy. Det var ju bara en dröm.

Nu började poliserna komma någon vart. Den unge mannen höll till slut på att ge vika för deras smarta taktik.

Och meningen var att råna den, eller hur?

Visst, vad som helst, det var ju bara en dröm.

Medan eftermiddagen gick byggde Smith och Rogers på drömmen med fler påhittade saker, och Tommy spelade med.

Det var ju bara en dröm.

Polisen borde ha insett att de hade allvarliga problem redan medan den befängda ”bekännelsen” avlades. Kriminalinspektör Mike Baskin väntade i Adas polishus, satt vid telefonen och önskade att han hade varit på OSBI, i händelsernas centrum. Vid tretiden ringde Rogers och hade fantastiskt goda nyheter – Tommy Ward hade börjat prata! Sätt dig i bilen, åk till kraftverket väster om staden och leta efter liket. Baskin skyndade iväg, övertygad om att sökandet snart skulle vara över.

Han hittade ingenting och insåg att han skulle behöva fler män för att göra en noggrann undersökning. Han åkte tillbaka till polishuset. Telefonen ringde igen. Nya uppgifter. Det fanns ett nerbrunnet gammalt hus på höger sida när man närmade sig kraftverket. Det var där liket hade gömts undan!

Baskin for iväg igen, körde fram till huset, rotade i ruinerna utan att hitta någonting och återvände till staden.

Hans förspillda möda fortsatte efter ett tredje telefonsamtal från Rogers. Det hade framkommit nya uppgifter igen. Någonstans i närheten av kraftverket och det nerbrunna huset fanns det en betongbunker. Det var där de placerade liket.

Baskin tog med sig två män och ett par strålkastare och åkte tillbaka. De hittade betongbunkern och höll fortfarande på att leta när mörkret föll.

De kammade noll.

Efter varje samtal från Baskin med negativt besked gjorde Smith och Rogers korrigeringar i Tommys dröm. Timmarna gick, och den misstänkte var mer än slutkörd. De turades om, fram och tillbaka, den elake polisen och den snälle polisen, omväxlande med dämpade och nästan deltagande röster, och sedan började de gorma, svära och hota. ”Din lögnaktiga lilla jävel!” var deras favorituttryck. Tommy fick höra dem skrika det tusen gånger.

”Du ska vara glad att Mike Baskin inte är här”, sa Smith. ”För då skulle han skjuta skallen av dig.”

En kula i huvudet skulle inte ha förvånat Tommy.

När det hade blivit mörkt och de insåg att liket inte skulle återfinnas den dagen bestämde sig Smith och Rogers för att göra en sammanfattning av bekännelsen. Videokameran var fortfarande inte inkopplad när de lät Tommy gå igenom historian som i själva verket var deras. Den började med att de tre mördarna åkte i Odell Titsworths pickup och planerade rånet. De insåg att Denice skulle kunna identifiera dem, så de tog henne med sig, och sedan bestämde de sig för att våldta och mörda henne. Detaljerna om var den döda kroppen fanns var vaga, men kriminalarna var övertygade om att den låg gömd någonstans i närheten av kraftverket.

Tommy var praktiskt taget hjärndöd och kunde knappt mumla. Han försökte återge deras historia men blandade hela tiden ihop detaljerna. Smith och Rogers avbröt honom, upprepade sina påhittade uppgifter och fick honom att börja om. Till slut, efter fyra repetitioner som knappast hade lett till några förbättringar medan deras stjärna snabbt höll på att slockna, bestämde sig poliserna för att starta kameran.

Berätta nu, sa de till Tommy. Se till att det blir rätt, och vi vill inte höra något skitsnack om den där drömmen.

”Men det är inte sant”, sa Tommy.

Berätta ändå, bad poliserna envist, så kommer vi att hjälpa dig att bevisa att det inte är sant.

Och inget skitsnack om den där drömmen.

Klockan 18.58 tittade Tommy Ward in i videokameran och uppgav sitt namn. Han hade blivit förhörd i åtta och en halv timme och var helt slut både fysiskt och emotionellt.

Han rökte en cigarrett, den första under eftermiddagen, och framför sig hade han en läskedrycksburk, som om han och poliserna var på väg att avsluta lite småprat i all vänlighet, trevligt och civiliserat.

Han berättade sin historia. Han, Karl Fontenot och Odell Titsworth kidnappade Denice Haraway från butiken, åkte ut till kraftverket väster om staden, våldtog henne, dödade henne och gjorde sig sedan av med liket någonstans i närheten av en betongbunker vid Sandy Creek. Mordvapnet var Titsworths stora fällkniv.

Det var bara en dröm, sa han. Eller tänkte han säga. Eller trodde att han sa.

Han använde namnet ”Titsdale” flera gånger. Kriminalarna avbröt honom och hjälpte honom på traven genom att föreslå namnet ”Titsworth” istället. Tommy rättade sig och malde på. Han tänkte hela tiden: Även en blind snut kommer att förstå att jag ljuger.

Trettioen minuter senare stängdes videokameran av. De satte handklovar på Tommy och körde honom till Ada, där han låstes in i en av häktets celler. Mike Roberts väntade fortfarande på parkeringsplatsen utanför OSBI-byggnaden. Han hade suttit där i nästan nio och en halv timme.

Nästa morgon kallade Smith och Rogers till en presskonferens och tillkännagav att de hade löst fallet Haraway. Tommy Ward, tjugofyra, från Ada, hade erkänt och namngett två andra män som ännu inte var gripna. Polisen bad massmedierna vänta med att gå ut med storyn tills de fick tag i de båda andra misstänkta. Dagstidningarna lydde uppmaningen, men det gjorde inte en tevekanal. Nyheten blev snart känd i sydöstra Oklahoma.

Några timmar senare greps Karl Fontenot utanför Tulsa och blev förd till Ada. Efter framgången med Tommy Ward var det Smith och Rogers som ledde förhöret. En videobandspelare hade gjorts klar, men det gjordes ingen inspelning av utfrågningen.

Karl var tjugo år och hade haft egen bostad sedan han var sexton. Han växte upp i Ada under mycket fattiga omständigheter – fadern var alkoholist, och Karl hade fått se modern dö i en bilolycka. Han var en lättpåverkad pojke med få vänner och praktiskt taget inga släktingar.

Han hävdade att han var oskyldig och sa att han inte visste någonting om Haraways försvinnande.

Det visade sig vara betydligt enklare att knäcka Karl än Tommy, och efter mindre än två timmar hade Smith och Rogers ännu en inspelad bekännelse, en som påminde misstänkt mycket om Wards.

Karl tog omedelbart tillbaka sin bekännelse när han placerades i häktet och skulle senare uppge: ”Jag har aldrig suttit i häkte förut eller haft någonting med polisen att göra, aldrig haft någon framför mig som sagt att jag dödat en vacker kvinna och att jag kommer att bli dömd till döden, så jag drog historien och hoppades att de skulle låta mig vara i fred sen. Och det gjorde de när de hade spelat in min redogörelse. De sa att jag antingen kunde skriva ner den eller spela in den på video. Jag insåg inte ens vad redogörelsen eller bekännelsen skulle innebära förrän de sa att jag hade erkänt brottet. Det var därför jag lämnade en osann redogörelse, för att de skulle låta mig vara i fred.”

Polisen såg till att pressen fick ta del av storyn. Ward och Fontenot hade avgett fullständiga bekännelser. Fallet med Haraways försvinnande var uppklarat, åtminstone till största delen. De arbetade fortfarande med Titsworth och räknade med att kunna anklaga alla tre för mord inom några dagar.

Området vid det nerbrunna huset undersöktes omsorgsfullt, och polisen hittade rester av vad som verkade vara ett käkben. Detta kunde man snart läsa om i Ada Evening News.

Trots att Karl fått detaljerade instruktioner hängde hans bekännelse inte ihop. Det fanns stora avvikelser mellan hans version av brottet och Tommys. De lämnade motstridiga uppgifter beträffande i vilken ordning de våldtog Denice, huruvida hon blev knivskuren under våldtäkterna, platsen och antalet knivhugg, huruvida hon lyckades göra sig fri och springa några steg innan hon hanns upp och var hon till slut dog. De mest påfallande skiljaktigheterna gällde hur de dödade henne och vad de gjorde med kroppen.

Tommy Ward sa att hon fick ta emot flera knivhugg medan hon låg där bak i Odells pickup under gruppvåldtäkten. Hon dog där, och sedan slängde de hennes döda kropp i ett dike vid en betongbunker. Fontenot mindes det annorlunda. Enligt hans version tog de med henne till ett övergivet hus där Odell Titsworth knivhögg henne, baxade in henne under golvet, hällde bensin över henne och brände ner huset.

De var emellertid nästan helt samstämmiga beträffande Odell Titsworth. Det var han som låg bakom det hela, ledaren som plockade upp Ward och Fontenot med sin pickup för att dricka lite öl, röka lite gräs och senare råna McAnally’s. När gänget väl hade bestämt sig för vilken närbutik de skulle råna gick Odell in, stal pengarna och tvingade med sig flickan, och sedan sa han till kompisarna att de måste döda henne för att hon inte skulle kunna identifiera dem. Han körde ut till kraftverket. Han iscensatte gruppvåldtäkten och började själv. Han tog fram vapnet, en femton centimeter lång fällkniv. Han knivhögg och dödade henne, och antingen brände han upp henne eller också inte, beroende på vilken av versionerna man gick efter.

Även om de medgav inblandning vilade den egentliga skulden på Odell Titsworth, eller Titsdale, eller vad han nu hette.

Sent på eftermiddagen den 19 oktober grep polisen Titsworth och förhörde honom. Han var en fyra gånger dömd brottsling som hade en avog inställning till poliser och betydligt större erfarenhet av deras förhörsmetoder. Han vek inte en tum. Han visste ingenting om fallet Haraway och gav fullständigt fan i vad Ward och Fontenot hade sagt, på video eller vid något annat tillfälle. Han hade aldrig träffat någon av herrarna.

Förhöret blev inte inspelat på video. Titsworth blev inlåst i häktet, där han snart erinrade sig att han den 26 april hade brutit armen i ett handgemäng med polisen. Två dagar senare, när Denice försvann, var han hemma hos sin flickvän med gipsad arm och svåra smärtor.

Enligt de båda bekännelserna hade han varit iförd T-tröja, och han hade tatueringar på båda armarna. I själva verket var hans arm gipsad, och han hade inte ens varit i närheten av McAnally’s. När Dennis Smith utredde detta fann han sjukhusjournaler och polisrapporter som utan minsta tvivel bekräftade saken. Smith pratade med den ansvarige läkaren, som beskrev armbrottet som en mycket smärtsam spiralfraktur mellan armbågen och axeln. Titsworth kunde omöjligen ha burit en kropp eller utfört ett våldsamt överfall bara två dagar senare. Hans arm var gipsad, och han hade den i en mitella. Det var uteslutet.

Bekännelserna började knaka i fogarna. Medan polisen gick igenom ruinerna av det nerbrunna huset dök ägaren upp och frågade vad de sysslade med. När han fick höra att de letade efter den försvunna flickan Haraways kvarlevor och att en av de misstänkta hade erkänt att han eldat upp huset och hennes döda kropp sa han att det var omöjligt. Han hade själv bränt ner huset i juni 1983, tio månader innan flickan försvann.

Delstatens rättsläkare undersökte käkbenet och kom fram till att det härrörde från en pungråtta. Detta underrättades pressen om.

Pressen fick emellertid inte höra någonting om det nerbrunna huset, Odell Titsworths brutna arm eller det faktum att både Ward och Fontenot omedelbart hade tagit tillbaka sina bekännelser.

I häktet fortsatte Ward och Fontenot envist att bedyra sin oskuld och berättade för alla som hade lust att höra på att bekännelserna hade tvingats ur dem med hot och löften. Familjen Ward lyckades skrapa ihop tillräckligt med pengar för att anlita en skicklig advokat, och Tommy beskrev i detalj för honom vilka knep som Smith och Rogers hade använt sig av under förhöret. Det var ju bara en dröm, hade han sagt tusen gånger.

Karl Fontenot hade ingen familj.

Sökandet efter Denice Haraways kvarlevor fortsatte med oförminskat allvar. Den fråga som många givetvis ställde sig var: ”Om de där båda nu har erkänt, varför vet då polisen inte var kroppen ligger begravd?”

Enligt det femte tillägget till den amerikanska författningen kan ingen tvingas vittna mot sig själv, och eftersom det enklaste sättet att lösa ett brott är att få fram en bekännelse finns det sträng lagstiftning som reglerar polisens uppträdande under ett förhör. Dessa lagar hade tillämpats sedan länge.

I ett hundra år gammal rättsfall, Hopt mot Utah, fastställde Högsta domstolen att en bekännelse är ogiltig om den har erhållits genom att man utnyttjat den anklagades förhoppningar eller fruktan och därmed berövat personen sin handlingsfrihet eller den självbehärskning som är nödvändig för att avge ett frivilligt uttalande.

Högsta domstolen konstaterade 1897, i målet Bram mot Förenta staterna, att en redogörelse måste avges frivilligt och inte avtvingas med hjälp av någon sorts hot, våld eller löften, hur obetydliga de än kan förefalla. Ett erkännande från en anklagad som har blivit hotad är inte beviskraftigt.

I målet Blackburn mot Alabama, 1960, meddelade Högsta domstolen: ”Otillbörlig påverkan kan vara både mental och fysisk.” När man bedömer huruvida ett erkännande blivit psykologiskt framtvingat av polisen är följande faktorer avgörande: (1) förhörets längd, (2) huruvida det förlängdes avsiktligt, (3) när på dygnet det ägde rum, då det måste råda stor tveksamhet beträffande erkännanden som avgetts nattetid, samt (4) den misstänktes mentala egenskaper – intelligens, belevenhet, utbildning, och så vidare.

I målet Miranda mot Arizona, det mest berömda av alla där uttalanden som gjorts av den anklagade varit menliga för honom själv, införde Högsta domstolen procedurmässiga skyddsregler för att tillvarata personens rättigheter. En misstänkt har konstitutionell rätt att inte tvingas säga någonting, och allt som denne säger under ett förhör får inte tas upp under en rättegång såvida inte polisen och åklagaren kan bevisa att den misstänkte varit fullt införstådd med att (1) han hade rätt att förbli tyst, (2) allt han sa kunde komma att användas mot honom i domstol, samt att (3) han hade rätt till en advokat, oavsett om han hade råd med det eller inte. Om den anklagade under ett förhör begär advokathjälp avbryts utfrågningen omedelbart.

Mirandareglerna trädde ikraft 1966 och blev genast omdiskuterade. Många polismyndigheter struntade i dem, i varje fall tills skyldiga brottslingar började släppas fria därför att de inte hade blivit nöjaktigt informerade om sina rättigheter. De fick hård kritik av förespråkare för lag och ordning som anklagade Högsta domstolen för att dalta med skurkarna. De blev en del av vår kultur när varenda polis i teve-serierna slängde ur sig ramsan ”Ni har rätt att inte säga någonting” innan han gjorde gripandet.

Rogers, Smith och Featherstone insåg hur viktigt det var, för de förvissade sig om att Mirandaproceduren blev inspelad på tillbörligt sätt i början av videobandet. Det som inte fanns med på bandet var fem och en halv timme med upprepade hot och förolämpningar.

Tommy Wards och Karl Fontenots bekännelser var rena katastrofer konstitutionellt sett, men då, i oktober 1984, trodde polisen fortfarande att de skulle hitta liket och dessutom konkret bevismaterial. En eventuell rättegång skulle inte inledas förrän om flera månader. De hade fortfarande gott om tid på sig att bygga upp ett hållbart åtal mot Ward och Fontenot – trodde de åtminstone.

De kunde emellertid inte hitta Denice. Tommy och Karl hade ingen aning om var hon fanns, och det sa de gång på gång till polisen. Månaderna släpade sig fram utan att man hittade minsta tillstymmelse till bevismaterial. Bekännelserna blev allt viktigare; de var faktiskt de enda bevis åklagaren kunde åberopa i domstolen.

6

Ron Williamson var väl medveten om fallet Haraway. Han hade plats på första parkett – en säng i Pontotoc Countys fängelse. När han hade suttit av tio månader av sitt tre år långa straff blev han villkorligt frigiven och placerades under husarrest i Ada, ett ganska vagt arrangemang som dock begränsade hans rörelsefrihet betydligt. Det var knappast förvånande att det inte fungerade. Ron tog inga mediciner och kunde inte hålla ordning på tider, datum eller något annat.

I november, medan han fortfarande bodde hemma, blev han anklagad för att ”avsiktligt och orättmätigt, sedan han blivit dömd till omhändertagande av kriminalvårdsmyndigheten för brottet urkundsförfalskning, och under ålagd husarrest, avvek från sagda husarrest genom att lämna hemmet vid en tidpunkt som inte godkänts av kriminalvårdsmyndigheten”.

Rons version var att han hade gått neråt gatan för att köpa ett paket cigarretter och kommit hem en halvtimme senare än väntat. Han blev gripen, anhållen och fyra dagar senare åtalad för brottet rymning. Han uppgav att han var medellös och begärde rättshjälp.

I häktet snackades det en hel del om fallet Haraway. Tommy Ward och Karl Fontenot var redan där. De häktade hade inte något annat att göra, så de pratade och pratade. Ward och Fontenot stod i centrum av uppmärksamheten eftersom deras brott var det senaste och avgjort mest sensationella. Tommy berättade om bekännelsen som var en dröm och den taktik som Smith, Rogers och Featherstone hade använt. Kriminalarna var välkända bland åhörarna.

Tommy hävdade gång på gång att han inte hade någonting med Denice Haraway att göra. De verkliga mördarna fanns där ute, sa han upprepade gånger, och skrattade åt de båda korkade unga män som hade erkänt och åt poliserna som hade lurat dem.

Utan Denice Haraways lik stod Bill Peterson inför en enorm juridisk utmaning. Hans åtal byggde uteslutande på de båda inspelade erkännandena, och det fanns inget som helst fysiskt bevismaterial. I själva verket stod sanningen i strid mot praktiskt taget allt på videobanden, och det var uppenbart att bekännelserna stred mot varandra. Peterson hade de båda teckningarna av de misstänkta, men även de var problematiska. Visserligen påminde en av dem om Tommy Ward, men ingen hade påstått att den andra hade den minsta likhet med Karl Fontenot.

Thanksgiving kom och gick utan att man hittade något lik. Sedan jul och nyår. I januari 1985 övertalade Bill Peterson en domare om att det fanns tillräckligt mycket som talade för att Denice Haraway var död. Under en förberedande domstolsförhandling spelades bekännelserna upp i en fullsatt rättssal. Reaktionen blev i de flesta fall chockad, men många lade märke till de tydliga avvikelserna mellan Wards redogörelse och Fontenots. Trots det var det dags för rättegång, med eller utan lik.

De juridiska turerna fortsatte emellertid. Två domare avsade sig målet. Sökandet kom av sig och blev till slut avbrutet ett år efter Denice Haraways försvinnande. De flesta i Ada var övertygade om att Ward och Fontenot var skyldiga – varför skulle de annars ha erkänt? – men man diskuterade dessutom avsaknaden av bevismaterial. Varför tog det så lång tid med rättegången?

I april 1985, ett år efter flickans försvinnande, hade Ada Evening News en artikel av Dorothy Hogue om stadsbornas växande missräkning över att utredningen gick så sakta. ”Ouppklarade våldsbrott hemsöker Ada”, löd rubriken, och Hogue sammanfattade de båda brotten. Om Haraway skrev hon: ”Fastän myndigheterna har sökt överallt i trakten, både före och efter gripandet av Ward och Fontenot, har inga spår efter Haraway hittats. Kriminalkommissarie Dennis Smith sa emellertid att han är övertygad om att brottet kommer att klaras upp.” De påstådda erkännandena nämndes inte.

Om fallet Carter skrev Hogue: ”Bevis som säkrades på brottsplatsen och prover som tagits från den misstänkte skickades till OSBI:s laboratorium i Oklahoma City för nästan två år sedan, och polisen väntar fortfarande på analysresultaten.” Den enorma arbetsbelastningen på OSBI togs upp. Dennis Smith sa: ”Polisen har inriktat sig på en viss misstänkt i det här fallet, men ingen har gripits i samband med brottet.”

I februari 1985 ställdes Ron inför rätta, åtalad för rymning. Hans offentlige försvarare var David Morris, en man som kände familjen Williamson väl. Ron erkände sig skyldig till rymningen och blev dömd till två års fängelse, varav det mesta kunde bli villkorligt om Ron (1) fullbordade en psykoterapeutisk rådgivning, (2) undvek att ställa till det för sig, (3) stannade kvar i Pontotoc County och (4) avhöll sig från att dricka alkohol.

Några månader senare blev han gripen för att ta uppträtt berusad på offentlig plats i Potawatomie County. Bill Peterson lämnade in ett yrkande om att den villkorliga domen skulle upphävas och att Ron Williamson måste avtjäna resten av straffet i fängelse. David Morris blev än en gång utsedd till hans offentlige försvarare. En förhandling om upphävande av den villkorliga domen hölls den 26 juli inför den federale distriktsdomaren David Miller – man försökte åtminstone hålla den. Den omedicinerade Ron ville inte vara tyst. Han dividerade med Morris, domare Miller och domstolsvakterna och blev så stökig att förhandlingen sköts upp.

Tre dagar senare försökte de igen. Domare Miller bad häktesvakterna och poliserna varna Ron för att uppträda så som han hade gjort tidigare, men han kom skrikande och svärande in i rättssalen. Domaren tillrättavisade honom flera gånger, och varje gång skällde han ut domaren. Han krävde att få en ny advokat, men när domaren frågade varför kunde han inte svara på det.

Hans uppträdande var förkastligt, men mitt uppe i tumultet stod det klart att han var i behov av hjälp. Ibland verkade han följa med i det som hände, och i nästa ögonblick kunde han börja gorma osammanhängande. Han var arg, bitter och fientligt inställd till omvärlden.

Efter ett antal varningar befallde domare Miller att han skulle föras tillbaka till häktet, och förhandlingen blev uppskjuten än en gång. Nästa dag lämnade David Morris in ett yrkande beträffande en prövning av Rons mentala tillräknelighet. Han lämnade dessutom in ett yrkande om att bli entledigad som ombud.

I sin förvrängda värld ansåg Ron att han var fullt normal. Han kände sig kränkt av det faktum att hans advokat ifrågasatte hans mentala stabilitet, så han slutade prata med honom.

Yrkandet om prövning av tillräknelighet beviljades. Yrkandet om entledigande avslogs.

Två veckor senare inleddes utfrågningen, men den avbröts nästan omedelbart. Ron var rentav ännu vildare. Domare Miller beordrade en psykiatrisk utvärdering.

I början av 1985 konstaterades det att Juanita Williamson hade äggstockscancer, och hennes tillstånd försämrades snabbt. Under två och ett halvt år hade hon fått leva med de ständiga ryktena om att hennes son hade dödat Debbie Carter, och hon ville att den saken skulle redas ut innan hon gick bort.

Juanita var ytterst noga med att dokumentera saker. Hon hade gjort detaljerade dagboksanteckningar i årtionden. Hennes bokföring var exemplarisk – fick hon en minut på sig kunde hon räkna upp de senaste fem gångerna en kund hade varit hos henne. Hon slängde aldrig någonting – betalda räkningar, makulerade checkar, kvitton, barnens betygsböcker och allt annat.

Hon hade sett efter i dagboken hundra gånger och visste att Ron var hemma hos henne på kvällen den 7 december 1982. Hon hade vid fler än ett tillfälle talat om detta för polisen. Deras teori var att han lätt kunde ha slunkit ut ur huset, tagit sig till platsen via en bakgata, begått brottet och sedan återvänt hem. Glöm motivet. Glöm Glen Gores lögner om att han hade sett Ron besvära Debbie Carter på Coachlight den kvällen. Det var oväsentligheter – polisen hade fått tag i rätt man.

Men polisen visste dessutom att Juanita Williamson var en mycket respekterad kvinna. Hon var djupt troende kristen och välkänd inom hela pingströrelsen. Hon hade hundratals kunder i skönhetssalongen och behandlade allihop som nära vänner. Om Juanita vittnade och sa att Ronnie var hemma på mordkvällen skulle jurymedlemmarna tro på henne. Hennes son kanske hade problem, men han hade otvivelaktigt fått en god uppfostran.

Nu kom Juanita ihåg något annat. Det året, 1982, blev det populärt med hyrfilmer på video. En butik en bit bort på gatan hade upptäckt denna nya affärsverksamhet. Den 7 december hyrde Juanita en videobandspelare och fem av sina favoritfilmer, och hon och Ron tittade på dem ända fram till nästa morgon. Han var hemma den kvällen, i soffan i vardagsrummet, och hade det väldigt trevligt medan han tittade på gamla filmer tillsammans med sin mor. Och Juanita hade sparat kvittot från affären.

David Morris hade alltid tagit hand om de mindre juridiska spörsmål som Juanita behövde hjälp med. Han högaktade henne och ställde då och då upp som Rons ombud när han hade gjort något dumt, även om han var allt annat än en idealisk klient. Morris lyssnade på det Juanita hade att berätta, tittade på kvittot och var övertygad om att hon talade sanning. Han blev dessutom lättad, för han hade precis som de flesta i staden fått höra de ständiga ryktena om Rons inblandning i mordet på Carter.

Morris arbetade oftast som försvarsadvokat i brottmål, och han hyste ingen större respekt för Adapolisen. Han kände dem emellertid och ordnade ett möte mellan Dennis Smith och Juanita. Han körde henne till och med till polishuset och satt bredvid henne när hon förklarade det hela för kriminalkommissarien. Han lyssnade uppmärksamt, granskade kvittot och frågade om hon var beredd att spela in en utsaga på video. Javisst.

David Morris såg på genom en glasruta när Juanita blev placerad i en stol, vänd mot kameran, och besvarade Smiths frågor. När hon fick skjuts hem kände hon sig lättad och var övertygad om att hon hade rett ut saken.

Även om det fanns ett band i videokameran var det ingen som fick se det. Även om kriminalkommissarie Smith skrev en rapport om förhöret lades den aldrig fram under de rättegångsförhandlingar som skulle följa.

Medan Ron fördrev dagarna och veckorna i häktet var han orolig för sin mor. I augusti låg hon döende på sjukhuset, och han fick inte tillåtelse att besöka henne.

Samma månad blev han enligt ett domstolsbeslut undersökt än en gång av doktor Charles Amos, som tänkte låta Ron utföra några tester. Under det första noterade han emellertid att Ron helt enkelt kryssade för ”Rätt” för alla frågor. När Amos frågade honom om det svarade han: ”Vad är viktigast, det här testet eller min mor?” Utvärderingen ställdes in, men Amos antecknade: ”Det bör påpekas att min undersökning av mr Williamson tyder på en markant försämring av emotionella funktioner sedan vårt förra samtal 1982.”

Ron bad polisen låta honom få träffa modern innan hon dog. Annette vädjade också till dem. Genom åren hade hon blivit bekant med häktespersonalen. När hon kom med kakor och chokladtårtor till Ronnie hade hon med sig så att det räckte till alla intagna och alla vakter. Hon lagade till och med hela måltider åt dem i häktets kök.

Sjukhuset låg alldeles i närheten, påpekade hon. Det var en liten stad, alla kände Ron och hans familj. Till slut kom man överens, och Ron leddes ut ur häktet efter midnatt, iförd handklovar och fotbojor och omgiven av tungt beväpnade vakter, och blev körd till sjukhuset, där han sattes i en rullstol och fördes genom en korridor.

Juanita hade klargjort att hon inte ville se sin son i handklovar. Annette bad poliserna göra henne till viljes, och de gick motvilligt med på det. Av någon anledning glömde man det emellertid under tiden. Handklovarna och fotbojorna fick sitta kvar. Ron bönföll polismännen – de kunde väl låta honom slippa handklovarna i några minuter medan han träffade sin mor för sista gången. Det var uteslutet. Han blev tillsagd att sitta kvar i rullstolen.

Ron bad om en filt som han kunde dölja handklovarna och fotbojorna under. Poliserna tvekade – det kunde innebära en säkerhetsrisk – men lät honom sedan få som han ville. De rullade in honom i Juanitas rum och insisterade på att Annette och Renee skulle lämna det. De bad att få stanna så att familjen kunde vara tillsammans en sista gång. För riskabelt, sa poliserna. Gå ut och vänta i korridoren.

Ron talade om för modern hur mycket han älskade henne, hur ledsen han var för att han hade slarvat bort sitt liv och för att han så många gånger hade gjort henne besviken. Han grät och bad henne förlåta honom, vilket hon givetvis gjorde. Han citerade några bibelverser. Det var emellertid svårt att visa ömhet eftersom poliserna var kvar i rummet och stod intill Ron så att han inte kunde hoppa ut genom ett fönster eller göra någon illa.

Det blev ett kort farväl. Polismännen avbröt det efter några minuter och sa att de måste åka tillbaka till häktet. Annette och Renee hörde att brodern grät när de rullade iväg honom.

Juanita avled den 31 augusti 1985. I början avslog polisen de anhörigas begäran om att låta Ron närvara vid begravningen. De gav med sig först efter det att Renees man hade erbjudit sig att betala två före detta poliser, två av hans kusiner, som skulle förstärka bevakningen av Ron under ceremonin.

För att uppnå en dramatisk effekt ansåg polisen att hans närvaro vid begravningen nödvändiggjorde ett stort säkerhetspådrag. De krävde att alla andra skulle ha satt sig ner innan brottslingen släpptes in. Och de vägrade att låta honom slippa hand- och fotfängsel.

Sådana försiktighetsåtgärder var uppenbarligen ofrånkomliga för en brottsling som hade förfalskat en check på 300 dollar.

Kyrkan var fullpackad. Den öppna kistan stod framför altaret så att alla kunde se Juanitas utmärglade profil. De bakre dörrarna öppnades, och hennes son eskorterades längs mittgången av vakterna. Handlederna och vristerna var fjättrade, och det gick kedjor från dem till ännu en kedja runt midjan. Ron hasade fram med korta steg, och rasslandet och klirrandet från metallen tärde på de församlades redan hårt anfrätta nerver. När Ron fick se sin mor i kistan började han snyfta och säga: ”Jag är ledsen, mor, jag är så ledsen.” Snyftningarna övergick i kvidanden när han kom närmare kistan.

De lät honom sätta sig på sin plats, med vakter på ömse sidor, och minsta rörelse fick kedjorna att klirra. Han var nervös, upprörd, manisk och oförmögen att sitta tyst och stilla.

Ron satt i pingstförsamlingens kyrka, i den helgedom där han hade förrättat sin andakt som pojke, där Annette fortfarande spelade orgel varje söndagsmorgon och där hans mor sällan hade missat en sammankomst, och han grät medan han stirrade på hennes förtorkade ansikte.

Efter gudstjänsten serverades det lunch i kyrkans samlingslokal. Ron hasade dit med vakterna tätt inpå sig. Han hade levt på häktets mat i nästan ett år, och det smörgåsbord som stod uppdukat framför honom var en festmåltid. Annette bad den ansvarige polismannen avlägsna Rons handklovar så att han kunde äta själv. Hennes begäran avslogs. Hon vädjade lugnt till honom. Nej, blev svaret.

De anhöriga och vännerna såg medlidsamt på medan hans systrar, Annette och Renee, turades om att mata honom.

Vid gravplatsen läste man högt ur Bibeln och bad en bön, och sedan defilerade de sörjande förbi Annette, Renee och Ron, beklagade sorgen och uttryckte sitt deltagande. Det blev artiga kramar och hjärtliga omfamningar, men inte från Ron. Han kunde inte höja armarna och var tvungen att tacka kvinnorna med tafatta kindpussar och männen med kedjerasslande handskakningar. Det hade hunnit bli september, men det var fortfarande väldigt varmt, och svettdroppar rann nerför hans panna och droppade ner på kinderna. Han kunde inte torka bort dem, så det gjorde Annette och Renee åt honom.

Doktor Charles Amos överlämnade ett utlåtande till domstolen i vilket han konstaterade att Ron Williamson var mentalsjuk enligt lagens definition, att han inte var fullt medveten om allvaret i de anklagelser som riktades mot honom, att han inte kunde bistå sitt ombud med försvaret och att han bara kunde återfå sin mentala tillräknelighet efter att ha undergått behandling. Han konstaterade dessutom att Ron skulle utgöra en fara för andra om han blev släppt utan behandling.

Domare Miller tog till sig doktor Amos synpunkter och utfärdade ett domstolsbeslut som förklarade att Ron var mentalt otillräknelig. Han blev förd till Eastern State Hospital i Vinita för vidare utvärdering och behandling. Där blev han undersökt av doktor R.D. Garcia, som ordinerade Dalmane och Restoril mot sömnlöshet, Mellaril mot hallucinationer och vanföreställningar och Thorazine mot schizofreni, hyperaktivitet, aggressivitet och den överenergiska fasen av manodepression. De lämpliga doserna bestämdes efter några dagar, och Ron började lugna ner sig och må bättre.

Efter några veckor noterade doktor Garcia: ”Han är sociopat och har haft problem med alkoholmissbruk. Han måste fortsätta att ta Thorazine, 100 mg, fyra gånger om dagen. Han är inte rymningsbenägen.”

Detta var ganska ironiskt eftersom det villkorliga fängelsestraff som var på väg att upphävas gällde just rymning.

När doktor Garcia fick skriftliga frågor från rätten svarade han: ”(1) Han är förmögen att inse allvaret i de anklagelser som riktas mot honom, och (2) … är kapabel att rådgöra med ombudet och rationellt delta i förberedelserna av försvaret, och (3) … är inte längre mentalsjuk, och (4) … även om han släpps utan behandling, terapi eller rehabilitering skulle han inte utgöra ett allvarligt hot mot sin egen eller andras säkerhet, såvida inte hans sociopatiska störning förvärras, då han kan betraktas som potentiellt farlig, i synnerhet efter stora alkoholintag.”

Ron fördes tillbaka till Ada, där upphävningsärendet skulle återupptas. Istället för att hålla en utfrågning beträffande hans tillräknelighet efter behandlingen, nöjde sig domare Miller emellertid med att acceptera doktor Garcias utlåtande sådant det var. Ron, som enligt ett domstolsbeslut hade förklarats vara mentalt otillräknelig, blev aldrig förklarad tillräknelig igen.

Med doktor Garcias slutsatser som grund blev den villkorliga domen upphävd, och Ron skickades till fängelset för att sitta av resten av det tvååriga straffet. När han lämnade Eastern State fick han med sig Thorazine som skulle räcka i två veckor.

I september ställdes Tommy Ward och Karl Fontenot inför rätta i Ada. Deras advokater hade verkat energiskt för att de skulle åtalas separat, och framför allt för att rättegången skulle hållas utanför Pontotoc County. Denice Haraway var fortfarande försvunnen och ett hett samtalsämne, och hundratals stadsbor hade hjälpt till i sökandet efter henne. Hennes svärfar var en högt respekterad tandläkare i staden. Ward och Fontenot hade suttit häktade i elva månader. Deras bekännelser hade diskuterats ivrigt på serveringar och i skönhetssalonger sedan oktober, när det första gången stod om dem i dagstidningen.

Hur kunde de tilltalade räkna med att en opartisk jury skulle utses? Det hände dagligen att uppmärksammade rättegångar blev flyttade till andra jurisdiktionsorter.

Yrkandet om byte av jurisdiktionsort avslogs.

Det andra tvisteämnet före rättegången gällde bekännelserna. Wards och Fontenots advokater ifrågasatte dem, framför allt de metoder som Smith och Rogers hade använt sig av för att erhålla dem. Det de unga männen berättade var helt enkelt inte sant – det fanns inte minsta tillstymmelse till bevis som styrkte någonting av det de sa.

Peterson bestred påståendena ihärdigt. Utan videobanden hade han ingenting att komma med över huvud taget. Efter långa och hetsiga diskussioner beslöt domaren att juryn skulle få se de inspelade bekännelserna.

Åklagarsidan kallade femtioett vittnen, varav få sa någonting av värde. Många var goda vänner till Denice Haraway och blev placerade i vittnesbåset för att bevisa att hon faktiskt var försvunnen och förmodades vara död. Rättegången innehöll bara en överraskning. En återfallsförbrytare vid namn Terri Holland kallades som vittne. Hon berättade för juryn att hon satt i countyts häkte i oktober när Karl Fontenot fördes dit. De pratades vid emellanåt, och han medgav att han, Karl Fontenot, Tommy Ward och Odell Titsworth hade kidnappat, våldtagit och dödat flickan.

Fontenot förnekade att han någonsin hade träffat henne.

Terri Holland var inte den enda från häktet som vittnade. En småtjuv vid namn Leonard Martin satt också där. Åklagaren tog dit honom, och under rättegången berättade han för juryn att han en gång hade råkat höra Karl prata för sig själv i cellen och sagt: ”Jag visste att vi skulle åka fast. Jag visste att vi skulle åka fast.”

Åklagarsidans bevisning var av den karaktären – vittnesmål som bortom rimligt tvivel skulle övertyga jurymedlemmarna om att de båda männen var skyldiga.

Utan något fysiskt bevismaterial var de inspelade bekännelserna minst sagt avgörande, men de var fulla av motsägelser och uppenbara lögner. Åklagaren försattes i den bisarra situationen att han måste medge att Ward och Fontenot ljög samtidigt som han bad jurymedlemmarna tro på dem ändå.

Jag ber er bortse från allt det där om Titsworth, för han var egentligen inte inblandad.

Jag ber er bortse från sådana obetydligheter som det nerbrända huset med den döda kroppen, för huset hade bränts ner tio månader tidigare.

Tevemonitorer rullades in. Belysningen dämpades. Videobandet spelades upp. De ohyggliga detaljerna framkom, och Ward och Fontenot var på väg till dödsceller.

I sin slutplädering, hans första i en mordrättegång, satsade Chris Ross på det dramatiska. Med målande beskrivningar återgav han de vämjeliga detaljerna från videobanden – knivhuggen, blodet och inälvorna, de brutala våldtäkterna och det grymma mordet på en så söt flicka, och därefter den fasanfulla uppeldningen av kroppen.

Jurymedlemmarna blev tillräckligt upprörda. Efter kortvariga överläggningar kom de tillbaka med utslaget skyldiga och yrkade på dödsstraff.

Sanningen var emellertid den att kroppen inte blev vare sig knivhuggen eller bränd, oavsett vad Ward och Fontenot sa i sina falska bekännelser och avsett vad Bill Peterson och Chris Ross sa till juryn.

Denice Haraway dog av ett enda skott i huvudet. Hennes kvarlevor hittades i januari följande år av en jägare, långt inne i skogen utanför samhället Gerty i Hughes County, fyra mil från Ada och långt från något av de områden som hade genomsökts.

Den verkliga dödsorsaken borde ha övertygat alla inblandade om att Ward och Fontenot verkligen hade hittat på sina löjeväckande berättelser och förletts att bekänna. Så blev det inte.

Den verkliga dödsorsaken borde ha tvingat myndigheterna att erkänna att de hade fel och inleda sökandet efter den verklige mördaren.

Så blev det inte.

Efter rättegången, men innan liket hittades, väntade Tommy Ward på att bli överförd till en dödscell i McAlester, ett fängelse som låg nio mil öster om Ada. Han var fortfarande chockad av händelseutvecklingen som hade lett till att han nu stod inför att bli avrättad med en giftinjektion, och han var rädd och deprimerad. Ett år tidigare hade han varit en typisk 20-åring från Ada på jakt efter ett bra jobb, en bra fest och en gullig tjej.

De verkliga mördarna finns där ute, tänkte han hela tiden, och de skrattar åt oss. De skrattar åt polisen. Han undrade om de, mördarna, hade varit djärva nog att följa rättegången i rättssalen. Varför inte? De kunde känna sig säkra.

En dag fick han besök – av två polismän från Ada. Nu var de hans vänner, hans kompisar, och de var oroliga för vad som skulle hända med honom när han väl kom till McAlester. De var omtänksamma, lugna och valde sina ord väl – inga hot, inget skrikande eller svärande och inga kommentarer om giftinjektioner. De ville verkligen hitta Denice Haraways döda kropp – därför kom de med ett erbjudande. Om Tommy talade om för dem var hon var nergrävd skulle de utöva påtryckningar på åklagarmyndigheten och få dödsdomen omvandlad till ett livstidsstraff. De påstod att de hade den befogenheten. Det hade de inte. Målet låg långt utanför deras kontroll.

Dessutom visste inte Tommy var liket fanns. Han upprepade det han hade sagt i nästan ett helt år – han hade ingenting med brottet att göra. Att han hade blivit dömd till döden innebar ingen skillnad – han kunde helt enkelt inte tala om för poliserna det de ville höra.

En kort tid efter gripandet av Ward och Fontenot blev deras historia uppmärksammad av en ansedd journalist i New York, Robert Mayer, som då bodde i sydvästra delen av landet. Han fick höra den av kvinnan som han var tillsammans med: hennes bror var gift med en av Tommy Wards systrar.

Mayer blev fascinerad av bekännelsen som byggde på en dröm och det kaos som den hade skapat. Varför skulle någon bekänna ett fruktansvärt brott men späcka erkännandet med lögner? undrade han. Han åkte till Ada och började forska i saken. Under det utdragna förfarandet före rättegången, och sedan under den, gjorde Mayer omsorgsfulla efterforskningar om staden, dess invånare, brottet, polisen, åklagarna och framför allt Ward och Fontenot.

Stadsborna höll ett vaksamt öga på honom. Det var sällsynt med en skribent mitt bland dem som rotade och snokade och skulle skriva om Gud vet vad. Med tiden lyckades Mayer vinna de flesta inblandades förtroende. Han gjorde en lång intervju med Bill Peterson. Han satt i möten med försvarsadvokaterna. Han tillbringade timtal hos polisen. Under ett möte pratade Dennis Smith om det påfrestande med att ha två ouppklarade mord i en så liten stad. Han tog fram ett fotografi av Debbie Carter och visade det för Mayer. ”Vi vet att det var Ron Williamson som dödade henne”, sa Smith. ”Vi kan bara inte bevisa det än.”

När Mayer började med projektet trodde han att det var lika troligt att Ward och Fontenot var skyldiga som att de var oskyldiga. Han blev emellertid snart förfärad över hur Smith och Rogers hade betett sig och av åtalen mot ynglingarna. Det fanns inga andra bevis än erkännandena, och även om de var chockerande var de så fulla av motsägelser att man inte kunde fästa något avseende vid dem.

Trots det var Mayer mån om att ge en opartisk bild av brottet och rättegången. Hans bok, The dreams of Ada, gavs ut av bokförlaget Viking i april 1987 och togs emot med stor förväntan av stadsborna.

Reaktionen blev omedelbar och förutsägbar. Somliga avfärdade boken därför att författaren var en bekant till familjen Ward. Andra var övertygade om att ynglingarna var skyldiga därför att de hade erkänt, och ingenting skulle kunna få dem att ändra sig.

Det fanns dessutom många som ansåg att polisen och åklagarna hade klåpat sig, skickat fel män i fängelse och lämnat kvar de verkliga mördarna där ute.

Bill Peterson kände sig ansatt av kritiken – det hände sällan att chefsåklagaren i en liten stad fick en bok skriven om ett av sina fall, ett föga smickrande sådant, till på köpet – så han kastade sig över fallet Debbie Carter med förnyad frenesi. Han måste bevisa någonting.

Utredningen hade stannat upp – den stackars flickan hade varit död i mer än fyra år – men nu hade det blivit dags att gripa någon.

Peterson och polisen hade i åratal trott att Ron Williamson var mördaren. Dennis Fritz var kanske inblandad, kanske inte, men de var övertygade om att Williamson var i Carters lägenhet den natten. De hade inga bevis, men de kände det på sig.

Ron hade kommit ut ur fängelset och var tillbaka i Ada. När modern dog i augusti 1985 satt han i häkte i avvaktan på en utfrågning som gällde hans tillräknelighet och riskerade att få sitta inne i två år. Annette och Renee sålde motvilligt huset där de hade växt upp. När Ron blev villkorligt frigiven ur fängelset i oktober 1986 hade han ingenstans att bo. Han flyttade in hos Annette och hennes man och son, och under några dagar försökte han verkligen anpassa sig. Hans gamla vanor gjorde sig emellertid åter påminda – de sena måltider som han tillagade med en massa oväsen, tevetittandet på full volym nätterna igenom, rökningen och drickandet och dagarna som han tillbringade sovande i soffan. Efter någon månad var hela familjens nerver spända intill bristningsgränsen, och Annette måste be honom flytta.

Tiden i fängelse hade knappast förbättrat hans mentala hälsa. Han hade varit på flera sjukhus i delstaten, där olika läkare försökte med olika kombinationer av mediciner. Många gånger blev det ingen medicinering över huvud taget. Han kunde klara sig en tid bland de vanliga internerna tills någon lade märke till hans besynnerliga beteende, och då forslades han iväg till ännu ett mentalsjukhus.

När han blev frigiven ordnade kriminalvårdmyndigheten så att han fick träffa en socialarbetare på mentalvårdskliniken i Ada. Den 15 oktober pratade han med Norma Walker, som noterade att han tog litium, Navane och Artane. Hon tyckte att han var trevlig, behärskad och lite egendomlig – ”ibland kan han stirra i ända upp till en minut utan att säga någonting”. Han tänkte börja med bibelstudier och kanske bli präst. Eller också skulle han kanske starta ett eget byggföretag. Högtflygande planer men lite storvulna, ansåg Walker.

Två veckor senare tog han fortfarande mediciner, kom till nästa möte och verkade må bra. Han uteblev från de följande två, och när han dök upp den 9 december krävde han att få träffa doktor Marie Snow. Han hade slutat ta sina mediciner därför att han hade träffat en flicka som inte trodde på sådana. Doktor Snow försökte övertala honom att börja ta pillren igen, men han sa att Gud hade uppmanat honom att sluta med alkohol och alla sorters droger.

Han kom aldrig till mötena den 18 december och den 14 januari. Den 16 februari ringde Annette till Norma Walker och sa att hans beteende hade blivit omöjligt att hantera. Hon beskrev honom som ”psykotisk” och sa att han hade pratat om att skjuta sig. Nästa dag kom han dit, mycket nervös men ändå förhållandevis samlad, och ville att medicineringen skulle ändras. Tre dagar senare fick Walker ett telefonsamtal från McCall’s Chapel. Ron uppträdde stökigt – han skrek och krävde att få ett jobb. Hon uppmanade dem att uppträda med försiktighet mot honom och ringa till polisen om det blev nödvändigt. Samma eftermiddag kom Annette och hennes man dit med honom för att träffa Walker. De var bestörta och förtvivlat angelägna att få hjälp.

Walker noterade att Ron inte tog några mediciner och att han var förvirrad, desorienterad, anfäktad av villfarelser, avskild från verkligheten och fullständigt oförmögen att ta hand om sig själv när det gällde mat och boende. Hon betvivlade att han kunde klara sig själv ens med rätt sorts medicinering. Lösningen var ”en längre tids institutionalisering på grund av allvarligt försämrad mental förmåga och oregerligt beteende”.

De tre gick därifrån utan någon fastlagd plan och utan några mediciner. Ron drev omkring i Ada ett tag, och sedan försvann han. En kväll var Gary Simmons hemma i Chickasha och satt och pratade med två vänner när det ringde på dörren. Han öppnade, och hans svåger rusade in och sjönk ihop på vardagsrumsgolvet. ”Jag behöver hjälp”, sa Ron hela tiden. ”Jag är galen och behöver hjälp.” Han var orakad, smutsig, tovig i håret och så förvirrad att han knappt visste var han var. ”Jag klarar det inte längre”, sa han.

Garys gäster kände inte Ron, och de blev chockade av hans utseende och förtvivlan. Den ene gick, men den andre stannade kvar. Ron lugnade ner sig och blev sedan helt apatisk. Gary lovade Ron att han skulle ordna med hjälp på något sätt, och de lyckades få in honom i en bil. Den första anhalten var närmaste sjukhus, där de blev hänvisade till mentalvårdskliniken på orten. Därifrån skickades de vidare till Central State Hospital i Norman. Medan de var på väg dit blev Ron nästan katatonisk. Han lyckades säga att han var utsvulten. Gary kände till ett ställe där man serverade rejäla portioner grillade revbensspjäll, men när de stannade på parkeringsplatsen utanför frågade Ron: ”Var är vi?”

”Vi ska få oss något att äta”, svarade Gary. Ron svor att han inte var hungrig, så de körde därifrån och fortsatte mot Norman.

”Varför stannade vi till där borta?” frågade Ron.

”Därför att du sa att du var hungrig.”

”Det gjorde jag inte alls.” Ron blev irriterad på Gary.

Någon mil närmare Norman sa Ron än en gång att han var väldigt hungrig. Gary fick se en McDonald’s och stannade där. ”Vad gör vi här?” frågade Ron.

”Vi ska äta”, svarade Gary.

”Varför det?”

”Därför att du sa att du var hungrig.”

”Jag är inte hungrig. Kan vi inte bara skynda oss till sjukhuset?” De lämnade McDonald’s och kom till slut fram till Norman, och då tillkännagav Ron att han var hungrig. Gary letade tålmodigt upp en annan McDonald’s, och föga förvånande frågade Ron varför de stannade.

Sista uppehållet före sjukhuset var för att tanka på en bensinstation på Vickers Street. Gary kom tillbaka till bilen med två stora chokladbitar som Ron slet åt sig och slukade på några sekunder. Gary och hans vän häpnade över hur snabbt han fick i sig dem.

På Central State gled Ron in i och ut ur den sorts omtöcknade tillstånd han nu befann sig i. Den förste läkaren visste inte vad han skulle göra när Ron inte ville samarbeta, och så snart han lämnade rummet läxade Gary upp sin svåger.

Ron svarade med att ställa sig och stirra in i en kal vägg, spänna armarna i en fånig kroppsbyggarpose och bli alldeles stel i kroppen i flera minuter. Gary försökte prata med honom, men han var inte medelbar. Det gick tio minuter, och Ron stod blickstilla. Han stirrade upp i taket utan att ge ett ljud ifrån sig eller röra en muskel. Efter tjugo minuter var Gary beredd att rusa därifrån. Efter en mycket lång halvtimme tog sig Ron ur det, men han ville fortfarande inte prata med Gary.

Lyckligtvis kom det snart dit personal som förde Ron till hans rum. Han sa till en läkare: ”Jag ville komma hit bara därför att jag behövde ett ställe att åka till just nu.” Han fick litium mot depression och Navane, en antipsykotisk medicin som användes vid behandling av schizofreni. När hans tillstånd väl hade stabiliserats skrev han ut sig själv, mot läkarnas inrådan, och efter några dagar var han tillbaka i Ada.

Garys nästa resa med svågern gick till Dallas och ett kristet rehabiliteringsprogram för före detta fängelsekunder och missbrukare. Garys pastor hade träffat Ron och ville hjälpa till. Pastorn anförtrodde diskret Gary: ”Det lyser hemma hos Ron, men det är ingen hemma.”

De kom till inrättningen i Dallas. När Ron hade installerats sa Gary hej då till honom. Samtidigt stack han till Ron en femtiodollarsedel, vilket stred mot reglerna, men ingen fick veta det. Gary åkte tillbaka till Oklahoma, och det gjorde Ron med. Några timmar efter det att han blev intagen använde han pengarna till att köpa en bussbiljett till Ada och kom dit strax efter Gary.

Nästa intagning på Central State var inte frivillig. Den 21 mars, nio dagar efter det att han avvikit försökte Ron begå självmord genom att svälja tjugo Navanepiller. Han berättade för en sjuksköterska att anledningen var att han kände sig deprimerad därför att han inte kunde få ett jobb. När hans tillstånd hade stabiliserats blev han ordinerad de mediciner som ansågs lämpliga, men han slutade ta dem efter tre dagar. Läkarna kom fram till att han utgjorde en fara för sig själv och andra och rekommenderade en tjugoåtta dagar lång behandling på Central State. Han skrevs ut därifrån den 24 mars.

När Ron kom tillbaka till Ada hittade han ett rum på baksidan av ett litet hus på Tolfte gatan, i den västra delen av staden. Han hade inga matlagningsmöjligheter och inget rinnande vatten. När han skulle tvätta sig använde han en slang bakom huset. Annette kom med mat till honom och försökte ta hand om honom. Under ett besök märkte hon att hans handleder blödde. Han hade skurit sig med ett rakblad, sa han, så att han kunde lida precis som alla andra som fått lida så mycket på grund av honom. Han ville dö och vara med sina föräldrar, de båda personer som han hade gjort så illa. Hon bad honom gå till en läkare, men han vägrade. Han vägrade dessutom att söka hjälp på mentalvårdskliniken, där han hade varit så många gånger.

Han tog inga mediciner alls.

Den gamle mannen som ägde huset var vänlig mot Ron. Hyran var billig, och många gånger slapp han betala. I garaget fanns det en gammal gräsklippare som saknade ett hjul. Ron gick omkring med den på Adas gator, klippte gräsmattor för 5 dollar och gav pengarna till hyresvärden.

Den 4 april fick Adapolisen ett telefonsamtal från ett hus i västra änden av Tionde gatan. Ägaren upplyste polismannen om att han måste resa bort och att han var orolig för familjens säkerhet därför att Ron Williamson hade vandrat omkring i området vid alla tider på dygnet. Husägaren kände uppenbarligen Ron och höll noggrann uppsikt. Han talade om för polismannen att Ron hade gått till närbutiken Circle K fyra gånger och två eller tre gånger till en annan närbutik, Love’s, på en enda kväll.

Polismannen var förstående – alla visste att Ron betedde sig underligt – men det fanns ingen lag som förbjöd någon att vara ute och promenera på gatorna efter midnatt. Han lovade att han skulle patrullera i området.

Den 10 april, klockan tre på natten, fick polisen ett samtal från en expedit på Circle K. Ron Williamson hade varit där flera gånger och uppträtt ytterst egendomligt. Medan polisassistent Jeff Smith antecknade uppgifterna dök den misstänkte upp igen. Smith bad ”Ronnie” gå därifrån, vilket han gjorde.

En timme senare gick Ron till häktet, ringde på och tillkännagav att han ville erkänna flera brott som han hade begått i det förflutna. Han fick en blankett avsedd för frivilliga utsagor och började skriva. Han medgav att han fyra år tidigare hade stulit en handväska på Coachlight, stulit en pistol i ett hem, tafsat på två flickor och slagit och varit nära att våldta en flicka i Asher. Sedan slutade han skriva och lämnade häktet. Polisassistent Rick Carson följde efter och hann ifatt honom efter några kvarter. Ron försökte förklara vad han gjorde ute så dags, men han verkade väldigt förvirrad. Till slut sa han att han var ute och försökte få gräsklippningsjobb. Carson föreslog att Ron skulle gå hem och att det kanske skulle vara lättare att få gräsklippningsjobb på dagen.

Den 13 april begav sig Ron till mentalvårdskliniken och skrämde personalen. En av dem beskrev honom som ”dreglande”. Han krävde att få träffa doktor Snow och började gå genom korridoren mot hennes kontorsrum. När han fick höra att hon inte var där gick han därifrån utan incidenter.

Tre dagar senare kom The dreams of Ada ut.

Polisen var ytterst angelägen att ge Ron Williamson skulden för mordet på Carter, men de hade helt enkelt inte tillräckligt med bevis. På senvåren 1987 hade de inte mycket mer än de hade haft sommaren 1983. Håranalyserna från OSBI hade till slut blivit klara, två år efter mordet. Några av proverna från Ron och Dennis var ”mikroskopiskt förenliga” med några av hårstråna som hittades på brottsplatsen, men sådana jämförelser var högst otillförlitliga.

Åklagarmyndigheten måste ta sig förbi ett stort hinder – det blodiga handavtrycket på den bit gipsplatta som skurits ut ur väggen i Debbie Carters sovrum. I början av 1983 hade Jerry Peters på OSBI undersökt avtrycket omsorgsfullt och funnit att det inte kom från Ron Williamson eller Dennis Fritz. Det var heller inte Debbie Carters. Det var ett avtryck som mördaren hade lämnat efter sig.

Men tänk om Jerry Peters hade haft fel, eller kanske hade haft bråttom, eller kanske hade förbisett någonting? Om avtrycket i själva verket kom från Debbie Carter kunde Fritz och Williamson inte uteslutas som misstänkta.

Peterson fick för sig att han skulle låta gräva upp liket och undersöka handavtrycken på nytt. Med lite tur var händerna inte alltför svårt förruttnade, och nya avtryck skulle kanske, om de till exempel undersöktes ur en annan vinkel, ge information som kunde vara till stor hjälp för åklagarna och till slut göra att mördarna blev ställda inför rätta.

Peggy Stillwell fick ett telefonsamtal från Dennis Smith. Han bad henne komma till polishuset men uppgav inget skäl. Hon tänkte som alltid att det kanske hade blivit ett genombrott i fallet. När hon kom dit satt Bill Peterson bakom skrivbordet med ett papper framför sig. Han förklarade att de ville gräva upp Debbies kropp och behövde hennes godkännande. Charlie Carter hade redan varit där och skrivit på papperet.

Peggy blev förfärad. Tanken på att störa dotterns frid var chockerande. Hon sa nej, men det var Peterson beredd på. Han framhärdade och frågade Peggy om hon inte ville att mordet skulle bli uppklarat. Jovisst, men finns det inget annat sätt? Nej. Om hon ville få fast Debbies mördare och ställa honom inför rätta måste hon godkänna gravöppningen. Efter några minuter undertecknade Peggy godkännandet, lämnade polishuset i all hast och körde till sin syster Glenna Lucas hem.

Hon berättade för Glenna om mötet med Bill Peterson och planerna på att gräva upp kroppen. Nu kände hon sig rentav upprymd och var otålig att få se dottern igen. ”Jag kommer att få röra vid henne och hålla om henne igen”, sa hon.

Glenna delade inte hennes entusiasm och var inte övertygad om att en sådan återförening var riktigt sund. Hon hade dessutom sina tvivel beträffande personerna som skötte utredningen. Under de fyra och ett halvt år som gått sedan mordet hade hon tvingats prata flera gånger med Bill Peterson om fallet.

Peggy var inte sig själv. Hon hade aldrig accepterat det faktum att Debbie var död. Glenna hade upprepade gånger bett Peterson och polisen att låta nyheter om utredningen gå genom henne eller någon annan familjemedlem. Peggy kunde inte hantera en plötslig händelseutveckling och behövde skyddas av sin syster.

Glenna ringde genast till Bill Peterson och krävde att få veta vad han tänkte göra. Han förklarade att gravöppningen var nödvändig om familjen ville att Ron Williamson och Dennis Fritz skulle bli åtalade för mordet. Det blodiga handavtrycket stod i vägen för det, och om det faktiskt tillhörde Debbie skulle han och polisen kunna agera snabbt mot Fritz och Williamson.

Glenna blev förvirrad. Hur kunde Peterson veta vad de nya handavtrycken skulle visa om kroppen ännu inte hade grävts upp? Hur kunde han vara så säker på att gravöppningen skulle lägga skulden på Fritz och Williamson?

Peggy var som besatt av tanken på att få se sin dotter igen. Vid ett tillfälle sa hon till Glenna: ”Jag har glömt hur hennes röst lät.” Bill Peterson lovade Glenna att gravöppningen skulle utföras snabbt och vara avslutad innan någon fick veta det.

Peggy var på sin arbetsplats på Brockway Glass när en arbetskamrat kom förbi och frågade vad det var som hände på Rosedale Cemetery, vid Debbies gravplats. Hon lämnade glasbruket och skyndade genom staden, men hon hittade bara en tom grav. Hennes dotter hade avlägsnats från den.

Den första uppsättningen handavtryck hade tagits av OSBI-agenten Jerry Peters den 9 december 1982, i samband med obduktionen. Då hade händerna varit i perfekt skick, och Peters var säker på att han fått tydliga och fullständiga avtryck. När hans rapport var klar tre månader senare konstaterade han att det blodiga handavtrycket på gipsplattan inte hade lämnats där av Fritz, Williamson eller mordoffret.

Nu, fyra och ett halvt år senare, då mordet fortfarande var ouppklarat och myndigheterna väntade på ett genombrott, började han plötsligt betvivla sina tidigare resultat. Tre dagar efter gravöppningen skrev han en reviderad rapport i vilken han kom fram till att det blodiga handavtrycket stämde överens med Debbie Carters handflata. För första och enda gången under sin tjugofyraåriga yrkeskarriär hade Jerry Peters ändrat sig.

Rapporten var precis vad Bill Peterson behövde. Beväpnad med bevis för att det blodiga avtrycket inte tillhörde en okänd mördare utan hade lämnats där av Debbie medan hon kämpade för sitt liv, hade han möjlighet att slå till mot sina huvudmisstänkta. Och det var viktigt att underrätta stadsborna om det – de potentiella jurymedlemmarna.

Myndigheterna hävdade att gravöppningen och detaljerna kring den var konfidentiella, men Peterson pratade likafullt med Ada Evening News. ”Det vi fann bekräftar våra misstankar. Vi kontrollerade visst bevismaterial”, stod det att han hade sagt.

Vad var det egentligen man hade funnit? Peterson kunde inte gå in på några detaljer, men en ”källa” var beredd att berätta alltihop. Källan sa: ”Kroppen blev uppgrävd så att man kunde ta nya handavtryck och jämföra dem med ett blodigt avtryck som hittades på en vägg i hennes lägenhet.”

Källan fortsatte: ”Att kunna utesluta möjligheten att det blodiga handavtrycket tillhörde någon annan än offret var avgörande för utredningen.”

”Nu ser jag mycket ljusare på fallet”, sa Peterson.

Han erhöll domstolsbeslut om gripande av Ron Williamson och Dennis Fritz.

På fredagsmorgonen den 8 maj såg Rick Carson Ron komma dragandes på gräsklipparen med tre hjul längs en gata i västra delen av staden. De pratade en stund. Ron såg lika ovårdad ut som vanligt med långt hår, bar överkropp, trasiga jeans och slitna sportskor. Han ville ha ett jobb inom stadsförvaltningen, och Rick lovade att han skulle komma och hjälpa honom med ansökningsblanketten. Ron sa att han skulle vara hemma den kvällen.

Sedan informerade Carson kommissarien om att han visste att den misstänkte skulle vara i sin bostad på Tolfte gatan samma kväll. Gripandet planerades, och Rick bad om att få delta. Om Ron blev våldsam ville Rick se till att ingen blev skadad. Istället skickade man dit fyra polismän, bland dem kriminalinspektör Mike Baskin.

Ron kunde omhändertas utan några problem. Han hade samma jeans och sportskor på sig och bar överkropp. I häktet läste Mike Baskin upp rättigheterna för honom och frågade om han ville svara på frågor. Visst, varför inte? Kriminalinspektör James Fox var närvarande under förhöret.

Ron sa gång på gång att han aldrig hade träffat Debbie Carter, aldrig hade varit i hennes lägenhet och att han såvitt han visste aldrig ens hade sett henne. Han var orubblig på den punkten, trots en del gormande och hotfullt uppträdande från poliserna, som hela tiden sa att de visste att Ron var skyldig.

Ron blev placerad i countyts häkte. Det hade gått minst en månad sedan han tog några mediciner.

Dennis Fritz bodde tillsammans med sin mor och en moster i Kansas City och höll sig sysselsatt med att måla hus. Han hade lämnat Ada några månader tidigare. Hans vänskap med Ron Williamson var ett avlägset minne. Han hade inte pratat med en kriminalare på fyra år och hade nästan glömt mordet på Carter.

Sent på kvällen den 8 maj satt han ensam och såg på teve. Han hade arbetat hela dagen och bar fortfarande en fläckig målaroverall. Det var en varm kväll, och fönstren stod öppna. Telefonen ringde, och en kvinna som inte presenterade sig frågade: ”Är Dennis Fritz där?”

”Det är jag”, svarade han, och då lade kvinnan på. Det var kanske någon som busringde, eller också hade hans exfru någonting i görningen. Han slog sig ner framför teven igen. Modern och mostern hade redan gått och lagt sig i den bakre delen av huset. Klockan var nästan halv tolv.

En kvart senare hörde han flera bildörrar slås igen någonstans i närheten. Han reste sig och gick barfota mot ytterdörren när han såg en mindre armé närma sig huset över gräsmattan, svartklädda och tungt beväpnade män. Vad i helvete? tänkte han. Under bråkdelen av en sekund övervägde han att ringa till polisen.

Dörrklockan ringde, och när han öppnade grep två civilklädda poliser tag i honom, drog ut honom och ville veta: ”Är du Dennis Fritz?”

”Ja, det är jag.”

”Då är du gripen för överlagt mord”, grymtade den ene medan den andre satte handklovar på honom.

”Vad är det för mord ni pratar om?” frågade Dennis, och sedan slogs han av en tanke: Hur många Dennis Fritz finns det i Kansas City? De måste ha tagit fel på person.

Hans moster dök upp i dörröppningen, såg insatsstyrkans män närma sig Dennis med skjutklara kpistar och blev hysterisk. Modern kom springande från sovrummet när poliserna tog sig in i huset för att ”säkra” det, men när de efteråt blev tillfrågade om saken visste de inte riktigt vad eller vem de skulle säkra. Dennis ägde inget skjutvapen. Det fanns inga andra kända eller misstänka mördare i huset, men SWAT-grabbarna hade sina rutiner.

Just som Dennis var övertygad om att han skulle bli skjuten vid ytterdörren såg han upp och fick se en vit Stetsonhatt närma sig. Två mardrömmar från hans förflutna kom emot honom på uppfarten. Dennis Smith och Gary Rogers anslöt sig glatt till tumultet med breda och självbelåtna flin.

Jaha, det mordet, tänkte Dennis. De båda småstadscowboyerna hade varit i sitt esse när de förmådde Kansas City-polisens särskilda insatsstyrka att genomföra ett dramatiskt men meningslöst tillslag.

”Får jag hämta mina skor?” frågade Dennis, och poliserna gick motvilligt med på det.

Fritz placerades i baksätet på en polisbil, där han fick sällskap av en uppspelt Dennis Smith. En kriminalare från Kansas City körde bilen. När de åkte därifrån tittade Fritz på det tungt beväpnade SWAT-teamet och tänkte: Vad korkat. Vilken deltidsanställd polisassistent som helst kunde ha gjort gripandet i områdets livsmedelsbutik. Han hade chockats av händelsen, men han kunde ändå inte låta bli att småskratta när han märkte hur slokörade Kansas City-poliserna verkade.

Det sista han såg var modern, som stod i dörröppningen med händerna för munnen.

De tog med honom till ett litet förhörsrum på en polisstation i Kansas City. Smith och Rogers delgav honom rättigheterna och tillkännagav sedan att de tänkte få honom att erkänna. Dennis tänkte hela tiden på Ward och Fontenot och var fast besluten att inte säga någonting. Smith förvandlades till den trevlige killen, hans kompis som verkligen ville hjälpa honom. Rogers var aggressiv redan från början – han svor, hotade och stötte till Dennis i bröstet flera gånger.

De hade gått fyra år sedan de senast träffades. I juni 1983, sedan Fritz ”misslyckats katastrofalt” i det andra lögndetektortestet, hade Smith, Rogers och Featherstone hållit kvar honom i polishusets källare i tre timmar och ansatt honom. De fick inte ur honom någonting då, och det skulle de inte få nu heller.

Rogers var rasande. Polisen hade i flera år vetat att det var Fritz och Williamson som våldtog och mördade Debbie Carter, och nu hade brottet klarats upp. Det enda de behövde var ett erkännande. ”Jag har ingenting att erkänna”, sa Fritz hela tiden. Vad har ni för bevis? Visa mig bevisen.

En av Rogers favoritrepliker var: ”Du förolämpar min intelligens.” Och varje gång kände sig Fritz frestad att säga. ”Vilken intelligens?” Han ville emellertid inte bli slagen.

Efter två timmar med glåpord sa Fritz till slut: ”Okej, jag ska erkänna.” Poliserna blev lättade – eftersom de inte hade några bevis var de på väg att lösa fallet med ett erkännande. Smith sprang ut för att hämta en bandspelare. Rogers lade anteckningsblocket och pennorna tillrätta framför sig. Låt höra.

När de var beredda tittade Fritz på bandspelaren och sa: ”Det här är sanningen. Jag dödade inte Debbie Carter och vet ingenting om mordet på henne.”

Smith och Rogers exploderade – fler hot, fler otidigheter. Fritz var uppskakad och rädd, men han gav inte vika. Han motsatte sig att bli utlämnad till Oklahoma och fick vänta i häktet medan saken avgjordes i vederbörlig ordning.

Senare den lördagen blev Ron förd från häktet till polishuset för ännu ett förhör. Smith och Rogers hade kommit tillbaka från det spännande gripandet av Fritz och väntade på honom. Deras mål var att få honom att prata.

De hade planerat förhöret ända sedan dagen före gripandet. The dreams of Ada hade just kommit ut, och Smiths och Rogers metoder hade kritiserats. De beslöt att Smith, som bodde i Ada, skulle ersättas av Rusty Featherstone, som bodde i Oklahoma City. De beslöt dessutom att inte använda sig av videobandspelare.

Dennis Smith fanns i byggnaden men höll sig borta från förhörsrummet. Efter att ha lett utredningen i fyra år, och under större delen av den tiden varit övertygad om att Williamson var den skyldige, undvek han ändå det viktiga förhöret.

Adapolisen hade gott om ljud- och videoutrustning, och den användes ofta. Förhör, och framför allt bekännelser, blev så gott som alltid inspelade. Polisen var högst medveten om vilken kraftfull inverkan en inspelad bekännelse hade på en jury. Fråga Ward och Fontenot. Rons andra lögndetektortest fyra år tidigare hade spelats in av Featherstone i Adas polishus.

När bekännelserna inte fanns på video hade de ofta spelats in på ljudband. Polisen hade en mängd bandspelare.

När man varken använde sig av bandspelare eller video blev den misstänkte vanligen ombedd att skriva ner, om han nu kunde läsa och skriva, sin egen version av det inträffade. Om han råkade vara analfabet skrev en kriminalare ner redogörelsen, läste upp den för honom och bad honom underteckna den.

Ingen av dessa metoder kom till användning den 9 maj. Williamson, som var synnerligen läskunnig och hade ett betydligt större ordförråd än någon av de båda poliserna, såg på medan Featherstone gjorde anteckningar. Han sa att han var införstådd med sina rättigheter och gick med på att svara på frågor.

Polisens version löd som följer:

WILLIAMSON SA: ”Okej, den 8 december 1982. Jag var ofta på Coachlight, och en kväll såg jag en tjej där, en söt tjej, och tänkte att jag skulle följa med henne hem.”

WILLIAMSON hejdade sig och betedde sig sedan som om han ville säga någonting som började med bokstaven F, men sedan hejdade han sig igen. Sedan fortsatte han: ”Jag tänkte att hon kunde råka illa ut den kvällen, så jag följde med henne hem.”

Därefter började WILLIAMSON prata om hur han hade stulit en stereo. Sedan sa WILLIAMSON: ”Jag var med DENNIS, och vi åkte till Holiday Inn och sa till en tjej att vi hade ett barskåp i vår bil, och vi fick med henne, men sen stack hon.”

WILLIAMSON pratade i lösryckta meningar och agent ROGERS bad WILLIAMSON koncentrera sig och återgå till fallet DEBBIE CARTER.

WILLIAMSON sa: ”Okej, jag drömde om att jag dödade DEBBIE. Jag var på henne, hade en sladd om hennes hals, knivhögg henne flera gånger och drog åt repet om hennes hals.”

WILLIAMSON sa: ”Jag oroar mig för vad det här kommer att innebära för min familj”, och sedan sa han: ”Min mor är död nu.”

Agent ROGERS frågade WILLIAMSON om han och DENNIS var där den kvällen, och WILLIAMSON svarade ”ja”. Agent FEATHERSTONE frågade WILLIAMSON: ”Åkte du dit med avsikten att döda henne?” WILLIAMSON svarade: ”Antagligen.”

Agent FEATHERSTONE frågade: ”Varför?”

WILLIAMSON svarade: ”Hon gjorde mig förbannad.”

Agent FEATHERSTONE frågade: ”Hur menar du? Var hon elak mot dig? Var hon en subba?”

WILLIAMSON svarade: ”Nej.”

WILLIAMSON tvekade ett ögonblick och sa sedan: ”Åh, herregud, ni kan inte vänta er att jag ska erkänna. Jag har min familj, jag har min systerson att tänka på. Det skulle knäcka min syster. Jag kan inte göra min mor illa längre eftersom hon är död. Jag har tänkt på det ända sen det hände.”

Cirka halv åtta sa WILLIAMSON: ”Om ni ska åtala mig för det här vill jag ha TANNER i Tulsa. Nej, jag vill ha DAVID MORRIS.”

Omnämnandet av en advokat skrämde kriminalarna, så de avbröt försöket att få honom att erkänna. De ringde till David Morris, som beordrade dem att genast avbryta förhöret.

Redogörelsen blev aldrig undertecknad av Ron. Den visades aldrig för honom.

Med ännu en bekännelse baserad på en dröm som ammunition såg det nu ut som om kriminalarna skulle kunna knyta ihop fallet. Ward och Fontenot hade lärt dem att avsaknaden av fysiskt bevismaterial inte borde stå i vägen för ett angeläget åtal. Det faktum att Debbie Carter inte blev knivhuggen kunde lämnas därhän. En jury avger ett fällande utslag om det går att chocka dess medlemmar tillräckligt.

Om en drömbekännelse kunde få fast Williamson kunde ännu en skicka honom i fängelse. Några dagar senare stannade en häktesvakt vid namn John Christian till vid Rons cell. Han och Ron hade växt upp i samma område. I Christians hem fanns det flera pojkar, en av dem i Rons ålder, och han fick ofta äta lunch och middag där. De spelade baseboll ihop på gatorna och gick på Byng Junior High.

Den obehandlade och omedicinerade Ron var knappast en mönsterfånge. Pontotoc Countys häkte var en fönsterlös betongbunker som av någon anledning hade byggts på den västra sidan av gräsplanen framför domstolsbyggnaden. Det var lågt i tak, trångt och klaustrofobiskt, och när någon skrek hörde alla det. Ron skrek ofta. När han inte skrek sjöng han, grät, tjöt, beklagade sig eller hävdade att han var oskyldig, eller också svamlade han på om Debbie Carter. Han placerades i den ena av de båda isoleringscellerna, så långt bort från det fullpackade dagutrymmet som möjligt, men häktet var så litet att Ron kunde störa alla var han än befann sig.

Det var bara John Christian som kunde få tyst på honom, och de andra i häktet kom att uppskatta hans vaktpass. När Christian började arbeta gick han direkt till Rons cell och fick honom lugn. De brukade prata om gamla tider, och sin uppväxt, baseboll och vänner som de hade haft på den tiden. De pratade om fallet Carter och om hur orättvist det var att Ron hade blivit anklagad för det. Ron var tyst i åtta timmar. Isoleringscellen var ett råtthål, men han lyckades sova och läsa. Innan Christian gick av sitt pass tittade han till Ron, som brukade vanka av och an, röka och göra sig beredd att föra oväsen igen när avlösaren kom dit.

Sent på kvällen den 22 maj låg Ron vaken och visste att Christian var på expeditionen. Ron ropade på honom och ville prata om mordet. Han hade ett exemplar av The dreams of Ada och sa att han kanske hade en egen drömbekännelse. Enligt Christian sa Ron: ”Tänk dig det här, att jag drömde att det här var vad som hände. Tänk dig att jag bodde i Tulsa och hade druckit och tagit quaaludes hela dagen, och att jag körde till Buzzys klubb (Coachlight Club), och tänk dig att jag drack lite mer och blev ännu fullare. Anta att jag sen hamnade utanför Debbie Carters dörr och knackade på och hon sa ett ögonblick, för hon pratade i telefon. Tänk dig att jag sparkade upp dörren och våldtog och mördade henne.”

Sedan sa Williamson: ”Om det nu var jag som mördade henne, tror du då inte att jag skulle ha bett mina vänner om lite pengar och stuckit från stan?”

Christian tänkte inte mycket på samtalet, men han upprepade det för en kollega. Det upprepades vidare och nådde till slut Gary Rogers. Kriminalaren såg en möjlighet till ytterligare bevis mot mördaren. Två månader senare bad han Christian återge vad Ron hade sagt till honom. Rogers skrev ut en rapport och lade till citattecken där han tyckte att de hörde hemma, och sedan hade polisen och åklagaren sin andra drömbekännelse. Det stod inte ett enda ord om att Ron hela tiden förnekat att han haft någonting med brottet att göra.

Som vanligt var detaljerna ovidkommande. Ron bodde inte i Tulsa vid tidpunkten för mordet. Han ägde inget fordon och hade inget körkort.

7

För Annette Hudson och Renee Simmons kom beskedet om att brodern hade blivit gripen och anklagad för mord som en chock. Sedan frigivningen från fängelset i oktober hade de varit djupt oroliga för hans försämrade mentala hälsa och fysiska välbefinnande, men de anade inte att han skulle bli anklagad för mord. Ryktena hade cirkulerat i flera år, men det hade gått så lång tid att familjen utgick från att polisen arbetade med andra misstänkta och andra fall. När Juanita dog två år senare var hon övertygad om att hon hade gett Dennis Smith klara bevis för att Ron inte var inblandad, och det trodde även Annette och Renee.

De levde enkelt båda två – de uppfostrade sina barn, arbetade ibland, betalade räkningarna och lade undan pengar när de kunde. De hade emellertid inte råd att anlita en brottmålsadvokat. Annette pratade med David Morris, men han var inte intresserad av fallet. John Tanner fanns i Tulsa, vilket var för långt bort och skulle bli för dyrt.

Ron hade sett till att de kommit i kontakt med rättsväsendet flera gånger, men de blev ändå överrumplade av detta plötsliga gripande och anklagelserna. Vänner drog sig undan. Folk började stirra och viska. En bekant sa till Annette: ”Det är inte ditt fel. Du kan inte rå för vad din bror gjorde.”

”Min bror är oskyldig”, svarade Annette rappt. Hon och Renee upprepade det ständigt, men det var få som ville lyssna på dem. Glöm att en anklagad förutsattes vara oskyldig tills motsatsen hade bevisats. Poliserna hade fått tag i rätt man – varför skulle de ha gripit Ron om han inte var skyldig?

Annettes son, Michael, som då var femton år, fick genomlida en diskussion om aktuella händelser i klassen, och den främsta var gripandet av Ron Williamson och Dennis Fritz för mordet. Han hette Hudson i efternamn, så ingen av klasskamraterna visste att den anklagade mördaren var Michaels morbror. Känslorna svallade höga i klassen mot de båda männen. Nästa morgon kom Annette till skolan och klargjorde saken. Läraren bad om ursäkt och lovade att styra klassens diskussioner åt andra håll.

Renee och Gary Simmons bodde i Chickasha, en timmes bilresa från Ada, och det innebar att de slapp en del. Annette hade emellertid aldrig lämnat den lilla staden, och även om hon nu förtvivlat gärna ville fly från den måste hon stanna och ställa upp för sin yngre bror.

Söndagsnumret av Ada Evening News den 10 maj hade en förstasidesartikel om gripandena med en bild av Debbie Carter. Bill Peterson stod för de flesta detaljerna. Han bekräftade att graven hade öppnats och att det mystiska handavtrycket faktiskt var offrets. Han hävdade att både Fritz och Williamson hade varit misstänkta i mer än ett år, men han förklarade inte varför. Vad gällde själva utredningen sa han: ”Vi hade uttömt alla möjligheter för ungefär ett halvår sen och började diskutera hur vi skulle angripa de här sakerna.”

Av särskilt intresse var nyheten att FBI hade deltagit i utredningen. Två år tidigare hade Adapolisen begärt hjälp av dem. FBI granskade bevisen och försåg polisen med en psykologisk profil av mördarna, även om Peterson inte gick närmare in på den saken i tidningen.

Nästa dag hade man ännu en förstasidesartikel, den här gången med polisens fotografier av Ron och Dennis. Även för att vara sådana bilder såg de tillräckligt hotfulla ut för att det skulle leda till fällande domar.

Artikeln upprepade detaljerna från dagen innan, närmare bestämt att de båda männen hade gripits och blivit anklagade för grov våldtäkt, våldförande med främmande föremål och mord av första graden. Underligt nog vägrade ”myndigheterna” att kommentera huruvida de båda männen hade gjort uttalanden om brottet. Reportrarna i Ada hade uppenbarligen blivit så vana vid bekännelser att de utgick från att sådana uttalanden ingick i alla brottsutredningar.

Myndigheterna höll tyst om Rons första drömbekännelse, men de gick ut med det edliga intyg som låg till grund för domstolsbesluten om gripande. Enligt artikeln fastställdes det i intyget att ”på miss Carters kropp och i hennes sängkläder hittades både huvud- och pubeshår som var mikroskopiskt förenliga med hårstrån från Ronald Keith Williamson och Dennis Fritz”.

De båda männen hade dessutom långa brottsregister. Ron hade gjort sig skyldig till femton förseelser – rattfylleri och liknande – plus det grova brottet urkundsförfalskning, som hade skickat honom i fängelse. Fritz hade fällts för rattfylleri två gånger, ett antal andra trafikförseelser och den gamla marijuanaodlingen.

Bill Peterson bekräftade än en gång att kroppen hade grävts upp så att man kunde göra nya jämförelser med handavtrycket, som visade sig komma från offret. Han tillade att de båda männen ”hade varit misstänkta i fallet i över ett år”.

Artikeln avslutades med en påminnelse om att ”Carter dog av kvävning när en disktrasa kördes ner i hennes hals under våldtäkten”.

Samma måndag blev Ron förd från häktet och över gräsmattan till domstolsbyggnaden, ett femtiotal steg, och gjorde sitt första framträdande inför domare John David Miller, som ledde de förberedande förhandlingarna. Ron uppgav att han inte hade någon advokat och inte trodde att han hade råd med en. Därefter leddes han tillbaka till häktet.

Några timmar senare påstod sig en annan häktad, Mickey Wayne Harrell, höra Ron gråta och säga: ”Förlåt mig, Debbie.” Detta blev omedelbart rapporterat till häktesvakten. Sedan påstods Ron ha frågat Harrell om han kunde göra en tatuering på hans arm, en som löd: ”Ron älskar Debbie.”

Det skvallrades friskt i häktet om gripandena i samband med det sensationella brottet. Rävspelet med att tjalla, vilket alltid var en del av livet i häktet därför att polisen var så angelägen att spela med, började på allvar. Den snabbaste vägen till frihet, eller i varje fall ett sänkt straff, var att höra eller påstå sig höra en huvudmisstänkt erkänna hela eller delar av brottet och sedan kohandla med det i en tilltalande överenskommelse med åklagaren. I de flesta häkten var det sällsynt att någon tjallade därför att uppgiftslämnaren var rädd för att de andra skulle hämnas på honom. I Ada var det vanligt förekommande därför att det fungerade så bra.

Två dagar senare fördes Ron tillbaka till domstolen för att diskutera frågan om hans juridiska ombud. Han ställdes åter inför domare John David Miller, och det gick inte så bra. Han tog fortfarande inga mediciner, och han var högljudd och stridslysten och började med att ryta: ”Jag dödade inte den här flickan! Jag börjar bli förbannat trött på att få skulden för det! Jag tycker synd om familjen, men …”

Domare Miller försökte få tyst på honom, men Ron ville prata. ”Jag dödade henne inte. Jag vet inte vem det var som dödade henne. Då levde min mor fortfarande, och hon visste var jag befann mig.”

Domare Miller försökte förklara för Ron att avsikten med domstolsförhandlingen inte var att låta den tilltalade lägga fram sin sak, men Ron fortsatte: ”Jag vill att anklagelserna tas tillbaka”, sa han flera gånger. ”Det här är löjligt.”

Domare Miller frågade om han förstod de anklagelser som riktades mot honom, och Ron svarade: ”Jag är oskyldig, jag träffade henne aldrig, jag var aldrig i en bil tillsammans med henne.”

När hans rättigheter lästes upp för protokollets skull fortsatte Ron att gorma. ”Jag har suttit häktad tre gånger, och varje gång har de försökt påstå att jag hade något med det här mordet att göra.”

När namnet Dennis Fritz lästes upp avbröt Ron: ”Den killen hade inte någonting med det att göra. Jag kände honom på den tiden. Han var inte på Coachlight.”

Till slut noterade domaren att Ron förklarade sig icke skyldig. Han svor bittert när han leddes bort. Annette såg på honom och grät tyst.

Hon kom till häktet varje dag, ibland två gånger om vakterna tillät det. Hon kände de flesta av dem, och allihop kände Ronnie, så man tänjde ofta lite på reglerna och tillät fler besök.

Han var förvirrad och fortfarande i behov av medicinering och professionell hjälp. Han var rasande och bitter därför att han hade blivit gripen för ett brott som han inte hade någonting med att göra. Han kände sig dessutom förödmjukad. I fyra och ett halvt år hade han levt med misstankar om att han hade begått ett ohyggligt mord. Det var illa nog med misstankarna. Ada var hans hemstad, invånarna var hans folk, hans nuvarande och tidigare vänner, personer som såg honom växa upp i kyrkan, fansen som kom ihåg honom som en fantastisk idrottsman. Viskningarna och de stirrande blickarna var plågsamma, men han hade uthärdat dem i åratal. Han var oskyldig, och sanningen, om poliserna någonsin kunde få fram den, skulle rentvå hans namn.

Men att plötsligt bli gripen, inlåst i häktet och ha en bild av sig själv på förstasidan var förödande för honom.

Han var osäker på om han någonsin hade träffat Debbie Carter.

Medan Dennis Fritz satt i ett häkte i Kansas City och väntade på besked huruvida han skulle bli utlämnad till Ada eller inte, slogs han av det ironiska med gripandet. Mord? Under flera år hade han kämpat med efterverkningarna av mordet på hustrun, och många gånger kände han sig själv som ett offer.

Mord? Han hade aldrig gjort någon fysiskt illa. Han var kort och spensligt byggd och avskydde slagsmål och våld. Visst hade han varit på många barer och en del ruffiga ställen, men han hade alltid lyckats slinka iväg när det blev bråk. Även om det inte var Ron Williamson som startade bråket stannade han utan undantag tills det var över, men det gjorde inte Dennis. Han var misstänkt enbart på grund av sin vänskap med Ron.

Fritz skrev ett långt brev till Ada Evening News för att förklara varför han motsatte sig en utlämning. Han sa att han vägrade att åka tillbaka med Smith och Rogers därför att han inte kunde fatta att han hade blivit anklagad för mordet. Han var oskyldig, hade ingenting med brottet att göra och behövde lite tid för att samla tankarna. Han försökte få tag i en skicklig försvarsadvokat, och familjen försökte skrapa ihop pengar.

Han sammanfattade vad utredningen hade inneburit för honom. Eftersom han inte hade någonting att dölja och var samarbetsvillig gjorde han allt som polisen bad honom om. Han lämnade salivprover, fingeravtryck, handstilsprover och hårprover (till och med ett skäggstrå från mustaschen), och han gjorde två lögndetektortest som han, enligt Dennis Smith, ”misslyckades katastrofalt” med. Fritz sa att han senare fick veta att han hade klarat lögndetektortesterna.

Om utredningen skrev Fritz: ”I tre och ett halvt år har de haft tillgång till mina fingeravtryck, min handstil och hårprover som de kunnat jämföra med det bevismaterial som hittades på brottsplatsen och med annat bevismaterial, om det nu funnits något sådant, och därmed kunnat gripa mig för länge sedan. Men enligt er tidning hade polisen för ett halvår sedan uttömt sina möjligheter och måste bestämma sig för hur de skulle hantera ’de här sakerna’. Jag är inte så korkad att jag tror att ett kriminallaboratorium behöver tre och ett halvt år på sig för att jämföra med de prover som jag lämnade.”

Dennis, den före detta läraren i naturvetenskap, hade läst om analyser av hårstrån efter det att han lämnade proverna. I hans brev fanns följande stycke: ”Hur kan jag bli anklagad för våldtäkt och mord på så vaga bevis som hårstrån, som bara kan särskilja mellan olika etniska grupperingar och inte mellan individuella särdrag inom denna etniska gruppering? Vilket expertvittne som helst på området vet att det kan finnas mer än en halv miljon personer med samma typ av hårstrån.”

Han slutade med ett desperat hävdande av sin oskuld och ställde frågan: ”Är jag skyldig tills jag har befunnits vara oskyldig, eller oskyldig tills jag har befunnits vara skyldig?”

Pontotoc County hade ingen heltidsanställd offentlig försvarare. De som blev åtalade för ett brott och inte hade råd med en advokat blev ombedda att underteckna en försäkran om att de var medellösa, och sedan utsåg domaren en advokat från orten som den tilltalades ombud.

Eftersom få välbeställda personer blir åtalade för grova brott företräds de tilltalade oftast av en offentlig försvarare. Rån, knarkbrott och misshandel hörde hemma i de lägre samhällsklasserna, och eftersom de flesta av de tilltalade var skyldiga kunde de av domstolen utsedda försvararna undersöka fallet, rådgöra med klienten, förhandla om ett erkännande mot lägre straff, ordna med papperen, avsluta målet och inkassera ett blygsamt arvode.

Arvodena var rentav så blygsamma att de flesta advokater föredrog att avstå från sådana fall. För medellösa tilltalade var rättssystemet behäftat med allvarliga brister. Domare utsåg ofta jurister med liten eller ingen erfarenhet av brottmål. Det fanns inga pengar till sakkunniga vittnen eller andra omkostnader.

Inget får försvarsadvokaterna i en småstad att gå under jorden snabbare än ett mordfall med eventuellt dödsstraff. Uppmärksamheten gör att advokaten blir omsorgsfullt granskad medan han försöker bevaka rättigheterna åt en underprivilegierad tilltalad som anklagats för ett fasansfullt brott. Det innebär många timmars mödosamt arbete och kan praktiskt taget tvinga en mindre advokatbyrå att lägga allt annat åt sidan. Arvodet står inte alls i proportion till det nerlagda arbetet. Och överklagandena kan hålla på i all evighet.

Det man befarar är att ingen kommer att åta sig att företräda den anklagade och att domaren helt enkelt kommer att ålägga någon att göra det. I de flesta domstolsbyggnader vimlar det av advokater när rätten sammanträder, men de påminner om tomma gravvalv när en medellös mordåtalad förs in. Advokaterna flyr till sina kontor, låser dörren och drar ut telefonsladden.

Den kanske mest färgstarke stamgästen i Adas domstolsbyggnad var Barney Ward, en blind advokat som utmärkte sig för sin eleganta klädsel, sina utsvävningar och rövarhistorier och en benägenhet att vara ”inblandad” i det mesta av det juridiska skvallret i Ada. Han verkade känna till allt som pågick i domstolen.

Barney förlorade synen som tonåring när ett kemiexperiment på high school gick snett. Han betraktade tragedin som en tillfällig motgång och gick ut high school. Sedan började han på East Central i Ada, där modern fungerade som hans läsögon. Efter universitetsexamen flyttade han till Norman och studerade juridik vid University of Oklahoma, återigen med modern vid sin sida. Han klarade Advokatsamfundets prov, återvände till Ada och kandiderade till posten som countyts chefsåklagare, vann och innehade det ämbetet i många år. I mitten av 1950-talet öppnade han en privat praktik med särskild inriktning på brottmål, och det dröjde inte länge förrän han fick rykte om sig att kunna företräda klienterna på ett skickligt sätt. Barney kunde snabbt upptäcka en svaghet i åklagarsidans framställning och gick till hårt angrepp mot deras vittnen. Han kunde vara brutal under korsförhören och uppskattade hetsiga ordväxlingar.

Vid ett omtalat tillfälle måttade Barney faktiskt ett slag mot en annan jurist. Han och David Morris var i domstolen och diskuterade bevisfrågor. Båda var irriterade, stämningen var laddad, och Morris begick misstaget att säga: ”Hör här, herr domare, det här kan till och med en blind se.” Barney kastade sig mot honom, eller åt hans håll, och skickade iväg en rallarsving som nätt och jämnt missade. Ordningen återställdes. Morris bad om ursäkt men höll sig på tryggt avstånd.

Alla kände Barney, och han sågs ofta i domstolsbyggnaden med sin trogna assistent, Linda, som läste allt åt honom och gjorde anteckningar. Det hände att han använde sig av en ledarhund som hjälpte honom att ta sig runt, men han föredrog en ung dam. Han var vänlig mot alla och glömde aldrig en röst. De andra advokaterna gjorde honom till ordförande i Advokatsamfundets lokalavdelning, och det berodde inte på att de tyckte synd om honom. Barney var så omtyckt att han blev uppmanad att gå med i en pokerklubb. Barney plockade fram en kortlek med punktskrift och påstod att det bara var han som fick ge, och snart kammade han hem alla marker. De andra spelarna kom fram till att det kanske var bäst om Barney spelade men aldrig gav, och då minskade hans vinster något.

Varje år bjöd de andra advokaterna med Barney till ett jaktläger, en veckolång avkoppling för enbart män med mängder av bourbon, poker, fräckisar och mustiga köttstuvningar, och om tiden tillät det hände det att de jagade också. Barney drömde om att få skjuta en hjort. Hans vänner hittade en fin bock i skogen, såg tyst till att Barney stod rätt, gav honom geväret, riktade omsorgsfullt in det och viskade: ”Skjut.” Barney tryckte av, och trots att han missade grovt sa vännerna att hjorten hade klarat livhanken med en hårsmån. Barney hade berättat den historian i årtionden.

Likt många som dricker för mycket måste han till slut lägga av. Då hade han en ledarhund som måste bytas ut därför att den inte kunde sluta med vanan att leda Barney till spritbutiken. Han var tydligen där ganska ofta, för enligt en seglivad skröna fick butiken slå igen när Barney slutade dricka.

Han älskade att tjäna pengar och hade inte mycket till övers för klienter som inte kunde betala. Hans motto var: ”Oskyldig tills befunnen pank.” I mitten av 1980-talet hade Barney emellertid sett sina bästa dagar. Han var känd för att ibland missa saker under en rättegång därför att han sov. Han bar tjocka mörka glasögon som täckte en stor del av ansiktet, och domarna och juristerna kunde inte avgöra om han fortfarande lyssnade eller hade somnat. Hans motståndare utnyttjade det, och strategin, som viskades dem emellan därför att Barney hörde allt, gick ut på att förhala förhandlingen eller utfrågningen till eftermiddagen, då Barney alltid tog en tupplur. Om man kunde dra ut på det fram till klockan tre förbättrades chanserna att vinna över Barney avsevärt.

Två år tidigare hade han blivit kontaktad av föräldrarna till Tommy Ward, som han inte var släkt med, men han tackade nej till fallet. Han var övertygad om att Ward och Fontenot var oskyldiga men föredrog att inte åta sig mål som kunde leda till en dödsdom. Mängden dokument och handlingar var överväldigande, och det var inte en av hans starka sidor.

Nu blev han kontaktad igen. Domare John David Miller bad Barney företräda Ron Williamson. Barney var den mest erfarne brottmålsadvokaten i countyt, och de behövde hans expertis. Efter en stunds tvekan sa han ja. Som jurist ända ut i fingerspetsarna kunde han författningen utan och innan, och han var av den bestämda åsikten att alla tilltalade, oavsett hur impopulära de var, hade rätt till ett kraftfullt försvar.

Den 1 juni utsågs Barney Ward av domstolen att företräda Ron, hans förste klient som kunde få dödsstraff. Annette och Renee var belåtna. De visste vem han var och kände till hans anseende som en av de bästa försvarsadvokaterna i staden.

Advokaten och klienten fick en ryckig start. Ron hade tröttnat på häktet, och i häktet hade man tröttnat på honom. Samtalen ägde rum i en litet besöksrum vid ingången, ett ställe som Barney tyckte var lite för intimt tillsammans med den oregerlige klienten. Han ringde ett samtal och ordnade med en psykisk undersökning av Ron. Mer Thorazine skrevs ut, och till Barneys och hela häktets stora lättnad fungerade medicinen fantastiskt bra. Den fungerade faktiskt så bra att vakterna överdoserade den för att bevara lugnet. Ron sov på nytt som ett spädbarn.

Under ett samtal kunde han emellertid knappt prata. Barney träffade häktesvakterna, dosen ändrades, och Ron fick liv igen.

Han ville oftast inte samarbeta med advokaten. Han hade inte mycket att komma med förutom en stadig ström av osammanhängande förnekanden. De skulle tvinga fram en fällande dom, precis som de hade gjort med Ward och Fontenot. Barney misströstade redan från den första dagen, men han kämpade vidare.

Glen Gore satt häktad för kidnappning och misshandel. Hans offentlige försvarare hette Greg Saunders, en ung advokat som nyligen hade öppnat en praktik i Ada. Under ett samtal med klienten i häktet var det nära att han och Gore började slåss. Saunders gick över till domstolsbyggnaden och bad domare Miller entlediga honom från fallet. Domare Miller vägrade, så Saunders sa att han skulle åta sig nästa mordfall med eventuellt dödsstraff om han slapp Gore. Överenskommet, sa domare Miller. Nu företräder du Dennis Fritz i mordet på Carter.

Även om Greg Saunders hade betänkligheter beträffande mordfallet såg han fram emot ett nära samarbete med Barney Ward. Som student på East Central hade han drömt om att bli brottmålsadvokat och många gånger skippat föreläsningar när han visste att Barney skulle upp i rätten. Han hade sett Barney knäcka osäkra vittnen och skrämma åklagare. Barney hyste respekt för domare men fruktade dem inte, och han kunde småprata med en jury. Han använde aldrig sitt handikapp som en krycka, men i avgörande ögonblick kunde han utnyttja det för att vinna sympati. I Greg Saunders ögon var Barney lysande i rättssalen.

De arbetade var för sig, men även diskret tillsammans, och lämnade in en mängd yrkanden som fick åklagarmyndigheten att arbeta för högtryck. Den 11 juni kallade domare Miller till en förhandling om frågor som väckts av både åklagarsidan och försvaret. Barney krävde en lista med namnen på alla som åklagarsidan tänkte kalla som vittnen. Oklahomas lagstiftning föreskrev att sådan information måste delges motparten, men Bill Peterson hade problem med den lagen. Åklagaren ville bara uppge de vittnen han tänkte höra vid den inledande förhandlingen. Så blir det icke, sa domare Miller, och Peterson blev anmodad att snarast underrätta försvaret om samtliga vittnen.

Barney var på glatt humör och fick sin vilja igenom beträffande de flesta av sina yrkanden. Samtidigt uppvisade han tecken på irritation. I en kommentar som inte togs till protokollet påpekade han att han var utsedd av rätten och att han inte ville lägga ner för mycket tid på målet. Han svor att han skulle göra vad som förväntades av honom, men han oroade sig för att han skulle bli helt uppslukad av sin första mordrättegång med eventuellt dödsstraff.

Nästa dag lämnade han in ett yrkande och begärde hjälp med Rons försvar. Åklagarmyndigheten hade inga invändningar, och den 18 juni utsåg domare Miller Frank Baber till Barneys biträde. De juridiska turerna och skyfflandet av papper fram och tillbaka fortsatte medan de båda parterna förberedde sig inför den inledande förhandlingen.

Dennis Fritz blev placerad i en cell som inte låg långt från Ron Williamsons. Han kunde inte se Ron, men han kunde förvisso höra honom. När Ron inte gavs för höga doser medicin gastade han hela tiden. Han kunde stå vid celldörrens järnstänger och gång på gång ropa: ”Jag är oskyldig. Jag är oskyldig.” Hans mörka och hesa röst ekade i den trånga byggnaden. Han var som ett skadat djur i en bur, i akut behov av hjälp. De häktade var stressade redan från början, och Rons högljudda röst förstärkte deras ångest ytterligare.

Några av de andra brukade skrika tillbaka och jävlas med honom om att han hade dödat Debbie Carter. Käbblet och svordomarna kunde vara underhållande, men oftast var det bara nervpåfrestande. Vakterna flyttade Ron från isoleringscellen till en gemensam cell med ett dussintal andra häktade, ett arrangemang som visade sig vara ödesdigert. Männen kunde inte få någon som helst avskildhet och levde bokstavligen skuldra mot skuldra. Ron respekterade inte någons privata utrymme. En skrivelse med en begäran om att Ron skulle föras tillbaka till isoleringscellen blev snabbt sammanställd och undertecknades av de andra i cellen. Vakterna gick med på det för att förhindra ett upplopp eller en misshandel med dödlig utgång.

Sedan blev det tyst under långa perioder, och alla, både de häktade och vakterna, kunde pusta ut. Snart visste alla att antingen var John Christian i tjänst, eller också hade vakterna gett Ron ännu en överdos Thorazine.

Medicinen gjorde honom lugn, men den hade även biverkningar. Många gånger gjorde den att det pirrade outhärdligt i hans ben, och hans ”Thorazinedans” blev ett återkommande inslag i häktet när Ron stod vid järnstängerna och vaggade i timtal.

Fritz brukade prata med honom och försöka lugna honom, men det var lönlöst. Rons högljudda bedyranden om sin oskuld var plågsamma att höra, framför allt för Dennis, som var den som kände honom bäst. Det var uppenbart att Ron behövde mycket mer än piller.

Neuroleptiska mediciner är att likna vid lugnande medel och psykofarmaka, och de är främst avsedda för schizofrena patienter. Thorazine är ett neuroleptikum som har en brokig historia. På 1950-talet användes det flitigt på delstatliga mentalsjukhus. Det är en stark medicin som kraftigt reducerar medvetandegraden och intresset för omvärlden. Psykiatrer som förespråkar medicinen hävdar att den faktiskt botar patienten genom att förändra eller reparera bristfälliga kemiska funktioner i hjärnan.

Kritikerna, som är betydligt fler än tillskyndarna, hänvisar till ett antal studier som visar att medicinen ger en lång och skrämmande lista med biverkningar. Avdomning, dåsighet, letargi, dålig koncentrationsförmåga, mardrömmar, emotionella problem, depression, förtvivlan, avsaknad av spontant intresse för omgivningen samt en försämring eller avmattning av patientens medvetenhet och motorik. Thorazine är skadligt för de flesta av hjärnans funktioner och påverkar så gott som samtliga.

Enligt de hårdaste kritikerna är den ”inget annat än en kemisk lobotomi”. De påstår att det enda verkliga skälet till att Thorazine används är att mentalsjukhus och fängelser kan spara pengar och göra patienter och interner mer hanterbara.

Ron fick sin Thorazine av vakterna, ibland med instruktioner från hans advokat, men oftast skedde det utan övervakning. Han fick helt enkelt ett piller när han blev för högljudd.

Trots att Dennis Fritz hade stannat kvar i Ada i fyra år efter mordet ansåg man att det fanns risk för att han skulle fly. Precis som i Rons fall blev borgen skyhög och omöjlig att få ihop. Likt alla tilltalade förmodades de vara oskyldiga, men de fick ändå sitta häktade så att de inte kunde fly eller vara ute på gatorna och döda andra.

De förmodades vara oskyldiga, men de skulle få vänta i nästan ett år innan rättegången började.

Några dagar efter det att Dennis kom till häktet dök det upp en man vid namn Mike Tenney utanför hans cell. Han var fet och skallig och knappast belevad, men han hade ett brett leende och ett vänligt sätt och behandlade Dennis som en gammal vän. Och han ville väldigt gärna prata om mordet på Carter.

Dennis hade bott i Ada tillräckligt länge för att veta att häktet var en latringrop med tjallare, lögnare och våldsamma män, och han var medveten om att ett samtal med någon mycket väl kunde komma att upprepas i en rättssal, då i en version som var starkt vinklad till den åtalades nackdel. Alla häktade, vakter, poliser, förtroendemän, vaktmästare och kockar – alla var potentiella tjallare, angelägna att snappa upp detaljer och sedan vidarebefordra uppgifterna till polisen.

Tenney sa att han var ny där och påstod att han var vakt, men i själva verket hade han ännu inte blivit anställd av countyt. Han hade gott om råd till Dennis, trots att han inte hade bett om några, och de var absolut inte grundade på kunskap eller erfarenhet. Enligt hans mening låg Dennis riktigt illa till och stod inför att bli avrättad, och det bästa sättet att rädda sitt eget liv var att erkänna, bekänna, träffa en överenskommelse med Peterson på åklagarmyndigheten och säga sanningen om Ron Williamson.

Peterson skulle vara rättvis.

Dennis bara lyssnade.

Tenney ville inte gå därifrån. Han kom tillbaka varje dag, skakade allvarligt på huvudet åt Dennis prekära situation och pladdrade om rättssystemet och hur han trodde att det fungerade. Dessutom gav han kloka råd som var helt gratis.

Dennis bara lyssnade.

En inledande förhandling var planerad till den 20 juli och skulle ledas av domare Miller. Som i de flesta rättskipningsområden var de inledande förhandlingarna mycket viktiga i Oklahoma eftersom åklagarsidan var ålagd att presentera vad man hade, visa rätten och alla andra vilka som skulle höras som vittnen och vad de skulle säga.

Det svåra för en åklagare vid en förberedande förhandling var att presentera tillräckligt med bevisning för att övertyga domaren om att det fanns rimlig anledning att tro att den tilltalade var skyldig samtidigt som man ändå inte avslöjade allt för försvaret. Det var ett psykologiskt spel med ett visst risktagande.

I de flesta fall hade åklagaren emellertid inte mycket att oroa sig för. Domare på lokal nivå får svårt att bli omvalda om de avskriver brottmål.

Men med den svaga bevisningen mot både Fritz och Williamson måste Bill Peterson gå ut hårt redan vid den inledande förhandlingen. Han hade så lite att komma med att han absolut inte kunde hålla inne med någonting. Och lokaltidningens reportrar skulle vara där, måna om att rapportera vartenda ord. Tre månader efter utgivningen var The dreams of Ada fortfarande ett hett samtalsämne i staden. Den inledande förhandlingen skulle vara Petersons första framträdande i en större rättegång sedan boken kom ut.

Rättssalen fylldes av åhörare. Dennis Fritz mor var där, och det var även Annette Hudson och Renee Simmons. Peggy Stillwell, Charlie Carter och deras båda döttrar kom dit tidigt. Stamgästerna – uttråkade jurister, skvallerbyttor, sysslolösa notarier, pensionärer som inte hade något annat att göra – väntade på att för första gången få se de båda mördarna på nära håll. Själva rättegången skulle inte börja förrän om flera månader, men snart skulle de få höra en genomgång av bevisningen.

Före förhandlingen, och enbart för skojs skull, upplyste Adapolisen Ron om att Dennis Fritz till slut hade avlagt full bekännelse och sagt att han och Ron var skyldiga till våldtäkten och mordet. Den chockartade nyheten gjorde Ron rasande.

Dennis satt lugnt tillsammans med Greg Saunders vid försvarets bord, bläddrade i papper och väntade på att förhandlingen skulle inledas. Ron satt ett stycke ifrån dem, fortfarande med fjättrade händer och fötter medan han blängde på Fritz som om han ville strypa honom. Plötsligt och utan förvarning for Ron upp ur stolen och började skrika åt Fritz, som satt bara ett par meter ifrån honom. Ett bord vräktes genom luften och träffade Barneys assistent, Linda. Dennis reste sig snabbt och flyttade sig mot vittnesbåset medan vakterna försökte hålla fast Ron.

”Dennis! Din värdelösa lilla skithög!” skrek han. ”Vi ska göra upp här och nu!” Hans mörka och hesa röst bullrade i rättssalen. Barney fick en knuff och föll ur stolen. Vakterna slog armarna om Ron och försökte få omkull honom. Han sparkade och fäktade som en galning, och vakterna hade fullt upp med honom. Dennis, Greg Saunders och domstolspersonalen backade snabbt undan och stirrade häpet på tumultet i salens mitt.

Det tog flera minuter att övermanna Ron, som var större än någon av vakterna. När de släpade iväg honom hävde han ur sig en ström svordomar och hotelser mot Fritz.

När det var över ställdes bord och stolar tillbaka på sina platser, och alla tog ett djupt andetag. Barney såg inte handgemänget, men han visste att han hade varit mitt uppe i det. Han reste sig och sa:

Jag vill föra till protokollet att jag nu hemställer om att bli entledigad. Den där ynglingen vill inte samarbeta med mig över huvud taget. Om det var han som betalade mig skulle jag inte vara här. Jag kan inte företräda honom, herr domare, jag kan helt enkelt inte. Jag vet inte vem som ska göra det, men jag kan inte. Och jag – om jag inte kan få gehör här – tänker jag se om jag inte kan få det i appellationsdomstolen för brottmål. Jag tänker inte finna mig i det här. Jag är alldeles för gammal för det, herr domare. Jag vill inte ha någonting med honom att göra, inte under några som helst omständigheter. Jag vet inte om han är skyldig eller oskyldig – det hör inte till saken – men jag tänker inte finna mig i det här. Innan vi vet ordet av kommer han att ge sig på mig, och när han gör det kommer det att gå illa för honom, och det kommer antagligen att gå ännu sämre för mig.

Domare Miller svarade omedelbart: ”Ombudets yrkande avslås.”

Det var hjärtskärande för Annette och Renee att se brodern bete sig som en galning och sedan bli bortsläpad i kedjorna. Han var sjuk och behövde hjälp, en lång vistelse på en inrättning med erfarna läkare som kunde göra honom frisk. Hur kunde myndigheterna ställa honom inför rätta när det stod så klart att han var sjuk?

På andra sidan mittgången tittade Peggy Stillwell på galningen och ryste vid tanken på det våld han hade utsatt dottern för.

När ordningen varit återställd i några minuter gav domare Miller order om att Williamson skulle föras in igen. I arrestlokalen hade vakterna förklarat för Ron att hans uppträdande inte passade sig i en rättssal och att fler utbrott skulle få allvarliga följder. Men när de ledde in honom började han svära åt Dennis Fritz så snart han fick se honom. Domaren skickade tillbaka honom till häktet, lät alla åhörare lämna rättssalen och väntade i en timme.

I häktet upprepade vakterna sina förmaningar, men Ron struntade i dem. Det var alldeles för vanligt med falska bekännelser i Pontotoc County, och han kunde inte fatta att de hade lyckats klämma ur Dennis Fritz en sådan. Ron var oskyldig och fast besluten att inte låta sig manipuleras som Ward och Fontenot. Om han bara kunde få händerna om Dennis hals skulle han nog ruska sanningen ur honom.

Hans tredje entré blev identisk med de båda första. När han kom in i rättssalen skrek han: ”Vi ska reda ut det här nu, Fritz. Du och jag ska reda ut det.”

Domare Miller avbröt honom, men Ron gick inte att hejda. ”Du och jag ska reda ut det”, skrek han åt Dennis. ”Jag har aldrig dödat någon.”

”Håll kvar honom där”, sa domare Miller till vakterna. ”Mr Williamson, blir det fler vredesutbrott från er sida kommer den här förhandlingen att genomföras utan er närvaro.”

”Det passar mig fint”, svarade Ron rappt.

”Nåväl, ni förstår …”

”Jag vill helst inte vara här. Om ni inte har något emot det föredrar jag att återvända till min cell.”

”Vill ni avstå från rätten att vara närvarande under den inledande förhandlingen?”

”Ja, det gör jag.”

”Ingen har hotat er eller tvingat er att göra det här, detta är er egen …”

”Jag hotar”, snäste Ron och stirrade på Dennis.

”Har någon hotat er – är det ert eget beslut att avstå från …”

”Jag sa att jag hotar.”

”Jaha. Ni vill alltså inte vara här under förhandlingen, är det riktigt?”

”Det är riktigt.”

”Nåväl. Ni kan föra honom tillbaka till häktet. Av protokollet ska framgå att den tilltalade Ronald K. Williamson avstår från rätten att närvara i rättssalen på grund av sin otyglade vrede och sinnesförvirring. Rätten finner att dessa förhandlingar inte kan genomföras med honom närvarande på grund av … de uttalanden han gjort till rätten och vredesutbrotten.”

Ron återvände till cellen, och den inledande förhandlingen kunde börja.

Den amerikanska Högsta domstolen beslöt 1956, i målet Bishop mot Förenta staterna, att det inte var förenligt med allmänna rättsregler att fälla en mentalt otillräknelig person. När en persons mentala tillräknelighet kan ifrågasättas innebär underlåtenheten att utföra en adekvat undersökning att han berövas sina författningsenliga rättigheter.

Efter två månader i häktet hade ingen som arbetade med åtalet eller försvaret ifrågasatt Ron Williamsons mentala tillräknelighet. Bevisen var skriande uppenbara. Hans sjukdomshistoria var omfattande och fanns tillgänglig för rätten. Hans yranden i häktet kunde visserligen dämpas något av advokatens och vakternas godtyckliga medicinering, men de var tydliga varningssignaler. Alla i Ada kände till hans dåliga rykte, framför allt polisen.

Hans uppträdande i domstolen var heller inget nytt. Två år tidigare, när myndigheterna försökte upphäva Rons villkorliga dom som gällde rymning, var han så stökig i rättssalen att han blev skickad till ett mentalsjukhus för utvärdering. Då var domaren John David Miller, samme domare Miller som nu ledde den inledande förhandlingen. Det var domare Miller som den gången hade förklarat honom vara mentalt otillräknelig.

Nu, två år senare och en kommande rättegång som kunde leda till ett dödsstraff, ansåg domare Miller uppenbarligen inte att det var nödvändigt att undersöka Rons mentala tillstånd.

I Oklahoma fanns det en lag som gjorde det möjligt för en domare, även en som ledde en inledande förhandling, att skjuta upp förfarandet om det rådde tvivel beträffande den tilltalades tillräknelighet. Det behövdes inget yrkande från försvarets sida. De flesta försvarsadvokater skulle ihärdigt hävda att deras klient tidigare hade haft mentala problem och borde bli utvärderad, men i frånvaro av en sådan begäran var det domarens skyldighet att värna om den tilltalades författningsenliga rättigheter.

Domare Millers tystnad borde ha skingrats av Barney Ward. Som försvarsadvokat kunde han ha begärt en fullständig psykologisk utvärdering av klienten. Nästa steg skulle ha varit en utfrågning om tillräknelighet, samma procedur som David Morris hade använt sig av två år tidigare. En sista åtgärd skulle ha varit ett hävdande av sinnessjukdom.

Utan Ron i rättssalen genomfördes den inledande förhandlingen lugnt och i god ordning. Den varade i flera dagar, och Ron lämnade aldrig cellen. Huruvida han var tillräknelig nog att delta i sitt eget försvar eller inte spelade ingen större roll.

Doktor Fred Jordan var den förste som vittnade och berättade om obduktionen och dödsorsaken – kvävning med antingen bältet om halsen eller disktrasan i munnen, eller förmodligen en kombination av båda.

Lögnerna började med det andra vittnet, Glen Gore, som uppgav att han på kvällen den 7 december var på Coachlight tillsammans med några vänner. En av dem var Debbie Carter, en flicka som han hade gått i skolan tillsammans med och som han hade känt större delen av sitt liv. Vid något tillfälle under kvällen bad hon Gore ”rädda” henne därför att Ron Williamson var där, och han besvärade henne.

Han såg inte Dennis Fritz på Coachlight den 7 december.

Under korsförhöret sa Gore att han berättade för polisen om detta den 8 december, men i deras rapport om förhöret står det ingenting om Ron Williamson. Deras rapport hade heller inte blivit överlämnad till försvaret, vilket den enligt rättegångsreglerna borde ha gjorts.

Därmed blev Glen Gore det enda vittne som hade konkreta bevis mot Ron Williamson. Genom att placera honom i kontakt och i konflikt med Debbie Carter bara några timmar före mordet fastställde han, juridiskt sett, en koppling mellan mördaren och offret. Alla andra bevis var indicier.

Det var bara en lika målmedveten åklagare som Bill Peterson som skulle vara djärv nog att släppa en känd brottsling som Glen Gore i närheten av målet. Gore hade blivit förd till den inledande förhandlingen i hand- och fotfängsel. Han avtjänade ett fyrtioårigt fängelsestraff för inbrott, kidnappning och mordförsök på en polisman. Fem månader tidigare hade Gore brutit sig in i sin före detta fru Gwens hem och tagit henne och deras unga dotter som gisslan. Han var full och hotade dem med ett skjutvapen i fem timmar. När en polisman, Rick Carson, tittade in genom fönstret siktade Gore på honom, sköt och träffade Carson i ansiktet. Innan han nyktrade till och gav upp sköt han dessutom mot en annan polis.

Det var inte den första våldsamma skärmytslingen med Gwen. När deras stormiga äktenskap sprack 1986 blev Gore anklagad för att ha brutit sig in i Gwens hus och upprepade gånger huggit henne med en förskärare. Hon överlevde och anmälde honom, och Gore åtalades för två fall av inbrott och ett fall av grov misshandel med ett livsfarligt vapen.

Två månader tidigare hade han blivit anklagad för att ha misshandlat Gwen genom att ta struptag på henne.

År 1981 hade han blivit anklagad för att ha trängt sig in i en annan kvinnas lägenhet. Gore hade dessutom blivit åtalad för misshandel under tiden i armén och hade en lång lista med fällande domar för förseelser. När Gores straff skulle utdömas lämnade exfruns föräldrar in en skrivelse till rätten i vilken de bad om ett långvarigt fängelsestraff. Ett avsnitt ur den löd:

Vi vill göra rätten uppmärksam på hur farlig vi anser den här mannen vara. Han tänker döda vår dotter, vår dotterdotter och även oss. Detta har han sagt till oss. Vi har gjort allt vi kunnat för att göra vår dotters hem inbrottssäkert, men det har inte varit tillräckligt. Att i detalj berätta om alla gånger som han har attackerat henne skulle göra den här skrivelsen alldeles för lång. Vi ber rätten se till att vår dotter får tillräckligt med tid för att uppfostra barnet innan han släpps ut ur fängelset och terrorn kommer att börja, så att den lilla flickan aldrig behöver få uppleva det igen.

Barney Ward hade i flera år misstänkt att Glen Gore var inblandad i mordet på Carter. Han var en vaneförbrytare som tidigare varit våldsam mot kvinnor, och han var den person som senast sågs tillsammans med offret. Ward kunde inte begripa att polisen inte var mer intresserad av Gore.

Gores fingeravtryck skickades aldrig till OSBI för analys. Avtryck från sammanlagt fyrtio personer lämnades in, men inte Gores. Vid ett tillfälle hade han gått med på att utföra ett lögndetektortest, men något sådant gjordes aldrig. Adapolisen slarvade bort de första hårprover som Gore lämnade cirka två år efter mordet. Han lämnade en ny uppsättning och sedan möjligen ännu en. Ingen kunde riktigt komma ihåg det.

Med sin kusliga förmåga att lyssna på och komma ihåg domstolsskvallret var Barney övertygad om att Gore borde ha undersökts närmare av polisen.

Och han visste att hans grabb, Ronnie Williamson, var oskyldig.

Gåtan Gore blev delvis förklarad fjorton år senare. Glen Gore, som fortfarande satt i fängelse, undertecknade ett edligt intyg i vilket han uppgav att han under början av 1980-talet sålde droger i Ada. Han nämnde metamfetamin. Några av affärerna gjorde han med poliser i Ada, framför allt en som hette Dennis Corvin, som Gore beskrev som en ”huvudleverantör” och som ofta var på Harold’s Club, där Gore arbetade.

När Gore var skyldig dem pengar grep de honom under någon förevändning, men för det mesta lät poliserna honom vara i fred. I det edliga intyget sa han: ”I början av 1980-talet var jag emellertid större delen av tiden medveten om att jag blev fördelaktigt behandlad av poliserna därför att jag gjorde knarkaffärer med dem.”

Och: ”Denna fördelaktiga behandling upphörde när jag inte längre var inblandad i knarkhandel med Adapolisen.”

Han skyllde sitt fyrtioåriga fängelsestraff på det faktum att han ”inte längre sålde droger till Adapolisen”.

Vad beträffade Williamson uppgav Gore att han inte visste om Ron var på Coachlight den kvällen när mordet begicks. Polisen visade honom ett antal fotografier, pekade på det av Ron och sa att det var mannen de var intresserade av. ”Sen fick jag en direkt uppmaning att identifiera mr Williamson.”

Och: ”Jag vet än i dag inte om Ron Williamson var på nattklubben kvällen när Debbie Carter blev mördad. Jag identifierade honom därför att jag visste att polisen förväntade sig att jag skulle göra det.”

Gores edliga intyg sammanställdes av en jurist och reviderades av hans egen advokat innan han undertecknade det.

Åklagarsidans nästa vittne var Tommy Glover, en stamgäst på Coachlight och en av de sista som såg Debbie Carter. Det han först kom ihåg var att hon hade pratat med Glen Gore på parkeringsplatsen och att hon föste undan honom innan hon körde därifrån.

Fyra och ett halvt år senare mindes han det emellertid lite annorlunda. Glover uppgav under den inledande förhandlingen att han såg Gore prata med Debbie och att hon sedan satte sig i bilen och körde därifrån. Varken mer eller mindre.

Därefter var det Charlie Carters tur, och han berättade hur han hade hittat dottern på morgonen den 8 december 1982.

OSBI-agenten Jerry Peters, en ”brottsplatsexpert”, fick inta vittnesbåset. Det dröjde inte länge förrän han fick problem. Barney anade ugglor i mossen och grillade Peters beträffande hans motstridiga utlåtanden om handavtrycket på gipsplattan. Han var säker på sin sak i mars 1983, och sedan gjorde han plötsligt en helomvändning i maj 1987. Vad fick Peters att frångå sitt ursprungliga utlåtande om att handavtrycket inte kom från Debbie Carter, Ron Williamson eller Dennis Fritz? Kunde det ha varit så att utlåtandet faktiskt inte var till någon hjälp för åklagarsidan?

Peters medgav att det inte hände någonting på fyra år, men sedan fick ett telefonsamtal i början av 1987 från Bill Peterson honom att ifrågasätta det tidigare resultatet. Efter gravöppningen och en ny undersökning av handavtrycken ändrade han sig plötsligt och skrev en rapport som innehöll exakt det åklagarsidan ville ha.

Greg Saunders anslöt sig till angreppet på Dennis Fritz vägnar, och det stod helt klart att bevismaterialet hade konstruerats. Det var emellertid bara en inledande förhandling, inte en rättegång som krävde bevisning bortom rimliga tvivel.

Peters uppgav dessutom att av de tjugoett fingeravtryck som hittades i lägenheten och på bilen tillhörde nitton Debbie Carter, ett var Mike Carpenters och ett var Dennis Smiths. Inget av dem var följaktligen från Fritz eller Williamson.

Åklagarsidans stjärna var den häpnadsväckande Terri Holland. Från oktober 1984 till januari 1985 hade Holland suttit i Pontotoc Countys häkte för checkbedrägerier. När det gällde ouppklarade mord i Oklahoma blev det fyra produktiva och anmärkningsvärda månader.

Först hävdade hon att hon hade hört Karl Fontenot erkänna allt om kidnappningen av och mordet på Denice Haraway. Hon vittnade i den första rättegången mot Ward och Fontenot i september 1985 och lät juryn höra alla makabra detaljer som kriminalarna Smith och Rogers hade försett Tommy Ward med i hans drömbekännelse. Efter vittnesmålet fick hon ett lindrigt straff för checkbedrägerierna, trots att hon hade blivit fälld för grova brott två gånger tidigare. Ward och Fontenot hamnade i dödsceller, medan Terri Holland flydde utomlands.

Kvar lämnade hon obetalda böter och liknande, ingenting som myndigheterna under normala omständigheter skulle se särskilt allvarligt på. Men de lyckades hitta henne och förde tillbaka henne ändå. Ställd inför fler anklagelser hade hon med ens förbluffande nyheter att delge utredarna. När hon satt i häktet och hörde Fontenots historia hörde hon dessutom Ron Williamson avge full bekännelse.

Vilken enastående tur för poliserna! De hade inte bara fått fram en drömbekännelse – deras bästa utredningsmetod – utan hade nu ännu en tjallare, deras näst bästa vapen.

Holland var svävande när det gällde varför hon inte hade berättat för någon om Rons bekännelse förrän någon gång på våren 1987. Det hade gått mer än två år utan att hon sagt ett ord. Hon blev aldrig tillfrågad varför hon var så snabb med att berätta för Smith och Rogers om Fontenots medgivanden.

Hon stortrivdes i vittnesbåset under den inledande förhandlingen när hon drog sin fiktiva historia. Ron var inte där, så hon kunde hitta på vad som helst. Hon berättade om ett tillfälle när Ron pratade med sin mor och skrek i telefonluren: ”Jag ska döda dig precis som jag dödade Debbie Carter!”

Den enda telefonen i häktet hängde på väggen i det yttre kontoret. De få gånger de häktade tilläts ringa samtal måste de luta sig över en disk, sträcka sig framåt för att nå luren och prata i närvaro av den som tjänstgjorde i receptionen. Att kunna tjuvlyssna på en annan häktad var föga troligt, om inte omöjligt.

Terri Holland uppgav att Ron en gång hade ringt till en kyrka, bett någon där komma med cigarretter och hotat med att bränna ner kyrkan om han inte fick några.

Återigen fanns det ingen som kunde styrka påståendet. Hon fick inga frågor om hur det såg ut i häktet eller hur en kvinnlig fånge egentligen kunde komma så nära männen.

Peterson styrde henne vidare: ”Hörde du honom vid något tillfälle säga någonting om vad han hade gjort med Debbie Carter?”

”Ja, han pratade i den gemensamma cellen”, svarade hon. ”Det var precis efter det att Tommy Ward och Karl Fontenot hade kommit dit.”

”Vad sa han i den gemensamma cellen när det gällde vad han hade gjort med Debbie Carter?”

”Han sa bara att han … jag vet inte hur jag ska säga det. Han sa att hon tyckte att hon var förmer än han och att han visade subban att hon inte var det.”

”Något annat?”

”Han sa att han tvingade henne att ligga med honom, fast det var inte så han sa det. Jag kommer inte ens ihåg hur han sa det. Han sa att han körde upp en Coke … ketchupflaska i röven på henne och tryckte ner trosorna i hennes hals, och han lärde henne en läxa.”

Bill Peterson tragglade på med sina ledande frågor. ”Sa han någonting om att Debbie borde ha ställt upp eller något med den innebörden?”

”Ja, han hade försökt gå ut med henne, men hon ville inte ha någonting med honom att göra, och han sa att det skulle ha varit bättre för henne om hon bara hade ställt upp och låtit honom få som han ville.”

”Och att han då inte skulle ha behövt göra vad?” frågade Peterson, angelägen att sufflera det osäkra vittnet.

”Han skulle inte ha behövt döda henne.”

Det var anmärkningsvärt att Bill Peterson, i egenskap av rättstjänare med skyldighet att försöka utröna sanningen, kunde dra fram sådant trams.

Det viktiga för en tjallare är att få någonting i utbyte. Terri Holland kunde träffa en överenskommelse med åklagarmyndigheten och på så sätt slippa fängelse. Hon gick med på en avbetalningsplan så att hon skulle bli skuldfri men struntade snart i sina åligganden.

Då var det få som visste att Terri Holland hade haft med Ron Williamson att göra förut. Flera år tidigare, medan han sålde Rawleighs produkter i Ada, hamnade han helt oväntat i säng med en kvinna. Han knackade på en dörr och hörde en kvinnoröst som bad honom komma in. När han gjorde det presenterade sig en helt naken kvinna som Marlene Keutel. Det verkade inte vara någon annan hemma, och det ena ledde snabbt till det andra.

Marlene Keutel var mentalt labil, och en vecka efter händelsen tog hon sitt liv. Ron kom tillbaka flera gånger för att sälja sina produkter, men hon var aldrig hemma. Han visste inte att hon var död.

Terri Holland var hennes syster. Marlene berättade för Terri att de hade haft sex med varandra och påstod att Ron hade våldtagit henne. Ingen anmälan gjordes, saken kom inte ens på tal. Terri visste att Marlene var galen, men hon tyckte ändå att Ron bar ansvaret för Marlenes död. Ron hade för länge sedan glömt snabbisen och hade ingen aning om vem Terri Holland var.

Den inledande förhandlingens första dag segade sig vidare med Dennis Smiths omständliga vittnesmål. Han beskrev brottsplatsen och utredningen i detalj. Den enda överraskningen kom när Smith tog upp det som mördarna hade skrivit i lägenheten – meddelandet på väggen som skrivits med rött nagellack, ”Låt bli att leta efter oss, för anars” med ketchup på köksbordet och de knappt läsliga orden på Debbies mage och rygg. Kriminalarna Smith och Rogers trodde att det skulle kunna gå att identifiera handstilen, så fyra år tidigare bad de Fritz och Williamson skriva någonting på vita registerkort.

Kriminalarna hade praktiskt taget ingen erfarenhet av handstilsanalyser, men det kom ändå knappast som en överraskning att de var övertygade om att de funnit likheter. De handstilsprover som lämnats av Fritz och Williamson, ord skrivna med kulspets på registerkort, påminde misstänkt mycket om meddelandena som skrivits med rött nagellack på en vägg och med ketchup på köksbordet.

De tog med sig sina misstankar till en icke namngiven agent på OSBI, och enligt Smith höll agenten med och gav dem en ”verbal” bekräftelse.

Under Greg Saunders korsförhör sa Smith: ”Jo, enligt personen vi pratade med liknade handstilen det som hade skrivits på väggen i lägenheten.”

”Och det som hade skrivits på köksbordet?”

”Båda uppvisade likheter.”

Några minuter senare blev Smith grillad av Barney om handstilsanalysen. Han frågade Smith om han hade fått en rapport från OSBI om Rons handstil.

”Vi skickade inte in hans prov”, medgav Smith.

Barney kunde knappt tro sina öron. Varför skickades det inte till OSBI? De har experter på sådant. De kunde kanske ha uteslutit Ron och Dennis som misstänkta.

Smith lade sig på defensiven. ”Det fanns likheter när det gällde handstilen, men det var faktiskt grundat på våra observationer, egentligen inte på något vetenskapligt. Jag menar, vi var … ni vet, vi såg likheter, men … ni vet, att jämföra två olika sorters skrift på det här viset är näst intill omöjligt. Det ena med en nagellackspensel och det andra med en blyertspenna, och det är två olika skrivsätt.”

Barney svarade: ”Jaha, ni försöker väl inte tala om för rätten att det finns en möjlighet att dessa båda unga män, Dennis Fritz och Ron Williamson, turades om med nagelpenseln, eller nagellackspenseln, när de skrev det där om Jim Smith – att den ene skrev en bokstav och lämnade över till den andre eller hur de nu gjorde, vilket skulle leda er till samma slutsats?”

”Nej, men jag tror att vi ansåg att båda hade hjälpts åt att skriva, inte nödvändigtvis med samma text, men det fanns ju fler i lägenheten.”

Vittnesmålet om handstilarna användes vid den inledande förhandlingen för att föra fallet vidare, men det skulle visa sig vara så vagt att inte ens Bill Peterson ville ta upp det under rättegången.

Mot slutet av den första dagen bekymrade sig domare Miller över Rons frånvaro. Under ett enskilt samtal med parterna delgav han juristerna sina bekymmer. ”Jag har läst om vad som gäller för det här med att den tilltalande inte är närvarande. Jag tänker låta föra hit mr Williamson en kvart i nio i morgon och än en gång fråga honom huruvida han önskar närvara eller inte. Vill han inte det kommer han att föras tillbaka till häktet.”

Barney Ward tillade hjälpsamt: ”Vill ni att jag ska få honom lugn med hundra milligram …”

”Jag talar inte om för er vad ni ska göra”, avbröt domare Miller.

Klockan 08.45 nästa dag leddes Ron in i rättssalen. Domare Miller vände sig mot honom och sa. ”Mr Williamson, i går uttryckte ni en önskan om att inte vara närvarande under den inledande förhandlingen.”

”Jag vill inte vara här över huvud taget”, sa Ron. ”Jag hade ingenting med det här mordet att göra. Jag har aldrig … jag vet inte vem det var som dödade henne. Jag vet ingenting om det.”

”Nåväl. Ert uppträdande och ert störande beteende – ni kan hävda er rätt att vara närvarande om ni så önskar, men då måste ni lova och vara villig att låta bli att störa ordningen. Vill ni närvara under förhandlingarna?”

”Nej, jag vill inte vara här.”

”Och ni är införstådd med att ni har rätt att vara här och lyssna på vittnesmålen?”

”Jag vill inte vara här. Vad ni än gör kan jag inte göra något åt det. Jag är trött på att drivas till vansinne av det här. Det har plågat mig så mycket – jag vill helt enkelt inte vara här.”

”Då är det ert beslut. Ni vill inte närvara?”

”Det är riktigt.”

”Och ni avstår därmed från er rättighet enligt författningen att konfrontera vittnena?”

”Ja, det gör jag. Ni kan få anklaga mig för någonting som jag inte har gjort. Ni kan få göra precis som ni vill.” Sedan såg Ron på Gary Rogers och sa: ”Du skrämmer mig, Gary. Du kan få anklaga mig efter att ha trakasserat mig i fyra och ett halvt år, ni kan få anklaga mig allihop, för det är ni som bestämmer, inte jag.”

Ron fördes tillbaka till häktet, och förhandlingen fortsatte med Dennis Smiths vittnesmål. Efter honom lämnade Gary Rogers en långtråkig redogörelse för utredningen, och sedan vittnade OSBI-agenterna Melvin Hett och Mary Long om den kriminaltekniska delen av utredningen – fingeravtryck, hårprover och analyser av blod och saliv.

När åklagarsidan var klar med sin framställning kallade Barney tio vittnen – allihop häktesvakter eller före detta företroendemän. Ingen kunde erinra sig ha hört någonting som ens kom i närheten av det Terri Holland påstod sig ha hört.

När vittnesförhören var avslutade hemställde Barney och Greg Saunders om att domaren skulle avskriva anklagelserna om våldtäkt eftersom de inte hade tagits upp inom tre år efter brottet, vilket Oklahomas lagar krävde. För mord finns det ingen preskriptionstid, men det gör det för alla andra brott. Domare Miller sa att han skulle besluta om yrkandet vid ett senare tillfälle.

Dennis Fritz försvann nästan mitt uppe i allt detta. Det stod helt klart att Peterson hade koncentrerat sig på Ron Williamson, och hans stjärnvittnen – Gore, Terri Holland och Gary Rogers (med drömbekännelsen) – hade siktet inställt på Ron. Det enda bevismaterial som på ett vagt sätt kopplade ihop Fritz med mordet var Melvin Hetts håranalys.

Greg Saunders hävdade mångordigt och ihärdigt att åklagarsidan inte hade lyckats bevisa, så som de var ålagda att göra, att det fanns sannolika grunder för att Dennis Fritz var inblandad i mordet. Domare Miller skulle ta saken under övervägande.

Barney hoppade in i diskussionen med ett högljutt yrkande om att samtliga anklagelser skulle avskrivas på grund av den svaga bevisningen, och Greg var inte sen att hänga på. När domare Miller inte fattade ett omedelbart beslut – när det stod klart att han faktiskt begrundade huruvida försvarsadvokaternas yrkanden kunde vara befogade – insåg polisen och åklagarna att de behövde mer bevis.

Jurymedlemmar hyser mycket stort förtroende för sakkunniga vittnen, särskilt i småstäder, och när experterna är anställda av delstaten och kallas in av åklagarsidan för att vittna mot kriminella tilltalade anser man att deras utlåtanden inte kan vara felaktiga.

Barney och Greg Saunders visste att OSBI:s analyser av hårstrån och fingeravtryck var tvivelaktiga, men de behövde hjälp med att ifrågasätta dem. De skulle få tillfälle att korsförhöra åklagarsidans experter och försöka rubba förtroendet för dem, men de visste samtidigt att försvarsadvokater sällan går segrande ur sådana dispyter. Det är svårt att ställa experter mot väggen, och jurymedlemmarna har lätt för att bli förvirrade. Det försvaret behövde var en egen expert eller två på sin sida.

De lämnade in ett yrkande om detta. Sådana yrkanden var vanligt förekommande, men de bifölls sällan. Sakkunniga vittnen kostar pengar, och många lokala ämbetsmän, bland dem domarna, ryggade vid tanken på att tvinga skattebetalarna att betala en alltför hög räkning för försvaret av en medellös tilltalad.

Yrkandet togs upp till diskussion. En sak som det inte sas någonting om var den omständigheten att Barney var blind. Om någon behövde hjälp med att analysera hårstrån och fingeravtryck var det Barney Ward.

8

Dokumenten flög fram och tillbaka. Åklagarmyndigheten ändrade åtalet och strök anklagelserna om våldtäkt. Försvarsadvokaterna angrep det nya åtalet. En ny utfrågning blev nödvändig.

Den federale distriktsdomaren var Ronald Jones från Pontotoc County, som tillsammans med Seminole och Hughes utgjorde det tjugoandra domstolsdistriktet. Domare Jones blev vald 1982, och föga förvånande var han känd för att ofta gynna åklagarsidan och vara hård mot de tilltalade. Han trodde starkt på dödsstraffet. Han var djupt religiös, en baptistdiakon med smeknamn som Ron Baptisten och Regelboks-Jones. Han var emellertid svag för fängelsefrälsta, och vissa försvarsadvokater förklarade diskret för sina klienter att ett en plötslig vilja att finna Kristus kunde visa sig fördelaktig när de hamnade framför domare Jones.

Den 20 augusti ställdes Ron inför domare Jones podium. Det var första gången de båda träffades i domstolen. Domare Jones talade till Ron och frågade hur det stod till med honom, och Ron var inte sen att svara.

”Jag har en sak att säga, herr domare”, började Ron med hög röst. ”Det här … jag känner starkt för familjen Carter och deras släktingar.”

Domare Jones påkallade tystnad.

Ron fortsatte: ”Herr domare, jag vet att ni inte vill … jag, det var inte jag som gjorde det här, herr domare.”

Domstolsvakterna grep tag i honom, och då blev han tyst. Förhandlingen sköts upp så att domare Jones kunde gå igenom utskriften från den första utfrågningen.

Två veckor senare var Ron tillbaka med fler yrkanden från advokaternas sida. Häktesvakterna hade fått ordning på doseringen av Thorazine. När han var i cellen och de ville ha lugn och ro pumpade de honom full, och alla blev nöjda. Men när han skulle infinna sig i domstolen minskade de dosen så att han skulle verka mer högljudd, hetsig och stridslysten. Norma Walker på mentalvårdskliniken misstänkte att vakterna var medvetna om detta och gjorde en notering om det.

Andra gången han träffade domare Jones i rättssalen blev inte så lyckad. Ron var frispråkig. Han bedyrade sin oskuld och påstod att folk spred lögner om honom, och vid ett tillfälle sa han: ”Min mor visste att jag var hemma den kvällen.”

Till slut skickades han tillbaka till häktet, och utfrågningen fortsatte. Barney Ward och Greg Saunders hade begärt separata rättegångar och var mycket bestämda på den punkten. Det var framförallt Saunders som ville ha en egen jury och inte vara belastad av en medåtalad som Ron Williamson.

Domare Jones gick med på det och fattade beslut om separata rättegångar. Han tog dessutom upp frågan om Rons mentala tillräknelighet och klargjorde för Barney att den saken måste vara avklarad före rättegången. Till slut blev Ron formellt ställd inför rätta, förklarade sig icke skyldig och återvände till häktet.

Fallet Fritz hade tagit en ny vändning. Domare Jones hade beordrat en ny förberedande förhandling därför att åklagarmyndigheten lade fram så få bevis mot Dennis vid den första.

De hade inte tillräckligt med vittnen.

I de flesta fall skulle ett åtal utan några konkreta bevis bekymra polisen, men inte i Ada. Ingen greps av panik. Pontotoc Countys häkte var fullt av tänkbara tjallare. Den första de hittade i fråga om Dennis Fritz var en småskurk vid namn Cindy McIntosh.

Dennis hade blivit strategiskt flyttad till en cell som låg närmare Rons, så att de kunde prata med varandra. Osämjan dem emellan var glömd. Dennis hade övertygat honom om att han inte hade erkänt.

Cindy McIntosh hävdade att hon befunnit sig så nära att hon kunnat höra dem prata, och sedan underrättade hon polisen om att hon hade goda nyheter. Enligt McIntosh diskuterade Fritz och Williamson några fotografier som lagts fram vid den första förberedande förhandlingen. Ron var givetvis inte där, och han var nyfiken på vad Dennis hade fått se. Det var fotografier av brottsplatsen, och Ron frågade Dennis: ”Låg hon [Debbie Carter] på sängen eller på golvet?”

På golvet, svarade Dennis.

Enligt polisen var detta ett klart bevis för att de båda männen befann sig i lägenheten och begick våldtäkten och mordet.

Bill Peterson blev snabbt övertygad. Den 22 september lämnade han in ett yrkande om att låta Cindy McIntosh vittna för åklagarsidan.

Näste tjallare hette James Riggins, även om hans karriär som sådan blev kortlivad. Han hade hämtats från fängelset för att ställas inför rätta i Pontotoc County, och när han en kväll fördes tillbaka till cellen passerade han en annan cell. I den hörde han någon, möjligen Ron, erkänna att det var han som mördade Debbie Carter, att han hade blivit åtalad två gånger för våldtäkt i Tulsa och att han skulle klara sig undan mordåtalet lika enkelt som han hade klarat sig undan åtalen för våldtäkt. Riggins visste inte vem det var Ron bekände för, men i tjallarnas värld betydde sådant ingenting.

Ungefär en månad senare ändrade sig Riggins. Under ett samtal med polisen sa han att han hade haft fel beträffande Ron Williamson och att mannen som han hörde erkänna i själva verket var Glen Gore.

Bekännelser var något som smittade av sig i Ada. Den 23 september kom en ung knarkare vid namn Ricky Joe Simmons till polisstationen, tillkännagav att det var han som hade dödat Debbie Carter och ville prata om det. Dennis Smith och Gary Rogers hade inga problem med att få fram en videokamera, och Simmons drog sin historia. Han medgav att han hade använt droger i flera år, och hans favorit var något hemmagjort som kallades crank och bland annat innehöll batterisyra. Han sa att han till slut hade lagt av med drogerna och funnit Gud. En decemberkväll 1982 – han trodde att det var 1982, men han var inte säker – hade han suttit och läst i Bibeln och av någon anledning börjat vandra omkring i Ada. Han sprang ihop med en flicka, förmodligen Debbie Carter, men han var inte säker, och lämnade sedan flera oförenliga versioner av hur han och flickan kom att vara tillsammans. Han kunde ha våldtagit henne, sedan hade han kanske inte gjort det, och han trodde att han hade strypt henne med händerna, varefter han bad böner och spydde ner hela lägenheten.

Sällsamma röster talade om för honom vad han skulle göra. Detaljerna var oklara, och vid ett tillfälle sa Simmons: ”Det var som i en dröm.”

Egendomligt nog blev Smith och Rogers inte särskilt upprymda över utsikten till ännu en drömbekännelse.

När de satte press på honom och ville veta varför han hade väntat i nästan fem år med att ge sig tillkänna lyckades han till slut förklara att allt skvaller i staden den senaste tiden hade fått honom att komma ihåg den ödesdigra kvällen 1982, eller om det nu var 1981. Däremot kom han inte ihåg hur han hamnade i Debbies lägenhet, hur många rum den hade eller i vilket av dem han hade dödat henne. Sedan mindes han plötsligt ketchupflaskan och att han hade skrivit ord på väggen. Senare sa han att en arbetskamrat hade berättat om detaljerna.

Simmons påstod sig vara opåverkad av droger och nykter under bekännelsen, men det stod klart för Smith och Rogers att hans ”crank” hade gjort sitt. De avfärdade hans berättelse omedelbart. Trots att den innehöll lika många felaktigheter som Tommy Wards blev kriminalarna inte imponerade av den. Till slut fick Smith nog och förklarade: ”Enligt min uppfattning var det inte ni som dödade Debbie Carter.” Sedan erbjöd han sig att skaffa hjälp åt Simmons.

Simmons blev ännu mer förvirrad och höll fast vid att det var han som dödade henne. De båda kriminalarna höll fast vid att det inte var han.

De tackade honom för att han hade tagit sig tid och skickade iväg honom.

Det var sällsynt med goda nyheter i Potontoc Countys häkte, men i början av november fick Ron helt oväntat ett brev. En administrativ domare hade tillerkänt honom invaliditetsersättning enligt socialförsäkringslagarna.

Ett år tidigare hade Annette ansökt om sådan ersättning för Rons räkning och hävdat att han varit arbetsoförmögen sedan 1979. Domaren, Howard O’Bryan, granskade de digra sjukjournalerna och beordrade en grundlig utfrågning den 26 oktober 1987. Ron fördes dit från häktet.

I sitt beslut skrev domare O’Bryan: ”Den sökandes medicinska bakgrund har nöjaktigt dokumenterats med klara indikationer på depression som stabiliserats med litium samt diagnosen atypisk bipolär störning som komplicerats av atypisk personlighetsstörning, förmodligen borderline med paranoida och psykopatiska inslag. Utan medicinering är han uppenbarligen aggressiv, domderande och våldsam och lider dessutom av religiösa vanföreställningar och koncentrationsstörningar.”

Vidare: ”Det finns upprepade exempel på desorientering vad gäller tid, begränsad koncentrationsförmåga samt begränsningar i det abstrakta tänkandet och medvetandegraden.”

För domare O’Bryan var det inte svårt att dra slutsatsen att Ron led av ”svår bipolär störning, personlighetsstörning och missbruksproblem.” Följaktligen var hans tillstånd så allvarligt att det hindrade honom från att få en meningsfull anställning någonstans.

Ron förklarades ha varit arbetsoförmögen sedan den 31 mars 1985 och var det fortfarande.

Den administrative domarens främsta uppgift var att fastställa huruvida de sökande var arbetsoförmögna, fysiskt eller mentalt, och därmed berättigade till månatlig invaliditetsersättning. Det var viktiga ärenden, men knappast frågor som gällde liv och död. Domarna Miller och Jones var å andra sidan ålagda att säkerställa att alla tilltalade, i synnerhet sådana som kunde dömas till döden, fick en rättvis rättegång. Det är sorgligt ironiskt att domare O’Bryan insåg att Ron hade uppenbara problem medan domarna Miller och Jones inte gjorde det.

Barney var tillräckligt engagerad för att låta utvärdera Ron och ordnade med en undersökning vid kliniken i Pontotoc County. Klinikchefen, Claudette Ray, utförde en rad psykologiska tester och skrev ett utlåtande åt Barney. Det avslutades med: ”Ron känner medveten ångest som orsakas av de påfrestande omständigheterna. Han anser sig inte kunna förändra sin situation för att få det bättre. Han kan uppträda olämpligt, som när han inte var närvarande vid de inledande förhandlingarna trots att det kunde ha gagnat honom, på grund av panikkänslor och oklarhet i tänkandet. De flesta personer skulle kräva att få höra information och åsikter som kan påverka deras framtida liv eller död.”

Utlåtandet stoppades undan i Barneys mapp och blev kvar där. Ett yrkande om undersökning av mental tillräknelighet var en rutinsak, något som Barney varit med om förut. Hans klient satt i häktet, ett trettiotal meter från domstolsbyggnaden, och Barney var där nästan varje dag.

Fallet behövde någon som tog upp frågan om tillräknelighet.

Åtalet mot Dennis Fritz fick kraftig draghjälp av en vittnesutsaga från en halvt läs- och skrivkunnig indian vid namn James C. Harjo. Han var tjugotvå år gammal och satt redan häktad för inbrott – han åkte fast när han bröt sig in i ett hus för andra gången. I september och oktober, medan han väntade på att bli överförd till fängelset, delade han cell med Dennis Fritz.

De kom ganska väl överens. Dennis tyckte synd om Harjo och skrev brev åt ynglingen, de flesta till hans fru. Samtidigt var han fullt medveten om vad polisen planerade. Var och varannan dag kom de och hämtade Harjo utan någon uppenbar anledning – han var färdig i domstolen – och så snart han kom tillbaka började han ställa frågor till Dennis om mordet på Carter. I ett häkte som var fullt av förslagna tjallare måste Harjo ha varit den sämste.

Det hela var så genomskinligt att Dennis skrev ett kort tillkännagivande som han lät Harjo underteckna varje gång polisen hämtade honom. Det innehöll bland annat: ”Dennis Fritz säger alltid att han är oskyldig.”

Och Dennis vägrade blankt att diskutera fallet med honom.

Det hindrade inte Harjo. Den 19 november anmälde Peterson James C. Harjo som åklagarvittne. Samma dag fortsatte den inledande förhandlingen i Dennis mål inför domare John David Miller.

När Peterson förklarade att nästa vittne var Harjo hajade Dennis till. Vad kunde denne korkade unge man ha hittat på?

Den edsvurne och usle lögnaren Harjo förklarade för en allvarsam Bill Peterson att han hade delat cell med Fritz, och även om de först verkade kunna bli goda vänner höll ett samtal på allhelgonadagens kväll på att spåra ur. Harjo frågade Dennis om detaljerna kring mordet. Dennis hade problem med dem, och Harjo lyckades på ett skickligt sätt punktera hans historia. Han blev övertygad om att Dennis var skyldig, så han ställde honom mot väggen. Detta gjorde Dennis väldigt nervös. Han började vanka av och an i dagutrymmet, tydligt ansatt av skuldkänslor, och när han kom tillbaka till deras cell såg han på Harjo med tårar i ögonen och sa: ”Det var inte meningen att vi skulle göra henne illa.”

Dennis kunde inte sitta och lyssna på denna smörja. Han skrek åt vittnet: ”Du ljuger! Du ljuger!”

Domare Miller tystade honom. Harjo och Peterson fortsatte med sin påhittade historia. Enligt Harjo sa Dennis att han var orolig för sin unga dotters skull. ”Hur skulle hon reagera om hon fick veta att hennes far var en mördare?” undrade han. Sedan kom rent otroliga vittnesuppgifter i dagen. Dennis erkände för Harjo att han och Ron hade tagit med sig öl till Debbies lägenhet, och när de var klara med våldtäkten och dödandet torkade de bort sina fingeravtryck i lägenheten innan de lämnade den.

Under korsförhöret frågade Greg Saunders Harjo om Dennis hade förklarat hur det kom sig att han och Ron torkade bort sina osynliga fingeravtryck medan de lämnade kvar dussintals andra. Harjo hade ingen aning. Han medgav att det hade funnits minst sex andra fångar i närheten när Dennis avgav sin bekännelse på allhelgonadagen, men ingen annan hade hört det. Greg visade upp kopior av de tillkännagivanden som Dennis hade skrivit och Harjo hade undertecknat.

Harjo hade dåligt anseende redan när han svor eden, men efter Saunders korsförhör framstod han som en komplett dåre. Domare Miller kunde emellertid inte låta bli att hänskjuta Dennis mål till rättegång. Enligt Oklahomas lagar fick en domare vid en inledande förhandling inte uttala sig om ett vittnes trovärdighet.

Datum för rättegångarna fastställdes och blev sedan ändrade. Vintern 1987-88 segade sig fram medan Dennis och Ron uthärdade livet i häktet och hoppades att de snart skulle få sin dag i rätten. Efter månader bakom galler trodde de fortfarande på rättvisan och på att sanningen skulle komma fram.

Under turerna före rättegången var försvarets enda betydande framgång domare Jones beslut om att det skulle bli separata rättegångar. Trots att Bill Peterson hade motsatt sig yrkandet om separata rättegångar innebar det en enorm fördel att pröva den ene före den andre. In med Fritz först, och låt pressen återge detaljerna för en otålig och mycket nyfiken stad.

Ända sedan mordet hade polisen hävdat att det rörde sig om två mördare, och det första (och enda) par de hade misstänkt var Fritz och Williamson. I varje skede – misstankarna, utredningen, anklagelserna, gripandena, åtalen och de inledande förhandlingarna – hade de varit hopkopplade. Polisens fotografier av dem hade publicerats sida vid sida i lokaltidningen. Rubrikerna löd gång på gång: ”Williamson och Fritz …”

Om Bill Peterson kunde få Fritz fälld i den första rättegången skulle jurymedlemmarna i Williamsons sätta sig ner och börja leta efter en snara.

I Ada ansåg man det vara rättvist att pröva Fritz mål först och sedan fortsätta direkt med Williamsons – samma rättssal, samme domare, samma vittnen och samma dagstidning som skrev om alltihop.

Den 1 april, tre veckor innan Rons rättegång skulle inledas, lämnade hans offentlige medförsvarare, Frank Baber, in ett yrkande om att bli entledigad. Baber hade fått ett jobb som åklagare i ett annat distrikt.

Domare Jones beviljade yrkandet. Baber försvann. Barney blev ensam – han hade inget extra par juridiskt skolade ögon som kunde hjälpa till med att granska de dokument, bevisföremål, fotografier och diagram som skulle användas mot klienten.

Den 6 april 1988, fem och ett halvt år efter mordet på Debbie Carter, leddes Dennis Fritz in i den fullsatta rättssalen på andra våningen i Pontotoc Countys domstolsbyggnad. Han var slätrakad och nyklippt och bar sin enda kostym, en som hans mor hade köpt för rättegångens skull. Wanda Fritz satt i den främsta bänkraden, så nära sin son som möjligt. Bredvid sig hade hon sin syster, Wilma Foss. De tänkte inte missa ett enda ord under rättegången.

När handklovarna hade tagits av såg Dennis ut över åhörarna och undrade vilka av hundra potentiella jurymedlemmar som skulle bli de tolv utvalda. Vilka av de registrerade väljarna skulle döma honom?

Hans långa väntan var över. Efter elva plågsamma månader i det kvava häktet var han äntligen i rättssalen. Han hade en skicklig advokat, han utgick från att domaren skulle se till att det blev en rättvis rättegång, och tolv av hans jämlikar skulle noga bedöma vittnesutsagorna och snabbt komma fram till att Peterson inte hade några bevis.

Att rättegången inleddes var en lättnad, men det var samtidigt skrämmande. Det var trots allt Pontotoc County, och Dennis visste mycket väl att oskyldiga personer kunde åka dit. Under en kort tid hade han delat cell med Karl Fontenot, en okomplicerad och förvirrad själ som nu satt i en dödscell för ett mord som han inte hade någonting med att göra.

Domare Jones kom in och bugade sig för jurykandidaterna. När det rutinmässiga var avklarat började valet av jurymedlemmar. Det var ett långsamt och enahanda förfarande. Timmarna släpade sig fram medan åldringar, döva och sjuka sållades bort. Sedan kom frågorna, några från parternas företrädare men de flesta från domare Jones. Greg Saunders och Bill Peterson käbblade om vilka som skulle behållas och vilka som skulle strykas.

Vid ett tillfälle under den utdragna proceduren ställde domare Jones följande fråga till en tilltänkt jurymedlem som hette Cecil Smith: ”Vilken var er senaste anställning?”

Cecil Smith: ”På Oklahomas bolagskommission.”

Varken domaren eller juristerna ställde några följdfrågor. Det Cecil Smith inte tog med i sitt korta svar var det faktum att han under många år hade arbetat som polis.

Kort därpå frågade domare Jones Cecil Smith om han kände kriminalinspektör Dennis Smith, eller om han var släkt med honom.

Cecil Smith: ”Vi är inte släkt.”

Domare Jones: ”Och hur känner ni honom?”

Cecil Smith: ”Jag känner bara till honom och har pratat med honom några gånger. Vi har väl haft med varandra att göra några gånger.”

Flera timmar senare fick en jury svära eden. Av särskilt intresse för Fritz var Cecil Smiths närvaro. När han tog plats i jurybåset gav han Dennis ett vasst ögonkast, det första av många.

Den egentliga rättegången började nästa dag. Nancy Shew, en biträdande åklagare, sammanfattade bevisningen för juryn. Greg Saunders kontrade med att i sitt inledningsanförande säga att det i själva verket fanns ytterst få bevis.

Det första vittnet var Glen Gore, som hade förts dit från fängelset. Under Petersons förhör uppgav han egendomligt nog att han inte såg Dennis Fritz tillsammans med Debbie Carter på mordkvällen.

De flesta åklagare föredrar att börja med ett starkt vittne som kan placera mördaren i offrets närhet vid den ungefärliga tidpunkten för mordet. Peterson valde en annan väg. Gore sa att han kunde ha sett Dennis på Coachlight vid något tillfälle i det förflutna, eller också hade han kanske inte sett honom där över huvud taget.

Åklagarsidans strategi stod klar redan när det första vittnet hördes. Gore pratade mer om Ron Williamson än om Dennis Fritz, och Peterson ställde fler frågor om Ron. Det handlade om att bevisa skuld genom samröre.

Innan Greg Saunders fick tillfälle att ifrågasätta Gore genom att ta upp hans långa brottsregister bestämde sig Peterson för att misskreditera sitt eget vittne. Han frågade Gore om hans brottsliga förflutna. Det var ett antal fällande domar för saker som kidnappning och grov misshandel, och han hade dessutom skjutit en polisman.

Åklagarsidans första vittne kunde inte säga att han hade sett Dennis på nattklubben, och nu visade det sig dessutom att han var en förhärdad brottsling som avtjänade ett fyrtioårigt straff.

Efter denna osäkra början gick Peterson vidare med ännu ett vittne som inte visste någonting. Tommy Glover förklarade för juryn att han hade sett Debbie Carter prata med Glen Gore innan hon åkte hem från Coachlight. Efter ett snabbt framträdande i vittnesbåset fick Glover lämna det utan att ens ha nämnt namnet Dennis Fritz.

Gina Vietta berättade om de underliga telefonsamtalen från Debbie på natten till den 8 december. Hon uppgav dessutom att hon hade sett Fritz på Coachlight vid flera tillfällen, men inte på mordkvällen.

Därefter berättade Charlie Carter hjärtknipande om hur han hade hittat sin dotter död, och sedan fick kriminalinspektör Dennis Smith inta vittnesbåset. Nancy Shew bad Smith om en detaljerad beskrivning av brottsplatsen, och ett antal fotografier lades fram som bevis. Han pratade om utredningen som han ledde, insamlingen av saliv- och hårprover, och så vidare. Den biträdande åklagarens första fråga om tänkbara misstänkta handlade föga förvånande inte om Dennis Fritz.

”Förhörde ni en man vid namn Ronald Keith Williamson i samband med utredningen?” frågade hon.

”Ja, det gjorde vi.” Utan avbrott eller protester pladdrade Smith sedan på om polisens undersökning av Ron Williamson och förklarade hur och varför han blev misstänkt. Till slut kom Nancy Shew ihåg vem det var som stod åtalad och frågade om ett salivprov från Dennis Fritz.

Smith förklarade hur han tog provet och skickade det till OSBI:s laboratorium i Oklahoma City. Därefter var Shew klar och överlämnade vittnet för korsförhör. När hon satte sig ner hade åklagarsidan inte gett någon som helst antydan om varför och hur Dennis Fritz blev misstänkt för brottet. Han kände inte offret. Ingen kunde placera honom ens i närheten av henne vid tidpunkten för mordet, men Smith hade faktiskt uppgett att Fritz bodde ”nära” Debbies lägenhet. Det sas ingenting om något motiv.

Till slut blev Fritz hopkopplad med mordet av nästa vittne, Gary Rogers, som sa: ”Det var i samband med vår undersökning av Ron Williamson som den tilltalade Dennis Fritz namn dök upp som en av Ron Williamsons bekanta.”

Rogers förklarade för juryn hur han och Dennis Smith klipskt hade dragit slutsatsen att ett sådant brott måste ha begåtts av två mördare. Det verkade vara för mycket våld för att ha utförts av en enda person, och dessutom fanns det en ledtråd i det som hade skrivits med ketchup: ”Låt bli att leta efter oss, för anars.” Ordet ”oss” tydde på att det rörde sig om fler än en mördare, och det var någonting som Smith och Rogers omedelbart insåg.

Tack vare gott polisarbete lyckades de ta reda på att Williamson och Fritz faktiskt hade varit vänner. Enligt deras teori var detta kopplingen mellan de båda mördarna.

Greg Saunders hade uppmanat Dennis att ignorera juryn, men det var omöjligt, upptäckte Dennis. Dessa tolv personer hade hans öde i sina händer, kanske hans liv, och han kunde inte låta bli att då och då snegla på dem. Cecil Smith satt i den främre raden, och varje gång Dennis tittade på jurymedlemmarna stirrade Smith på honom.

Vad är det med honom? tänkte Dennis. Han skulle snart få veta det.

Under ett uppehåll var Greg Saunders på väg in i domstolsbyggnaden när en äldre jurist, en av Adas veteraner, frågade: ”Vad var det för ett snille som lät Cecil Smith sitta med i juryn?”

Greg sa: ”Jag antar att det var jag. Vem är Cecil Smith, och vad är det med honom?”

”Bara det att han har varit polischef här i Ada.”

Saunders blev chockad. Han stegade in i domare Jones ämbetsrum och krävde att rättegången skulle ogiltigförklaras på grund av att en av jurymedlemmarna hade undanhållit uppgifter vid juryvalet och att han uppenbarligen var partisk till förmån för polisen och åklagarna.

Yrkandet avslogs.

Doktor Fred Jordan vittnade om obduktionen, och juryn fick höra de ohyggliga detaljerna. Fotografier av liket lades fram som bevis och skickades runt i jurybåset, vilket framkallade både den chock och den upprördhet som finns strax under ytan i alla mordrättegångar. Flera av jurymedlemmarna stirrade med avsmak på Dennis.

Med doktor Jordans sakliga och oantastliga vittnesmål i färskt minne bestämde sig åklagarsidan för att slänga in några av sina okonventionella vittnen. En man vid namn Gary Allen fick svära eden och inta vittnesbåset. Allens inblandning var minst sagt hårdragen. Han talade om för juryn att hans bostad låg helt nära Dennis Fritz och att han en natt i början av december 1982, vid halv fyratiden, hörde två män väsnas utanför hyreshuset. Han var inte säker på datumet, men av någon anledning visste han att det var före den 10 december. De båda männen, som han inte såg tydligt nog för att kunna identifiera, var på gården bakom huset och skrattade och svor medan de sprutade vatten på varandra med en trädgårdsslang. Det var kallt ute, och männen hade ingenting på överkroppen. Han hade känt Dennis Fritz ett tag och tyckte sig känna igen hans röst. Men han var osäker. Han lyssnade på dem i cirka tio minuter, och sedan gick han och lade sig igen.

När Allen lämnade vittnesbåset fanns det flera förbryllade miner i rättssalen. Vilket var egentligen syftet med hans vittnesmål? Nästa vittne, Tony Vick, skulle göra dem ännu mer konfysa.

Vick bodde i den lilla lägenheten under Gary Allens, och han kände Dennis Fritz. Han kände även Ron Williamson. Han uppgav att han hade sett Ron på verandan utanför Dennis hus och visste att de båda männen tillsammans hade åkt till Texas på sommaren 1982.

Behövde juryn höra mer?

De graverande bevisen staplades på hög när Donna Walker, en expedit i en närbutik, identifierade Dennis i rättssalen och sa att hon en gång varit ganska nära vän med honom. Då, 1982, handlade Dennis ofta i hennes butik, en stamkund som tyckte om att dricka kaffe och småprata med henne tidigt på morgnarna. Ron var också kund där, och hon visste med säkerhet att han och Dennis var kompisar. Sedan, efter mordet, slutade de helt plötsligt att komma till hennes butik och dricka kaffe. De försvann helt enkelt, såvitt hon visste. När de inte hade visat sig på flera veckor dök de upp igen som om ingenting hade hänt. Men de hade förändrats! På vilket sätt?

”Deras uppträdande och deras klädsel. Förut hade de alltid varit välklädda och nyrakade, och sen verkade de strunta fullständigt i det. Smutsiga kläder, skäggstubb, tovigt hår – de var som helt andra personer. Jag antar att de verkade nervösa och paranoida, liksom.”

När Greg Saunders satte press på henne kunde hon inte förklara varför hon väntade i fem år med att delge polisen dessa viktiga uppgifter, men hon medgav att polisen hade sökt upp henne i augusti förra året, efter det att Dennis och Ron blev gripna.

Paraden fortsatte med Letha Caldwell, en frånskild kvinna som hade gått på high school i Byng tillsammans med Ron. Hon berättade för juryn att Dennis Fritz och Ron Williamson ofta var hemma hos henne sent på kvällarna och att de alltid drack. Efter ett tag blev hon rädd för dem och bad dem lämna henne i fred. När de vägrade köpte hon en pistol och visade den för dem, och då förstod de att hon menade allvar.

Hennes vittnesmål hade ingenting med mordet på Debbie Carter att göra, och i många rättssalar skulle det ha blivit avfärdat som helt irrelevant för sakfrågorna.

Invändningarna kom till slut när OSBI-agenten Rusty Featherstone vittnade. I ett klumpigt försök att bevisa att Ron och Dennis slog runt i Norman fyra månader före mordet kallade Peterson Featherstone som vittne. Featherstone hade utfört två lögndetektortest med Dennis 1983, men av flera orsaker var resultaten inte användbara. Under förhören hade Dennis berättat om en kväll i Norman med barbesök och drickande. När Peterson försökte få Featherstone att återge vad han hade sagt protesterade Greg Saunders högljutt. Domare Jones godkände protesten med motiveringen att det inte hörde till saken.

Under meningsutbytet sa Peterson under ett enskilt samtal vid podiet: ”Han [Featherstone] kan fastställa att Ron Williamson och Dennis Fritz umgicks med varandra i augusti 1982.”

”Förklara för mig varför det konstaterandet skulle vara relevant”, bad domare Jones.

Det kunde inte Peterson, och Featherstone lämnade skyndsamt rättssalen. Det var ännu ett vittne som inte visste någonting om mordet på Debbie Carter.

Nästa vittne var precis lika intetsägande, även om det han sa var ganska intressant. William Martin var rektor på den junior high school där Dennis undervisade 1982. Han uppgav att Dennis ringde och sjukanmälde sig på morgonen den 8 december, en onsdag, så en vikarie fick överta hans lektioner. Enligt de tidrapporter som Martin hade med sig till domstolen var Dennis borta sammanlagt sju dagar under det nio månader långa skolåret.

Efter tolv vittnen hade åklagarsidan fortfarande inte krökt ett hår på Dennis Fritz huvud. Man hade ställt bortom varje tvivel att han drack sprit, att han umgicks med suspekta personer (Ron Williamson), delade en lägenhet med sin mor och dotter i det område där Debbie Carters lägenhet låg och att han dagen efter mordet var borta från skolan där han arbetade.

Peterson gick metodiskt tillväga. Han ansåg att det var nödvändigt att sakta bygga upp åklagarsidans sak, tegelsten för tegelsten, vittne för vittne, inte tjusigt eller utstuderat. Han tänkte gradvis stapla upp bevisen och därmed avlägsna alla tvivel från jurymedlemmarnas medvetanden. Fritz var emellertid en svår utmaning därför att det inte fanns några konkreta bevis.

De behövde tjallare.

Den förste som vittnade var James Harjo, som precis som Gore hade förts dit från fängelset. Den trögtänkte och förvirrade Harjo hade inte bara gjort inbrott i samma hus två gånger utan dessutom tagit sig in på samma sätt – samma fönster, samma sovrum. När han hade gripits blev han förhörd han av polisen. Med hjälp av penna och papper, saker som var främmande för Harjo, hade poliserna illustrerat den unge mannens uppgifter med skisser och löst brottet, och detta gjorde uppenbarligen Harjo djupt imponerad. När han satt häktad tillsammans med Dennis hade han, på polisens uppmaning, bestämt sig för att försöka lösa mordet på Carter genom att klottra på ett papper.

Han förklarade denna smarta strategi för juryn. I häktets trånga dagutrymme hade han frågat Dennis om mordet. Vid något tillfälle, när hans kryss och ringar bildade ett tydligt mönster, sa han till Dennis: ”Jaha, det ser ut som om du är skyldig.”

Dennis blev överväldigad av Harjos knivskarpa logik, knäcktes av den oerhörda bördan och sa med tårar i ögonen: ”Det var inte meningen att vi skulle göra henne illa.”

När Harjo drog sin påhittade historia första gången, under den inledande förhandlingen, blev Dennis rasande och utbrast: ”Du ljuger! Du ljuger!” Men med en uppmärksam jury närvarande måste han lyssna på den än en gång utan att visa någon sinnesrörelse. Det var inte lätt, men han kände sig uppmuntrad när han såg att flera av jurymedlemmarna måste behärska sig för att inte fnissa åt Harjos befängda historia.

Under korsförhöret fastställde Greg Saunders att Dennis och Harjo hade blivit placerade på samma häktesavdelning – små och öppna utrymmen utanför fyra celler med två britsar i varje. De var avsedda för åtta personer men fick ofta härbärgera fler. Inte ens i dagutrymmena hade de häktade någon större möjlighet att få vara för sig själva. Förvånansvärt nog var det ingen annan i Pontotoc Countys häkte som hörde Dennis dramatiska bekännelse.

Harjo uppgav att han gillade att ljuga för Dennis om Ron och vice versa. Greg Saunders frågade: ”Varför ljög du om Dennis och Ron Williamson? Varför drog du lögner för dem om den andre?”

”Jag ville bara kolla och se vad de skulle säga. De skulle skära halsen av varandra om man inte passade dem.”

”Du ljög alltså för Ron om Dennis, och du ljög för Dennis om Ron? Gjorde du det för att de skulle ge sig på varandra?”

”Just det, jag ville bara se vad … se vad de skulle säga.”

Harjo medgav senare att han inte förstod vad ordet ”mened” betydde.

Näste uppgiftslämnare var Mike Tenney, häktesaspiranten som polisen hade använt sig av för att få fram något graverande om Dennis. Den outbildade och oerfarne Tenney hade fått inleda sin karriär som brottsbekämpare på häktet, och hans första uppdrag var Dennis Fritz. Angelägen att göra ett gott intryck för att få en fast anställning tillbringade han en hel del tid utanför Dennis cell och småpratade om det mesta men framför allt om mordet på Carter. Han hade goda råd att ge. Hans välgrundade bedömning var att Dennis situation såg så mörk ut att det bästa han kunde göra var att träffa en överenskommelse med åklagaren, erkänna sig skyldig till ett lindrigare brott, rädda sig själv och vittna mot Ron Williamson. Peterson skulle vara rättvis.

Dennis hade spelat med och aktat sig för att säga någonting därför att han visste att det kunde komma att upprepas i rättssalen.

Den unge Tenney var oerfaren som vittne och dessutom dåligt påläst. Han började med att försöka erinra sig uppgifter om att Dennis och Ron hade festat om på barer i Oklahoma City, saker som över huvud taget inte hade någonting med mordet på Debbie Carter att göra. Saunders protesterade, och domare Jones godkände protesten.

Sedan gav sig Tenney ut på djupt vatten när han uppgav att han och Dennis hade diskuterat frågan om en överenskommelse med åklagaren. Han tog upp saken två gånger, vilket var ytterst menligt för Dennis eftersom det skulle innebära att han hade övervägt att erkänna sig skyldig.

Greg Saunders protesterade eftertryckligt och yrkade på att rättegången skulle ogiltigförklaras. Domare Jones avslog yrkandet.

Till slut lyckades Tenney lämna vittnesuppgifter utan att försvarsadvokaterna for upp ur stolarna. Han förklarade för juryn att han hade pratat med Dennis vid ett flertal tillfällen, och efteråt hade han skyndat tillbaka till häktets reception och skrivit ner det som hade blivit sagt. Enligt hans handledare, Gary Rogers, var det så det gick till. Så arbetade polisen. Under ett av dessa samtal påstods Dennis ha sagt: ”Låt oss säga att det gick till på det här viset. Ron gick fram till dörren och bröt sig in i Carters lägenhet. Och sen säger vi att han gjorde det han ville med henne. Ron blev lite till sig och tänkte läxa upp henne. Hon dog. Låt oss säga att det var så. Men jag såg inte att Ron dödade henne, så jag kan väl inte berätta någonting för åklagaren som jag inte såg?”

Efter Tenneys vittnesmål ajournerades rättegångsförhandlingarna till nästa dag, och Dennis fördes tillbaka till häktet. Han tog försiktigt av sig den nya kostymen och hängde upp den på en galge. En vakt tog den med sig. Han sträckte ut sig på britsen, blundade och undrade hur mardrömmen skulle sluta. Han visste att vittnena ljög, men gjorde jurymedlemmarna det?

Nästa förmiddag kallade Bill Peterson Cindy McIntosh som vittne. Hon medgav att hon satt häktad för checkbedrägerier när hon träffade både Dennis Fritz och Ron Williamson. Hon uppgav att hon hörde dem prata med varandra och att Ron frågade Dennis om fotografierna av Debbie Carter på brottsplatsen.

”Låg hon på sängen eller på golvet?” frågade Ron Dennis.

Han fick inget svar.

McIntosh tillstod att hon inte hade blivit fälld för checkbedrägerierna. ”Jag betalade skulden, så de lät mig gå”, sa hon.

När tjallarna var avklarade övergick Peterson till mer hållbara bevis. Aningen mer hållbara. I tur och ordning lät han fyra anställda på delstatens kriminaltekniska laboratorium vittna. Som alltid var sådana vittnen ytterst trovärdiga i juryns ögon. De var välutbildade, erfarna och auktoriserade, och de arbetade i delstatens Oklahomas tjänst. De var sakkunniga! Och de skulle vittna mot den tilltalade för att bevisa att han var skyldig.

Den förste var fingeravtrycksexperten Jerry Peters. Han förklarade för juryn att han undersökte tjugoett avtryck som säkrats i Debbies lägenhet och hennes bil, varav nitton var Debbies. Ett kom från kriminalinspektör Dennis Smith, ett från Mike Carpenter och inte ett enda från Dennis Fritz eller Ron Williamson.

Egendomligt nog vittnade fingeravtrycksexperten om att inget av fingeravtrycken tillhörde den tilltalade.

Larry Mullins beskrev hur han i maj hade tagit nya handavtryck när Debbies lik grävdes upp. Han överlämnade de nya avtrycken till Jerry Peters, som nu upptäckte saker som han inte hade sett fyra och ett halvt år tidigare.

Åklagarsidans teori var samma som de senare skulle använda mot Ron Williamson. Den gick ut på att Debbie blev skadad och att hon på något sätt fick blod på sin vänstra handflata, som hon sedan kom åt gipsväggen med strax ovanför golvet i sovrummet. Eftersom handavtrycket inte kom från Ron eller Dennis, och absolut inte kunde tillhöra den verklige mördaren, måste det vara Debbies.

Mary Long var kriminolog och hade specialiserat sig på kroppsvätskor. Hon förklarade för juryn att cirka tjugo procent av alla människor inte avslöjar sin blodgrupp i kroppsvätskor som saliv, sperma och svett. Bland fackmän kallas denna grupp för ”icke-sekretorer”. Efter att ha undersökt blod- och salivproverna från Ron och Dennis var hon övertygad om att de var icke-sekretorer.

Personen som lämnade fläckar av sperma på brottsplatsen var förmodligen också icke-sekretor, men det var Long inte helt säker på därför att proverna var otillräckliga.

Sålunda kunde åttio procent av befolkningen uteslutas som misstänkta. Eller ”cirka” åttio procent. Trots det hade Fritz och Williamson nu fått den olycksbådande etiketten ”icke-sekretorer”.

Longs matematik sköts i sank under korsförhöret när Greg Saunders tvingade henne att medge att de flesta av de blod- och salivprover som hon analyserade i samband med fallet kom från icke-sekretorer. Av de tjugo proverna kom tolv från icke-sekretorer, bland dem Fritz och Williamson.

Sextio procent av de misstänkta var icke-sekretorer, till skillnad från det nationella genomsnittet på endast tjugo procent.

Det spelade ingen roll. Hennes vittnesmål uteslöt flera personer och stärkte misstankarna mot Dennis Fritz.

Åklagarsidans sista vittne var det absolut effektivaste. Peterson sparade knockoutslaget till sista ronden, och när Melvin Hett hade avslutat sitt vittnesmål var jurymedlemmarna övertygade.

Hett var hårexperten på OSBI, ett erfaret vittne som hade hjälpt till att skicka många personer i fängelse.

Kriminalteknisk undersökning av mänskliga hårstrån inleddes trevande så tidigt som 1882. I ett fall i Wisconsin det året jämförde åklagarsidans ”expert” ett ”känt” hårstrå med ett som hittades på brottplatsen och uppgav att de kom från samma person. Personen blev fälld, men ett överklagande till Wisconsins Högsta domstol upphävde utslaget och konstaterade med eftertryck: ”Sådant bevismaterial är av den mest tvivelaktiga karaktär.”

Tusentals oskyldiga tilltalade kunde ha sluppit straff om man hade tagit hänsyn till det beslutet. Istället gick polisen, utredare, kriminaltekniska laboratorier och åklagare vidare med analyser av hårstrån, vilka många gånger var den enda konkreta ledtråd som hade lämnats kvar på en brottsplats. Håranalyser blev så vanliga och så kontroversiella att de ledde till ett stort antal studier under hela 1900-talet.

Många av studierna tydde på en hög felmarginal, och som en reaktion på kontroversen tillsatte en lagkommission 1978 en utredning om de kriminaltekniska laboratoriernas tillförlitlighet. Tvåhundrafyrtio av landets bästa labb deltog i utredningen, som jämförde deras analysresultat beträffande olika typer av bevismaterial, bland annat hårstrån.

Laboratoriernas bedömningar av hårstrån var katastrofala. En majoritet av dem hade fel fyra gånger av fem.

Andra studier gav bränsle åt debatten om hårstrån som bevismaterial. I en av dem ökade tillförlitligheten när experten jämförde ett hårstrå från brottsplatsen med dem från fem olika män utan att han kände till vilken av dem som var polisens favorit som misstänkt. Risken för oavsiktligt förutfattade meningar undanröjdes, men i samma studie sjönk tillförlitligheten emellertid dramatiskt när experten fick veta vilken som var den ”trolige” misstänkte. Det kunde alltså finnas en i förväg bestämd slutsats som påverkade resultatet till nackdel för just den misstänkte.

Hårexperter är ute på tunn juridisk is, och deras utlåtanden kan vara kraftigt färgade av förbehåll som: ”Det kända hårstråt och det främmande hårstråt är mikroskopiskt förenliga och kan ha kommit från en och samma person.”

Det kunde mycket väl vara så att de inte kom från samma person, men den omständigheten uppgav experten sällan självmant, åtminstone inte under åklagarens förhör.

De hundratals hårstrån som samlades in på brottsplatsen av Dennis Smith tog en lång och krokig väg till rättssalen. Minst tre olika OSBI-analytiker hanterade dem tillsammans med kända hårstrån som tagits i samband med kriminalarna Smiths och Rogers rutinmässiga förhör av troliga misstänkta en kort tid efter mordet.

Först tog Mary Long emot och katalogiserade hårproverna på det kriminaltekniska laboratoriet, men hon packade snart ner dem och överlämnade dem till Susan Land. När Susan Land fick proverna i mars 1983 var Dennis Smith och Gary Rogers övertygade om att mördarna var Fritz och Williamson. Till utredarnas bestörtning kom hon i sin rapport fram till att hårstråna endast var mikroskopiskt jämförbara med Debbie Carters.

Det såg tillfälligt ut som om Fritz och Williamson kommit ur knipan, men det hade de inga som helst möjligheter att få veta. Flera år senare skulle deras advokater inte bli underrättade om Lands slutsatser.

Åklagaren behövde ännu ett utlåtande.

I september 1983 anförde Susan Lands chef hennes tunga arbetsbelastning som skäl och beordrade henne att ”överföra” fallet till Melvin Hett. Det var högst ovanligt med sådana överföringar, i synnerhet som Land och Hett arbetade på olika laboratorier i olika regioner av delstaten. Land arbetade på det centrala kriminaltekniska laboratoriet i Oklahoma City. Hett arbetade på ett mindre i samhället Enid. Hans region omfattade arton countyn, varav inget råkade vara Pontotoc.

Hett visade sig vara ganska metodiskt lagd. Det tog honom tjugosju månader att analysera hårstråna, anmärkningsvärt lång tid som gjordes ännu märkligare av det faktum att han bara undersökte proverna från Fritz, Williamson och Carter. De från de andra tjugoen var inte lika viktiga och kunde vänta.

Eftersom polisen redan visste vilka det var som mördade Debbie Carter upplyste de hjälpsamt nog Melvin Hett om det. När han fick proverna från Susan Land stod ordet ”misstänkt” skrivet efter namnen Fritz och Williamson.

Glen Gore hade fortfarande inte lämnat hårprover till polisen i Ada.

Den 13 december 1985, tre år efter mordet, blev Melvin Hett klar med sin första rapport, i vilken han konstaterade att sjutton av de okända hårstråna var mikroskopiskt förenliga med kända prover från Fritz och Williamson.

Efter att ha ägnat mer än två år och över tvåhundra timmar åt de första tre proverna ökade han tempot betydligt och klarade av resten, tjugoen stycken, på mindre än en månad. Den 9 januari 1986 konstaterade han i sin andra rapport att inget av de prover som tagits från de unga männen i Ada var förenligt med något som hade återfunnits i Carters lägenhet.

Glen Gore hade fortfarande inte blivit ombedd att lämna prover.

Det var mödosamt arbete, och det saknade inte osäkra inslag. Hett ändrade åsikt flera gånger medan han jobbade med sitt mikroskop. Vid ett tillfälle var han säker på att ett hårstrå tillhörde Debbie Carter, men sedan gjorde han helt om och ansåg att det kom från Fritz.

Håranalyser är beskaffade på det viset. Hett avfärdade blankt några av Susan Lands slutsatser och lyckades till och med ifrågasätta sitt eget arbete. Först ansåg han att sammanlagt tretton pubeshårstrån kom från Fritz och bara två från Williamson. Senare ändrade han emellertid siffrorna – tolv från Fritz och två från Williamson. Sedan elva från Fritz plus två hårstrån från huvudet.

Av någon anledning kom Gores hårstrån till slut in i bilden i juli 1986. En polis i Ada insåg plötsligt att Gore hade förbisetts. Dennis Smith tog prover av huvud- och pubeshår från Gore och från Ricky Joe Simmons, som tidigare hade erkänt sig skyldig till ett mord, och skickade dem till Melvin Hett, som uppenbarligen var mycket upptagen eftersom det inte hände någonting på ett år. I juli 1987 blev Gore ombedd att lämna nya prover. Varför? undrade han. Därför att polisen inte kunde hitta de tidigare proverna.

Det gick månader utan att det kom någon rapport från Hett. På våren 1988 närmade sig rättegångarna, och det hade fortfarande inte synts till någon rapport från Hett om Gores och Simmons prover.

Den 7 april 1988, när rättegången mot Fritz hade börjat, skickade Hett till slut sin tredje och sista rapport. Gores hårstrån var inte förenliga med hårstråna från brottsplatsen. Det tog Hett nästan två år att komma fram till den slutsatsen, och detta verkade minst sagt misstänkt. Det var ännu en tydlig indikation på att åklagaren kände sig så säker på att Fritz och Williamson var skyldiga att han inte ansåg det nödvändigt att vänta tills alla håranalyser var klara.

Trots fallgroparna och osäkerheten trodde Hett stenhårt på håranalyser. Han och Peterson blev goda vänner, och före rättegången mot Fritz skickade Hett vetenskapliga artiklar till honom som framhöll tillförlitligheten hos bevismaterial som var notoriskt otillförlitligt. Han lät emellertid inte åklagaren ta del av någon av alla de artiklar som förkastade håranalysers värde som bevismaterial.

Två månader före rättegången mot Fritz åkte Hett till Chicago och lämnade in sina resultat till ett privat laboratorium som hette McCrone. Där gick en bekant till honom, Richard Bisbing, igenom hans arbete. Bisbing hade blivit anlitad av Wanda Fritz för att granska håranalyserna och vittna under rättegången. För att kunna betala honom måste Wanda sälja Dennis bil.

Bisbing visade sig kunna utnyttja sin tid effektivare, men resultaten var lika motstridiga.

Efter mindre än sex timmar avfärdade Bisbing de allra flesta av Hetts slutsatser. När han undersökte de elva pubeshårstrån som enligt Hetts tvärsäkra utlåtande var förenliga med dem från Fritz fann han att endast tre stämde. Endast tre ”kunde” ha kommit från Dennis Fritz. Hett hade fel om de andra åtta.

Utan att låta sig bekommas av en så nedslående bedömning av sitt arbete från en expertkollega åkte Hett tillbaka till Oklahoma och var beredd att vittna utan att ändra sina utlåtanden.

Han intog vittnesbåset på eftermiddagen fredagen den 8 april och inledde genast en mångordig föreläsning som var späckad med vetenskapliga termer och uttryck, mer avsedd att göra intryck på jurymedlemmarna än att informera dem. Dennis hade en collegeexamen och erfarenhet av att undervisa i naturvetenskap. Men han kunde inte hänga med i Hetts utläggning, och han var säker på att jurymedlemmarna inte kunde göra det heller. Han sneglade på dem flera gånger. De begrep ingenting, men de var tydligt imponerade av experten. Han kunde så mycket!

Hett slängde ur sig termer som ”morfologi”, ”cortex”, ”täckcellsprotrusion”, ”kortikala luftblåsor” och ”ovoida kroppar” som om alla i rättssalen förstod exakt vad han menade. Han hejdade sig sällan för att förklara.

Hett var stjärnexperten med en trovärdig utstrålning som kom av hans erfarenhet, vokabulär, självförtroende och starka övertygelse om att hårstråna från Dennis Fritz var förenliga med några av dem som hittades på brottsplatsen. Sex gånger under förhöret sa han att Dennis hårstrån var mikroskopiskt förenliga och kunde ha kommit från samma källa. Inte en enda gång delgav han juryn den faktiska omständigheten att det lika gärna kunde vara så att hårstråna inte kom från samma källa.

Under vittnesmålet hänvisade Bill Peterson upprepade gånger till ”den tilltalade Ron Williamson och den tilltalade Dennis Fritz”, trots att Ron då satt inlåst i en ensamcell, spelade på sin gitarr och var helt ovetande om att han blev ställd inför rätta i sin frånvaro och att det inte alls gick bra.

Hett avslutade sitt vittnesmål med att sammanfatta sina resultat för juryn. Elva pubeshårstrån och två huvudhårstrån kunde ha kommit från Dennis. Det var samma elva könshårstrån som han hade åkt med till det privata laboratoriet McCrone i Chicago och visat för Richard Bisbing för att få ett andra utlåtande.

Greg Saunders korsförhör gav inte mycket. Hett tvingades medge att håranalyser är för osäkra för att kunna användas för säkra identifieringar. Likt de flesta experter lyckades han slingra sig ur besvärliga frågor genom att använda sig av sitt outtömliga förråd av vaga vetenskapliga termer.

När han tilläts lämna vittnesbåset var åklagarsidan klar med sin framställning.

Försvarets första vittne var Dennis Fritz. Han svarade på frågor om sitt förflutna, sin vänskap med Ron, och så vidare. Han medgav att han hade blivit fälld för att ta odlat marijuana 1973 och ljugit om detta när han sju år senare ansökte om en lärarplats i Konawa. Orsaken var enkel – han behövde ett jobb. Han förnekade upprepade gånger att han någonsin hade träffat Debbie Carter och hävdade att han inte visste någonting om mordet.

Därefter fick Bill Peterson inleda sitt korsförhör.

Det finns en gammal tumregel bland mindre skickliga rättegångsjurister som säger att när man inte sitter inne med fakta så höjer man rösten. Peterson klampade fram till podiet, stirrade på mördaren med det misstänkta håret och började gasta.

Efter bara några sekunder kallade domare Jones honom till sig för att tillrättavisa honom. ”Ni tycker kanske inte om den tilltalade”, viskade domaren barskt, ”men ni ska ändå inte uppträda argt i den här rättssalen.”

”Jag är inte arg”, svarade Peterson argt.

”Jo, det är ni. Det här är första gången någonsin jag har hört er höja rösten.”

”Nåväl, herr domare.”

Peterson retade sig på att Fritz hade ljugit i en platsansökan. Därför kunde man helt enkelt inte tro på Dennis. Dessutom tog Peterson upp en annan lögn, en blankett som Dennis hade fyllt i när han pantsatte en pistol i Durant, Oklahoma. Dennis hade än en gång försökt dölja att han blivit straffad för att ha odlat marijuana.

Två klara fall av rent bedrägeri – inget av dem hade givetvis någonting med mordet på Carter att göra. Peterson ansatte honom så länge han kunde för att få ut det mesta av detta erkända brott.

Det var ironiskt, och det skulle ha varit komiskt om situationen inte varit lika laddad, att Peterson hetsade upp sig så över ett vittne som inte kunde tala sanning. Detta från en åklagare vars bevisning byggde på utsagor från straffade och tjallare.

När Peterson till slut bestämde sig för att gå vidare hade han ingenstans att ta vägen. Han hoppade hage från ett åklagarvittnes påståenden till nästas, men Dennis uppträdde trovärdigt när han stod på sig. Efter ett timslångt och stridslystet korsförhör satte sig Peterson ner.

Det enda andra vittne som Greg Saunders kallade in var Richard Bisbing. Han förklarade för juryn att han var av en annan uppfattning när det gällde de flesta av Melvin Hetts slutsatser.

Det var sent på fredagseftermiddagen, och domare Jones ajournerade förhandlingarna till efter helgen. Dennis gick den korta sträckan tillbaka till häktet, bytte om och försökte koppla av i det unkna råtthål som var hans cell. Han var övertygad om att åklagaren inte hade lyckats bevisa att han var skyldig, men han var allt annat än tillitsfull. Han hade sett jurymedlemmarnas elaka ögonkast när de tittade på de fasansfulla fotografierna från brottsplatsen. Han hade iakttagit dem medan de lyssnade på Melvin Hett och trodde på hans expertutlåtanden.

För Dennis blev det en mycket lång helg.

Slutanförandena inleddes på måndagsförmiddagen. Nancy Shew började för åklagarsidan och tröskade sig genom vart och ett av deras vittnen och vad som hade blivit sagt.

Greg Saunders kontrade med argumenten att åklagarsidan inte hade bevisat mycket, att kravet på att bevisa att Dennis var skyldig bortom allt tvivel absolut inte hade blivit uppfyllt, att detta enbart handlade om skuld genom samröre, samt att juryn måste komma fram till utslaget icke skyldig.

Bill Peterson fick sista ordet. I nästan en timme pladdrade han på, ältade det viktiga från vart och ett av vittnena och försökte desperat övertyga jurymedlemmarna om att hans skurkar och tjallare var värda att tro på.

Juryn drog sig tillbaka för överläggningar vid middagstid, och sex timmar senare kom de tillbaka och meddelade att de var oeniga med siffrorna elva mot ett. Domare Jones skickade tillbaka dem med ett löfte om att de skulle få middag. Vid åttatiden kom de tillbaka igen med utslaget skyldig.

Dennis åhörde utslaget under isande tystnad, förbluffad därför att han var oskyldig och chockad därför att han hade blivit fälld på så futtiga bevis. Han ville fara ut mot jurymedlemmarna, domaren, polisen och hela systemet, men rättegången var inte över.

Trots det blev han inte helt överraskad. Han hade iakttagit jurymedlemmarna och sett deras misstro. De representerade Ada, och staden behövde en fällande dom. Om polisen och Peterson var så övertygade om att Dennis hade mördat flickan måste han ha gjort det.

Han slöt ögonen och tänkte på sin dotter Elizabeth, som nu var fjorton år och avgjort tillräckligt gammal för att förstå skillnaden mellan att vara skyldig och oskyldig. Nu hade han blivit fälld, och hur skulle han någonsin kunna övertyga henne om att han faktiskt var oskyldig?

När åhörarna tågade ut ur domstolsbyggnaden svimmade Peggy Stillwell på gräsmattan utanför. Hon var utmattad och överväldigad av upprördhet och bedrövelse. Hon blev omedelbart förd till närmaste sjukhus men skrevs snart ut därifrån.

När skuldfrågan nu var avklarad gick rättegången snabbt vidare med straffet. I teorin skulle juryn fastställa straffet utifrån de försvårande omständigheter som åklagarsidan lade fram och som var avsedda att leda till ett dödsstraff samt de förmildrande omständigheter som försvaret lade fram för att förhoppningsvis rädda den tilltalades liv.

Proceduren med bestämmandet av Fritz straff blev mycket kort. Peterson kallade Rusty Featherstone till vittnesbåset, och han fick till slut berätta för juryn att Dennis hade erkänt för honom att han och Ron hade varit på en barrunda i Norman cirka fyra månader före mordet. Det var hela innehållet i hans vittnesmål. De båda mordmisstänkta hade faktiskt kört drygt tio mil till Norman och tillbringat en lång kväll på barer och nattklubbar.

Åklagarsidans nästa och sista vittne berättade en utförlig och insiktsfull historia. Hon hette Lavita Brewer, och medan hon tog en drink i baren på Holiday Inn i Norman sprang hon ihop med Fritz och Williamson. Efter ett antal drinkar lämnade de tre baren tillsammans. Brewer klev in i baksätet. Dennis satte sig bakom ratten och Ron bredvid honom, och iväg for de. Det regnade. Dennis körde fort, struntade i rödljus och sådana saker, och vid något tillfälle tidigt under äventyret blev Brewer hysterisk. Även om ingen av dem bar hand på henne eller hotade henne kom hon fram till att hon ville ut ur bilen. Men Dennis vägrade att stanna. Detta fortsatte i femton eller tjugo minuter, och sedan saktade bilen in så pass att hon kunde öppna dörren och hoppa ut. Hon sprang till en telefonkiosk och ringde till polisen.

Ingen blev skadad. Inga anmälningar gjordes. Ingen blev åtalad och fälld för någonting.

Men för Bill Peterson var händelsen ett klart bevis för att Dennis Fritz utgjorde ett ständigt hot mot samhället och borde avrättas för att skydda andra unga kvinnor. Lavita Brewer var det bästa, och enda, vittne han kunde få fram.

Under denna känsloladdade uppmaning till jurymedlemmarna om att de skulle besluta om dödsstraff såg Peterson på Dennis, pekade på honom och sa: ”Dennis Fritz, du förtjänar att dö för det du och Ron Williamson gjorde med Debra Sue Carter.”

Dennis avbröt honom och sa till juryn: ”Det var inte jag som dödade Debbie Carter.”

Två timmar senare kom juryn in igen med ett beslut om livstids fängelse. När utslaget lästes upp reste sig Dennis, vände sig mot juryn och sa: ”Ärade jurymedlemmar, jag skulle bara vilja säga …”

”Ursäkta mig”, sa domare Jones.

”Du kan inte göra så, Dennis”, sa Greg Saunders.

Dennis lät sig emellertid inte hindras. Han tillkännagav: ”Gode Gud, Jesus i himlen vet att jag inte gjorde det här. Jag vill bara att ni ska veta att jag förlåter er. Jag kommer att be för er.”

När han var tillbaka i cellen, i detta lilla instängda och mörka hörn av helvetet, fann han ingen som helst lättnad i det faktum att han hade sluppit dödsstraff. Han var trettioåtta år, en oskyldig man utan en tillstymmelse till våldstendenser, och tanken på att tillbringa resten av sitt liv i fängelse var obeskrivligt förkrossande.

9

Annette Hudson hade noga följt rättegången mot Fritz genom att läsa den dagliga rapporteringen i Ada Evening News. Tisdagen den 12 april löd förstasidesrubriken: ”Fritz befunnen skyldig till mordet på Carter.”

Som vanligt nämndes hennes bror. ”Ron Williamson, som också är åtalad för överlagt mord på Carter, kommer att ställas inför rätta den 21 april.” Samtliga sex artiklar om rättegången mot Fritz tog upp Rons inblandning och förestående rättegång.

Hur tror de att de ska kunna hitta opartiska jurymedlemmar? frågade Annette sig själv hela tiden. Om den medåtalade har förklarats vara skyldig, hur ska då den andre kunna få en rättvis rättegång i samma stad?

Hon köpte en grå kostym till Ron, ett extra par marinblå byxor, två vita skjortor, två slipsar och ett par skor.

Den 20 april, dagen innan rättegången skulle börja, blev Ron förd till domstolsbyggnaden för ett enskilt samtal med domare Jones. Domaren oroade sig för att den tilltalade skulle uppträda störande, vilket var befogat med tanke på vad som hade hänt tidigare. När Ron stod framför podiet sa domaren: ”Jag vill veta var vi står när det gäller din närvaro i morgon och förvissa mig om att det inte kommer att bli några förvecklingar. Förstår du varför jag är angelägen om det?”

Ron: ”Bara de inte börjar tala om för mig att jag har dödat någon.”

Domare Jones: ”Men du är väl införstådd med att de kommer att göra det?”

Ron: ”Jo, det förstår jag, men det är inte rätt.”

Domare Jones visste att Ron hade varit en framstående idrottsman, så han liknade det hela vid en tävling. ”Det är som en match mellan två motståndare. Båda har möjlighet att gå till offensiv, och de har möjlighet att lägga sig på försvar, men du får inte ha några invändningar mot det faktum att båda sidor har dessa möjligheter. Det är ett naturligt inslag i rättsprocessen.”

Ron: ”Visst, men jag är fotbollen som de sparkar på.”

För åklagarsidan var rättegången mot Fritz en bra uppvärmning inför huvudnumret. I stort sett skulle de använda sig av samma vittnen och i ungefär samma ordning. Under nästa rättegång hade man emellertid ytterligare två fördelar. För det första var den tilltalade mentalt labil och kunde välta bord och häva ur sig oanständigheter, ett beteende som de flesta ogillade, även jurymedlemmar. Han kunde vara otäckt skrämmande; han gjorde folk rädda. För det andra var hans advokat blind och ensam. Det av rätten utsedda biträdet, Baber, drog sig ur i mars, och han hade han inte blivit ersatt av någon. Barney var snabb i vändningarna och skicklig på korsförhör, men han var inget vidare på diskussioner om fingeravtryck, fotografier och håranalyser.

Försvaret väntade otåligt på att rättegången skulle börja. Barney hade tröttnat på Ron Williamson och var irriterad över det antal arbetstimmar som målet stal från hans andra, betalande klienter. Dessutom var han rädd för Ron, fysiskt rädd. Han såg till att hans son, som inte var advokat, skulle sitta rakt bakom Ron vid försvarets bord. Barney tänkte sitta så långt bort från honom som möjligt, vilket inte var särskilt långt, och om Ron gjorde en plötslig, aggressiv rörelse mot Barney skulle sonen kasta sig över Ron bakifrån och dra ner honom.

Sådant var förtroendet mellan advokaten och klienten.

Det var emellertid få personer i den fullsatta rättssalen den 21 april som insåg att sonen var där för att skydda fadern mot klienten. De flesta av de närvarande var tilltänkta jurymedlemmar, ovana vid omgivningen och osäkra på vem som var vem. Där fanns dessutom reportrar, nyfikna jurister och den vanliga uppsättningen skvallerbyttor som rättegångar i en mindre stad drar till sig. I synnerhet mordrättegångar.

Annette Hudson och Renee Simmons satt i den främsta bänkraden, så nära Ronnie som möjligt. Flera av Annettes närmaste vänner hade erbjudit sig att sitta tillsammans med henne under rättegången för att ge henne stöd, men hon avböjde. Hennes bror var sjuk och oberäknelig, och hon ville inte att vännerna skulle se honom i handklovar och fotbojor. Hon ville inte heller att de skulle utsättas för detaljerade och kusliga vittnesmål. Hon och Renee hade uthärdat den förberedande förhandlingen och fått en tydlig uppfattning om vad som väntade under själva rättegången.

Det fanns inga vänner till Ron där.

På andra sidan mittgången hade familjen Carter intagit den främsta bänkraden, där de även hade suttit under rättegången mot Fritz. De båda sidorna försökte undvika ögonkontakt med varandra.

Det var en torsdag, nästan ett helt år efter öppnandet av offrets grav och gripandena av Ron och Dennis. Ron hade fått sin senaste meningsfulla behandling på Central State ett drygt år tidigare. På Barneys begäran togs han vid ett tillfälle emot av Norma Walker i Ada, ett kort besök som hade börjat och slutat som de flesta av hans besök på stadens mentalvårdsklinik. Under ett helt år hade hans medicinering, de gånger han fick någon över huvud taget, skötts godtyckligt av häktesvakterna. Den tid han fått tillbringa ensam i häktets håla hade absolut inte förbättrat hans mentala hälsa.

Trots det var det bara hans anhöriga som brydde sig om hans mentala tillstånd. Varken domstolen, försvaret eller domstolen hade tagit upp frågan.

Det hade blivit dags för rättegång.

Uppståndelsen den första dagen mattades snabbt av när det långtråkiga förfarandet med valet av jurymedlemmar fick en minst sagt dämpande effekt. Timmarna gick medan juristerna ställde frågor till kandidaterna och domare Jones metodiskt avfärdade den ene efter den andre.

Ron uppförde sig som han skulle. Han såg prydlig ut – nyklippt hår, slätrakat ansikte, nya kläder. Han skrev flera sidor med anteckningar, hela tiden iakttagen av Barneys son, som trots att han var lika uttråkad som alla andra lyckades hålla ett öga på klienten. Ron hade ingen aning om varför han blev bevakad på det viset.

Sent på eftermiddagen hade man utsett de tolv jurymedlemmarna – sju män och fem kvinnor, allihop vita. Domare Jones gav dem instruktioner och skickade sedan hem dem. De skulle inte hållas isolerade.

Annette och Renee kände sig hoppfulla. En av jurymedlemmarna var svärson till en granne som bodde på andra sidan gatan från Annettes hus. En annan var släkt med en pingstpredikant som måste veta vem Juanita Williamson var och hur hängiven sin kyrka hon hade varit. Ännu en var en avlägsen släkting till en ingift Williamson.

De flesta av jurymedlemmarna såg bekanta ut. Annette och Renee hade vid ett eller annat tillfälle sett dem i Ada. Det var verkligen en liten stad.

Jurymedlemmarna var tillbaka klockan nio nästa förmiddag. Nancy Shew höll åklagarsidans inledningsanförande, som nästan var identiskt med det hon höll i rättegången mot Fritz. Barney valde att vänta med sina inledande synpunkter tills åklagarsidan hade gjort sin sakframställning.

Åklagarsidans första vittne var än en gång Glen Gore, men det gick inte riktigt som planerat. Efter att ha uppgett sitt namn blev Gore tyst och vägrade att vittna. Han mer eller mindre bad om att domare Jones skulle anklaga honom för domstolstrots – vad spelade det för roll? Han höll ändå på att avtjäna ett fyrtioårigt fängelsestraff. Hans skäl var oklara, men det kunde kanske bero på att han satt i ett delstatligt fängelse, där tjallare inte sågs med blida ögon av de andra internerna, till skillnad från Pontotoc Countys häkte, där angiveri var vanligt förekommande.

Efter en stunds förvirring beslutade domare Jones att Gores vittnesmål från den förberedande förhandlingen i juli året innan skulle läsas upp för juryn. Så skedde, och även om det inte hade riktigt samma tyngd fick juryn ändå höra Gores påhittade uppgifter om att han hade sett Ron på Coachlight mordkvällen.

Barney berövades möjligheten att grilla Gore om hans tidigare brott och deras våldsamma karaktär. Försvaret fick heller inte möjlighet att fråga vittnet om var han befann sig och vad han gjorde den kvällen.

Gore var ute ur leken, men åklagarsidan repade sig snabbt. Tommy Glover, Gina Vietta och Charlie Carter uppgav samma saker för tredje gången i vittnesbåset.

Gary Allen drog samma egendomliga historia om att han hade hört två män spruta vatten på varandra med en trädgårdsslang klockan halv fyra på natten i början av december 1982, men han kunde inte med säkerhet identifiera den ene som Ron Williamson. Den andre mannen kunde ha varit Fritz, eller också var det någon annan.

Sanningen var den att Gary Allen inte kunde identifiera någon och inte hade någon aning om när det skulle ha hänt. Han var knarkare, och polisen visste mycket väl vem han var. Han kände Dennis Smith personligen därför att de varit kurskamrater på stadens college.

Smith kontaktade honom en kort tid efter mordet och frågade om han hade sett eller hört något misstänkt på natten till den 8 december. Allen sa att han en natt hade sett två män spruta vatten på varandra med en slang utanför grannhuset, men han kom inte ihåg datumet. Dennis Smith och Gary Rogers drog den förhastade slutsatsen att det var Fritz och Williamson som spolade av sig Debbie Carters blod. De satte press på Allen för att få fram fler detaljer och visade till och med ett fotografi av brottsplatsen för honom. De antydde att de båda männen var Fritz och Williamson, men Allen varken kunde eller ville identifiera dem.

En kort tid före rättegången kom Gary Rogers till Allens lägenhet och ville prata mer om detaljerna. Nog var det väl så att han såg Fritz och Williamson utanför det där huset en natt omkring den 8 december?

Nej. Allen kunde inte säga det med säkerhet. Rogers drog undan kavajen från höften så att Allen kunde se hans tjänsterevolver. Han sa att Allen kunde bli blyförgiftad om hans minne inte blev bättre. Det gjorde det, men bara så pass att han kunde vittna.

Sedan berättade Dennis Smith om brottsplatsen, fotograferingen, säkrandet av fingeravtryck och insamlandet av bevismaterial. Fotografier skickades runt bland jurymedlemmarna, och de reagerade lika förutsägbart när de fick se offret. Med hjälp av en brandbilsstege hade polisfotografen tagit några bilder av Debbies hus från luften. Peterson valde ut en av dem och bad Smith tala om för juryn var Williamsons hus låg. Det var bara några kvarter bort.

Barney sa: ”Jag vill titta på de där bilderna”, och de överlämnades till honom. Enligt en oskriven regel i Ada tog Barney bilderna och gick ut tillsammans med sin assistent, Linda. Hon beskrev detaljerat var och en av dem för honom.

Åklagarens förhör var sakligt, men Barney hade en och annan överraskning att komma med i korsförhöret. Han hade alltid tyckt att det var underligt att de båda påstådda mördarna kunde genomföra en så ohygglig våldtäkt och mörda flickan utan att lämna ett enda fingeravtryck efter sig. Han bad Smith förklara på vilka ytor en utredare hade störst möjlighet att hitta användbara fingeravtryck. Släta, hårda ytor – glas, speglar, hårdplast, målat trä, och så vidare. Sedan gick han igenom den lilla lägenheten med Smith och tvingade honom att medge att han hade förbisett många uppenbara ställen – vitvarorna i köket, glasrutan i sovrumsfönstret som stod öppet, badrumskranarna, speglarna. Listan blev allt längre, och det stod klart att Smith inte hade varit särskilt metodisk när han letade efter fingeravtryck.

Barney ångade på medan vittnet var ur balans. När han blev alltför aggressiv protesterade antingen Bill Peterson eller Nancy Shew mot hans taktik, och protesterna bemöttes oftast med en syrlig kommentar från Barney.

Därefter var det Gary Rogers tur att vittna, och han fortsatte med en detaljerad sammanfattning av utredningen. Hans viktigaste bidrag till åklagarsidans framställning var emellertid att han för juryn återgav Rons drömbekännelse dagen efter gripandet. Det lät alldeles utmärkt under åklagarens förhör, men Barney hade vissa problem med det.

Han var väldigt nyfiken på varför redogörelsen inte fanns inspelad. Rogers tillstod att polisen innehade och ofta använde sig av en videokamera, och när Barney satte press på honom medgav han att det hände att den inte användes när utredarna var osäkra på vad personen skulle säga. Varför ta risken att spela in något som var menligt för åklagarsidan men positivt för den tilltalade?

Rogers medgav att polisen dessutom hade en vanlig bandspelare och att han visste hur man hanterade den. Den användes inte under förhöret med Ron, för det ingick inte i deras normala rutiner. Barney gick inte på det heller.

Rogers medgav dessutom att polisen hade ett rikligt förråd av pennor och papper, men han kom av sig helt och hållet när han försökte förklara varför han och Rusty Featherstone inte lät Ron skriva ner sin egen redogörelse. Han fick heller inte se den när de var klara med den, och Barney fick det att verka allt mer misstänkt. När han grillade Rogers om hans ovanliga arbetsmetoder begick Rogers ett kolossalt misstag. Han nämnde förhöret med Ron 1983, som fanns på video och där Ron orubbligt hade förnekat all inblandning.

Barney häpnade. Varför hade han inte blivit underrättad om det videobandet? Rättegångsreglerna krävde att åklagarsidan skulle låta försvaret ta del av allt bevismaterial, även sådant som var till den tilltalades fördel. Barney hade i god tid lämnat in de aktuella yrkandena, flera månader tidigare. I september hade rätten beordrat åklagarsidan att förse försvaret med alla utsagor som Ron gjort i samband med mordutredningen.

Hur kunde polisen och åklagaren sitta inne med bandet i fyra och ett halvt år och hemlighålla det för försvaret?

Barney hade väldigt få vittnen till sitt förfogande eftersom målet mot Ron till stor del var ett ”medgivandemål”, ett där åklagarsidan använde sig av en antal vittnen, om än en ganska löst sammanhållen grupp, som uppgav att Ron, vid olika tillfällen och på olika sätt, medgav att han var skyldig till mordet. I praktiken var det enda sättet att bemöta sådana vittnesmål att förneka saken, och den ende som kunde förneka att dessa medgivanden hade gjorts var Ron själv. Barney tänkte låta Ron vittna till sitt eget försvar, men blotta tanken gjorde honom vettskrämd.

Videobandet från 1983 skulle ha gjort ett starkt intryck på juryn. Fyra och ett halvt år tidigare, långt innan åklagaren hade sammanställt sin lista med skumma vittnen, och långt innan Ron hade skaffat sig ett digert brottsregister, hade han suttit framför en kamera och upprepade gånger förnekat all inblandning.

I ett berömt mål från 1963, Brady mot Maryland, konstaterade Högsta domstolen att ”om åklagarsidan trots anmodan undanhåller bevismaterial som talar till den anklagades fördel strider detta mot god rättegångssed i de fall bevismaterialet är avgörande antingen för skuldfrågan eller straffet, oaktat åklagarsidans goda eller tvivelaktiga avsikter.”

Utredarna förfogar över alla resurser. Det händer ofta att de upptäcker vittnen eller andra bevis som är fördelaktiga för en misstänkt eller en tilltalad. I årtionden kunde de helt enkelt ignorera dessa urskuldande bevis och gå vidare med åtalet. Målet Brady ändrade på det och blev genast inlemmat i utredningsförfarandet. En Brady-begäran är ett av flera rutinmässiga yrkanden som en försvarsadvokat lämnar in i ett tidigt skede. Ett Brady-yrkande. En Brady-förhandling. Brady-material. ”Jag klämde åt honom med hjälp av Brady.” Målet i Högsta domstolen kom att bli ett begrepp inom brottmålsjuridiken.

Nu stod Barney framför domare Jones, medan Rogers satt kvar i vittnesbåset och Peterson synade sina skor, med en klar överträdelse av Brady-regeln. Han yrkade på att rättegången skulle ogiltigförklaras men fick inget gehör för det. Domare Jones lovade att saken skulle utredas – när rättegången var över!

Det var sent på fredagseftermiddagen, och alla var trötta. Domare Jones ajournerade förhandlingarna till klockan halv nio på måndagen. Ron fick handklovar på sig, omringades av vakter och motades ut ur rättssalen. Han hade skött sig så långt, och det hade uppmärksammats.

Ada Evening News söndagsnummer hade en rubrik på förstasidan som löd: ”Williamson behärskad under första rättegångsdagen.”

Det första vittnet på måndagen var doktor Fred Jordan, som för tredje gången i samma stol berättade i detalj om obduktionen och dödsorsaken. Det var också tredje gången Peggy Stillwell fick uthärda det, och prövningen blev absolut inte mindre smärtsam. Lyckligtvis kunde hon inte se fotografierna som delades ut till jurymedlemmarna. Hon kunde emellertid se deras reaktioner, och det räckte.

Efter doktor Jordan kom Tony Vick, grannen; Donna Walker, närbutiksexpediten; samt Letha Caldwell, kvinnan som de brukade besöka på kvällarna – och alla tre var lika värdelösa som de hade varit under rättegången mot Fritz.

Fyrverkeriet började när Terri Holland intog vittnesbåset. Under den förberedande förhandlingen hade hon kunnat spåna hur hon ville utan rädsla för att bli avslöjad. Nu skulle det emellertid bli annorlunda medan Ron satt och blängde på henne och visste sanningen.

Lögnerna kom med en gång – Holland återgav uttalanden om Debbie Carter som Ron påstods ha gjort i häktet – och det märktes att Ron var på väg att explodera. Han skakade på huvudet, bet ihop käkarna och stirrade på Holland som om han ville döda henne. Till slut sa hon: ”Han sa att om hon hade ställt upp och gjort som han ville skulle han aldrig ha behövt döda henne.”

Ron sa: ”Åh!” högljutt.

Nancy Shew frågade: ”Hände det någon gång att du hörde ett telefonsamtal som han ringde och som hade någonting med Debbie Carter att göra?”

Holland: ”Jag arbetade med tvätten, jag var betrodd. Ron talade i telefon med sin mamma, och han sa till henne – han försökte få henne att komma med cigarretter eller vad det nu var, jag vet inte, men de – han skrek åt henne. Och han sa att om hon inte gjorde det så skulle han tvingas döda henne precis som han hade dödat Debbie Carter.”

Ron röt: ”Hon ljuger!”

Nancy Shew fortsatte: ”Ms Holland, hörde ni honom någon gång beskriva eller prata om några av detaljerna kring Debbie Carters död?”

Holland: ”Han berättade – jag antar att det var i dagutrymmet, för killarna där – att han – han sa att han tryckte upp en Cokeflaska i röven på henne och körde ner trosorna i hennes hals.”

Ron for upp, pekade på henne och skrek: ”Du ljuger! Jag har aldrig sagt något sådant! Det var inte jag som dödade den här flickan, och du är en lögnare!”

Barney: ”Var lugn, Ron.”

Ron: ”Jag vet inte ens vad – jag menar, du kommer att få sota för det här.”

Det blev tyst medan alla drog efter andan, och Barney reste sig sakta. Han visste exakt vad som skulle komma – reparationsarbete. Åklagarsidans stjärnvittne hade fått ett par viktiga fakta om bakfoten – trosorna och Cokeflaskan – ett vanligt problem med konstruerade vittnesmål.

Nancy Shew försökte lappa ihop det hela medan stämningen var spänd i rättssalen, det ljugande vittnet hade avslöjats och Barney redan gjorde sig klar att kasta sig över henne.

Shew: ”Ms Holland, jag vill fråga om ett par detaljer som ni just nämnde. Är ni såvitt ni minns säker på föremålen som han sa att han använde? Ni sa en Cokeflaska.”

Barney: ”Om rätten ursäktar, om rätten ursäktar – jag hörde vad hon sa, och jag tänker inte låta åklagaren ändra på hennes vittnesmål, så jag kommer att protestera mot det.”

Holland: ”Han sa Cokeflaska eller ketchupflaska eller flaska med …”

Barney: ”Det var precis det jag menade. Om rätten ursäktar.”

Holland: ”Det har gått fyra år.”

Ron: ”Visst, och du är en …”

Barney: ”Tyst.”

Shew: ”Ms Holland, kan ni – jag vet att ni råkade höra olika saker …”

Barney: ”Om rätten ursäktar …”

Shew: ”Kan ni komma på …”

Barney: ”Jag tänker protestera mot åklagarens ledande och suggererande frågor.”

Domaren: ”Ställ en direkt fråga utan att specificera någonting före den.”

Shew: ”Sa han någon gång varför – ni sa att han dödade …”

Holland: ”Han ville ligga med Debbie Carter.”

Ron: ”Du ljuger!”

Barney: ”Var tyst.”

Ron (reser sig): ”Hon ljuger. Jag tänker inte finna mig i det här. Det var inte jag som dödade Debbie Carter, och du ljuger.”

Barney: ”Seså, Ronnie, sätt dig ner.”

Peterson: ”Herr domare, kan vi göra ett uppehåll? Barney – jag protesterar mot advokatens otillbörliga kommentarer, herr domare.”

Barney: ”Det är inga otillbörliga kommentarer, om rätten ursäktar.”

Domaren: ”Ett ögonblick.”

Barney: ”Det är den tilltalade jag pratar med.”

Domaren: ”Ett ögonblick. Ställ nästa fråga. Mr Williamson, jag måste påminna er om att ni inte får säga någonting från den plats där ni nu sitter.”

Shew: ”Ms Holland, kommer ni ihåg om han vid något tillfälle sa varför han gjorde det han gjorde?”

Holland: ”Därför att hon inte ville ligga med honom.”

Ron: ”Du ljuger, för helvete, säg sanningen. Jag har aldrig dödat någon.”

Barney: ”Herr domare, jag skulle vilja be om några minuters uppehåll.”

Domaren: ”Nåväl. Kom ihåg era instruktioner. Juryn kan lämna båset.”

Ron: ”Jag vill prata med henne. Låt mig prata med henne. Vad snackar hon om?”

Det korta uppehållet fick en lugnande inverkan. Medan juryn var borta förde domare Jones ett sansat samtal med Ron, som försäkrade att han kunde uppföra sig ordentligt. När jurymedlemmarna kom tillbaka förklarade domaren att målet skulle avgöras utifrån bevismaterialet, enbart det och inget annat. Inte utifrån kommentarer från parterna och absolut inte utifrån den tilltalades kommentarer och agerande.

Det stod emellertid klart att jurymedlemmarna hörde Rons isande kommentar: ”Du kommer att få sota för det här.” Även de var rädda för honom.

Under tumultet lyckades Nancy Shew inte rädda vittnet helt och hållet. Nu kunde hon med ledande och sufflerande frågor förvandla Cokeflaskan till en ketchupflaska, men den lilla detaljen med trosorna i munnen ändrades aldrig. Terri Holland sa aldrig någonting om en blodig disktrasa.

Nästa stjärna som kallades in av åklagarsidan för att få fram sanningen var Cindy McIntosh, men den stackars flickan var så förvirrad att hon inte kom ihåg vilken historia det var meningen att hon skulle berätta. Hon drog en nitlott och blev till slut ivägskickad utan att ha gjort det hon skulle göra.

Mike Tenney och John Christian berättade om sina sena samtal med Ron i cellen och några av de egendomliga saker han sa. Ingen av dem brydde sig om att nämna att Ron gång på gång förnekade all delaktighet i mordet och ofta skrek i timtal att han var oskyldig.

Efter en snabb lunch radade Peterson upp OSBI-agenterna i samma ordning som under rättegången mot Fritz. Jerry Peters kom först och berättade om hur han hade tagit nya avtryck av Debbies händer efter gravöppningen därför att han var osäker beträffade en liten del av den vänstra handflatan. Barney försökte få honom att förklara exakt hur och varför detta blev viktigt fyra och ett halvt år efter obduktionen, men Peters svarade undvikande. Gick han och oroade sig för det ursprungliga resultatet under så lång tid? Eller råkade Bill Peterson ringa en dag i början av 1987 med vissa förslag? Peters var svävande på den punkten.

Larry Mullins var av samma åsikt som Peters – det blodiga avtrycket på gipsplattan tillhörde Debbie Carter, inte någon mystisk mördare.

Mary Long uppgav att Ron Williamson var icke-sekretor och därmed tillhörde den minoritet som utgjorde 20 procent av befolkningen. Debbies våldtäktsman fanns troligen inom den gruppen. Med viss möda pressade Barney henne på exakt hur många personer hon hade testat och fick höra att det var sammanlagt 20, bland dem offret. Och av det antalet var 12 icke-sekretorer, 60 procent. Sedan roade han sig med lite matematik.

Susan Lands vittnesmål blev kort. Hon hade börjat med håranalyserna i fallet Carter men sedan överlåtit dem till Melvin Hett. När Barney ville veta varför sa hon: ”Just då arbetade jag med ett antal mordfall, och stressen och tidspressen gjorde att jag helt enkelt inte trodde att jag kunde vara objektiv, och jag ville inte göra några fel.”

Melvin Hett fick svära vittneseden och kom snabbt in på samma föreläsning som han hade hållit några dagar tidigare under rättegången mot Fritz. Han beskrev den mödosamma proceduren med att mikroskopiskt jämföra kända hårstrån med okända sådana. Han lyckades ganska bra med att förmedla intrycket att håranalyser var fullständigt tillförlitliga. Det måste de vara, man använde sig ständigt av sådana vid brottsutredningar. Hett talade om för juryn att han hade arbetat med ”tusentals” sådana fall. Han visade några diagram med olika hårtyper och förklarade att ett hårstrå kan ha mellan 25 och 30 särskilda kännetecken.

När han till slut kom till Ron Williamson uppgav han att två pubeshår som hittades på sängen var mikroskopiskt förenliga och kunde ha kommit från samma källa – Ron Williamson. Dessutom var två huvudhår som hittades på den blodiga disktrasan mikroskopiskt förenliga och kunde ha kommit från samma källa – Ron Williamson.

Det kunde lika gärna ha varit så att de fyra hårstråna inte kom från Ron, men det sa Hett inget om.

Hett började fuska nära han hans tunga slant. Han vittnade om de båda huvudhåren och sa: ”Detta var de enda huvudhår som överensstämde eller var förenliga med Ron Williamsons.”

Ordet ”överensstämma” är förbjudet när det gäller håranalyser därför att det är enormt missvisande. Lekmän i juryn har kanske problem med att två hårstrån är mikroskopiskt förenliga, men de har inte svårt att förstå betydelsen av att de överensstämmer med varandra. Det går snabbt och enkelt att ta till sig. Precis som ett fingeravtryck undanröjer en överensstämmelse alla tvivel.

När Hett hade använde ordet ”överensstämde” för andra gången protesterade Barney. Domare Jones avslog protesten och sa att han kunde ta upp den saken under korsförhöret.

Det värsta som Hett gjorde var emellertid det sätt som han vittnade på. Istället för att upplysa jurymedlemmarna valde han helt enkelt att lyckliggöra dem med sina egna åsikter.

För att hjälpa juryn att bedöma bevismaterialet brukar de flesta hårexperter ta med sig förstoringar av det aktuella hårstråt till rättssalen. Ett fotografi av ett känt hårstrå placeras intill ett av det okända hårstråt, och experten förklarar likheter och olikheter i detalj. Som Hett sagt har ett hårstrå cirka 25 särskilda kännetecken, och en skicklig expert visar exakt vad hon eller han pratar om för jurymedlemmarna.

Hett gjorde ingenting av detta. Efter att ha arbetat med fallet Carter i nästan fem år, hundratals timmar och tre olika rapporter, visade han inte ett enda förstorat fotografi av det han hade kommit fram till. Inte ett enda hårstrå från Ron Williamson blev jämfört med något av dem från Debbies lägenhet.

Hett uppmanade i praktiken juryn att helt enkelt lita på honom. De skulle inte fråga efter bevis utan bara tro på hans åsikter.

Den klara innebörden i Hetts vittnesmål var att fyra av de hårstrån som hittades i Carters lägenhet kom från Ron Williamson. Detta var också det enda syftet med att placera Hett i vittnesbåset.

Hans närvaro och vittnesmål belyste det lönlösa med att förvänta sig att en medellös tilltalad ska få en rättvis rättegång om han inte får tillgång till kriminaltekniska experter. Barney hade begärt sådan hjälp flera månader tidigare, och domare Jones hade avslagit hans begäran.

Domare Jones borde ha vetat bättre. Tre år tidigare hamnade ett stort mål från Oklahoma hos Högsta domstolen, och utgången skakade om domstolarna i hela landet. I Ake mot Oklahoma sa Högsta domstolen: ”När staten utövar sin juridiska makt mot en medellös tilltalad i ett brottmål måste man förvissa sig om att den tilltalade har en rimlig möjlighet att lägga fram sitt försvar … Rättvisa kan inte råda när en tilltalad, helt enkelt därför att han är fattig, förvägras möjligheten att delta meningsfullt i ett rättsligt förfarande där hans frihet står på spel.”

Beslutet i målet Ake krävde att staten tillhandahöll en medellös tilltalad de grundläggande förutsättningarna för ett nöjaktigt försvar. Det ignorerades av domare Jones i rättegångarna mot Fritz och Williamson.

Kriminaltekniskt bevismaterial utgjorde en avgörande del av åklagarsidans framställning. Larry Mullins, Mary Long, Susan Land och Melvin Hett var allihop sakkunniga. Ron hade bara Barney, som var skicklig i rättssalen men beklagligt nog inte kunde granska bevismaterialet.

Åklagarsidan avslutade sin framställning med Melvin Hett. När rättegången började avstod Barney från att hålla sitt inledningsanförande för att istället göra det när han presenterade sitt försvar. De flesta försvarsadvokater är angelägna att tala till juryn så tidigt som möjligt för att börja så tvivel beträffande åklagarsidans bevisning. Inledningsanförandet och slutpläderingen är de enda tillfällen under en rättegång då en advokat kan tala direkt till juryn, och det är utmärkta möjligheter som inte får försittas.

När åklagarsidan var klar överraskade Barney alla än en gång genom att avstå från rätten till ett inledningsanförande. Inget skäl angavs och inget behövdes, men det var en ytterst ovanlig taktik.

Barney kallade sju hederliga häktesvakter till vittnesbåset. Alla förnekade att de vid något tillfälle hade hört Ron Williamson säga att han hade någonting med mordet på Carter att göra.

Wayne Joplin var domstolsnotarie i Pontotoc County. Barney kallade honom som vittne för att gå igenom uppgifterna om Terri Holland. Hon blev gripen i New Mexico i november 1984 och fördes till häktet i Ada, där hon genast hjälpte till med att lösa två sensationella mordfall, även om hon väntade i två år med att upplysa polisen om Rons dramatiska bekännelse. Hon erkände sig skyldig till checkbedrägerierna, dömdes till fem års fängelse varav tre villkorligt och ålades att betala rättegångskostnader på 70 dollar, återbetalning av 527:09, 225 i advokatarvode med 50 i månaden, 10 i månaden till kriminalvårdsmyndigheten samt 50 i månaden till Brottsofferfonden.

Hon gjorde en inbetalning på 50 dollar i maj 1986, och sedan var allt uppenbarligen förlåtet.

Barney hade kommit till sitt sista vittne, den tilltalade själv. Att låta Ron vittna var riskabelt. Han var lynnig – tidigare under dagen hade han farit ut mot Terri Holland – och jurymedlemmarna var redan rädda för honom. Han var tidigare straffad, vilket Peterson skulle gå lös på honom med och ifrågasätta hans trovärdighet. Ingen visste riktigt hur mycket, om ens något, av sina mediciner han tog. Han var arg och oberäknelig, och det värsta av allt var att han inte hade förberetts av sin advokat.

Barney bad om ett enskilt samtal och sa till domare Jones: ”Nu börjar det roliga. Jag skulle vilja ha ett uppehåll så att jag kan göra det jag kan för att försöka få honom att vara lugn. Han verkar – nå, han har ju inte suttit och hoppat upp och ner i stolen. Hur som helst skulle jag vilja ha ett uppehåll.”

”Har ni bara ett tänkbart vittne kvar?” frågade domare Jones.

”Ja, bara ett, och där sätter ni nog fingret på den ömma punkten, herr domare.”

När de gjorde uppehåll för lunch leddes Ron nerför trappan på väg till häktet. Han fick se offrets far och ropade: ”Charlie Carter, det var inte jag som dödade din dotter!” Vakterna föste iväg honom ännu snabbare.

Klockan ett fick han svära vittneseden. Efter några inledande frågor förnekade han att han hade pratat med Terri Holland, och han förnekade att han någonsin hade träffat Debbie Carter.

När fick han först veta att Carter var död? frågade Barney. ”Den åttonde december ringde min syster, Annette Hudson, och min mor svarade. Och jag hörde mor säga: ’Jag vet i varje fall att det inte var Ronnie, för han var hemma.’ Jag frågade mor vad det handlade om. Hon sa att det var Annette som ringde och sa att en flicka i vårt område hade blivit mördad.”

De uteblivna förberedelserna blev mer uppenbara några minuter senare när Barney frågade vittnet om det första mötet med Gary Rogers.

Ron sa: ”Och det var kort efter det som jag gick till polisstationen och gjorde ett lögndetektortest.”

Barney höll på att tappa andan. ”Ronnie, du … det är inte meningen att du ska prata om det.”

Allt omnämnande av lögndetektorer inför juryn var förbjudet. Hade åklagarsidan gjort det skulle det ha kunnat leda till att rättegången ogiltigförklarades. Ingen hade brytt sig om att upplysa Ron om det. Några sekunder senare klev han över gränsen igen när han beskrev en händelse tillsammans med Dennis Fritz. ”Jag var med Dennis Fritz, och vi gick nerför gatan, och jag talade om för honom att Dennis Smith hade ringt till mig och sagt att resultatet av lögndetektortestet var ofullständigt.”

Barney kämpade på och byte ämne. De pratade kortfattat om Rons fällande dom för urkundsförfalskning. Sedan följde några frågor om var han befann sig på mordkvällen. Barney avslutade med ett tafatt: ”Var det du som dödade Debbie Carter?”

”Nej. Det gjorde jag inte.”

”Jag tror att det var allt.”

I sin brådska att få klienten till och från vittnesbåset utan att orsaka alltför mycket skada underlät Barney att vederlägga de flesta av påståendena från åklagarsidans vittnen. Ron kunde ha berättat mer om sin ”drömbekännelse” för Rogers och Featherstone kvällen efter gripandet. Han kunde ha förklarat sina samtal i häktet med John Christian och Mike Tenney. Han kunde ha beskrivit hur det såg ut i häktet och förklarat för juryn att det var omöjligt för Terri Holland att höra det hon hörde utan att andra också gjorde det. Han kunde blankt ha förnekat uppgifterna från Glen Gore, Gary Allen, Tony Vick, Donna Walker och Letha Caldwell.

Likt alla åklagare var Peterson ivrig att få ge sig på den tilltalade under korsförhöret. Det han inte räknade med var att den tilltalade inte tänkte låta sig skrämmas på något sätt. Han började med att göra stor sak av Rons vänskap med Dennis Fritz, som nu hade fällts för mord.

”Är det inte så, mr Williamson, att ni och Dennis Fritz måste vara varandras enda vänner? Stämmer inte det?”

”Vi kan säga så här”, svarade Ron lugnt. ”Ni satte dit honom, och nu försöker ni sätta dit mig.” Orden ekade i rättssalen medan Peterson drog efter andan.

Han växlade spår och frågade om Ron kom ihåg att han hade träffat Debbie Carter, något som han hela tiden hade förnekat. När frågan ställdes än en gång hävde Ron ur sig: ”Peterson, jag tänker göra det här klart för dig en sista gång.”

Domare Jones avbröt honom och uppmanade vittnet att besvara frågan. Ron förnekade återigen att han någonsin hade träffat Debbie Carter.

Peterson klampade och stegade fram och tillbaka och måttade några jabbar i tomma luften. Han stötte på problem igen när han återgick till sin påhittade historia. ”Vet ni var ni befann er efter klockan tio den sjunde december?”

Ron: ”Hemma.”

Peterson: ”Vad gjorde ni?”

Ron: ”Efter klockan tio för fem år sen kan jag ha sett på teve eller legat och sovit.”

Peterson: ”Var det inte så att ni lämnade huset, sneddade genom den där gränden …”

Ron: ”Nej, nej, snubben. Visst inte.”

Peterson: ”… genom den där gränden.”

Ron: ”Aldrig i helvete.”

Peterson: ”Ni och Dennis Fritz.”

Ron: ”Ni … aldrig i helvete. Aldrig i helvete.”

Peterson: ”Och gick upp till den där lägenheten.”

Ron: ”Aldrig i helvete.”

Peterson: ”Vet ni var Dennis Fritz befann sig den kvällen?”

Ron: ”Jag vet att han inte var hemma hos Debbie Carter. Så skulle jag vilja uttrycka det.”

Peterson: ”Hur vet ni att han inte var hemma hos Debbie Carter?”

Ron: ”Därför att ni satte dit honom.”

Peterson: ”Hur vet ni att han inte var hemma hos Debbie Carter?”

Ron: ”Det vågar jag mitt liv på. Så kan vi säga.”

Peterson: ”Tala om för oss hur ni kan veta det.”

Ron: ”Jag vill inte – ställ inte fler frågor. Jag går härifrån, så kan ni säga det till juryn, men jag hävdar att ni satte dit honom, och nu försöker ni sätta dit mig.”

Barney: ”Ronnie.”

Ron: ”Min mor visste att jag var hemma. Ni har trakasserat mig i fem år. Nu kan ni göra vad ni vill med mig. Jag bryr mig inte längre.”

Peterson var klar med vittnet och satte sig ner.

Under slutpläderingen bemödade sig Barney om att kritisera polisen och deras arbete – den utdragna utredningen, förlusten av Gores hårprover, deras oförmåga att betrakta Gore som misstänkt, Dennis Smiths slarviga säkrande av fingeravtryck på brottsplatsen, de upprepade kraven på prover från Ron, deras tvivelaktiga taktik när de fick ur honom drömbekännelsen, underlåtenheten att förse försvaret med Rons tidigare utsagor och de ständigt ändrade utlåtandena från OSBI-experterna. Listan med misstag var lång och innehållsrik, och vid mer än ett tillfälle jämförde Barney polisen med filmtöntarna Keystone Kops.

Likt alla skickliga jurister hävdade han att det fanns gott om rimliga tvivel och uppmanade jurymedlemmarna att använda sitt sunda förnuft.

Peterson hävdade å sin sida att det inte fanns några som helst tvivel. Poliserna, som allihop givetvis var duktiga yrkesmän, hade skött utredningen exemplariskt, och Peterson och hans medarbetare hade försett juryn med klara bevis för att Williamson var skyldig.

När han spann vidare på någonting som han hade hört från Mel Hett tog han sig lite friheter med terminologin. Han pratade om håranalyserna och sa: ”Så under lång tid undersöker mr Hett hårstrån och utesluter, undersöker och utesluter, samtidigt som han arbetar med andra fall. Sedan, 1985, upptäcker han en överensstämmelse.”

Barney var emellertid beredd. Han protesterade omedelbart och sa: ”Om rätten ursäktar har det aldrig upptäckts en sådan överensstämmelse sedan Oklahoma blev en delstat. Vi protesterar mot att han använder den termen.”

Protesten godkändes.

Peterson malde på och sammanfattade vad vart och ett av vittnena hade sagt. När han tog upp Terri Holland blev Ron stel i kroppen.

Peterson: ”Terri Holland har talat om för er vad hon minns efter två år, och hon uppgav att hon hörde den tilltalade säga till sin mor att om hon inte kom till honom med någonting …”

Ron for upp på fötter och sa: ”Vänta nu!”

Peterson: ”… så skulle han tvingas döda henne precis som han dödade Debbie Carter.”

Ron: ”Håll käften! för helvete. Det sa jag aldrig!”

Barney: ”Sitt ner. Håll dig lugn nu.”

Domaren: ”Mr Williamson.”

Ron: ”Jag sa inte så till min mor.”

Domaren: ”Lyssna på ditt ombud.”

Ron satte sig ner och sjöd i stolen. Peterson gick vidare och framställde åklagarsidans vittnen i ett ljus som var så skönmålande att Barney tvingades protestera gång på gång och be domare Jones uppmana åklagaren att hålla sig till fakta.

Juryn drog sig tillbaka en kvart över tio på onsdagen. Annette och Renee stannade kvar i rättssalen en stund och gick sedan för att äta lunch. De hade svårt att få i sig någonting. Efter att ha hört vartenda ord under vittnesmålen var de ännu mer övertygade om att brodern var oskyldig, men det var Peterson som härskade i rättssalen. De flesta av domarens beslut hade gått hans väg. Han hade ställt upp med samma vittnen och med lika bristfälliga bevis och fått juryn att avkunna utslaget skyldig i rättegången mot Fritz.

De föraktade mannen. Han var högljudd och arrogant och körde över folk. De avskydde honom för det han gjorde mot deras bror.

Timmarna gick. Klockan halv fem ryktades det att juryn hade enats om ett utslag, och rättssalen blev snabbt fullsatt igen. Domare Jones intog sin plats och förmanade åhörarna att hålla sig lugna. Annette och Renee höll varandra i handen och bad böner.

På andra sidan mittgången höll familjen Carter också i varandras händer och bad böner. Måtte deras prövning vara över.

Tjugo minuter i fem överlämnade juryns ordförande utslaget till notarien, som sneglade på det och gav det till domare Jones. Han tillkännagav utslaget – skyldig på alla åtalspunkter. Familjen Carter viftade stumt och triumferande med händerna i luften. Annette och Renee grät tyst, och det gjorde även Peggy Stillwell.

Ron hängde med huvudet, omtumlad men inte helt och hållet överraskad. Efter elva månader i Pontotoc Countys häkte hade han blivit en del av ett ruttet system. Han visste att Dennis Fritz var oskyldig, men han hade ändå blivit fälld av samma poliser och samma åklagare i samma rättssal.

Domare Jones var angelägen att avsluta rättegången. Han gav omedelbart åklagarsidan order om att gå vidare med bestämningen av straffet. Nancy Shew talade till juryn och förklarade att eftersom mordet var synnerligen avskyvärt, ohyggligt och grymt, och eftersom det begicks för att förhindra ett gripande, och eftersom risken var stor att Ron skulle mörda igen och därmed utgjorde ett ständigt hot mot samhället, borde han bli avrättad.

För att bevisa detta kallade åklagarsidan in fyra vittnen, fyra kvinnor som Ron hade träffat vid något tillfälle men som inte hade brytt sig om att polisanmäla honom. Den första var Beverly Setliff, som uppgav att hon den 14 juni 1981, fyra år tidigare, hade sett Ron Williamson utanför sitt hus sent på kvällen när hon gjorde sig klar att gå till sängs. Han ropade: ”Hallå där” och ”Jag vet att du är där inne, och nu kommer jag och tar dig.” Hon hade aldrig sett honom förut. Hon låste dörrarna, och han försvann.

Hon ringde inte till polisen, funderade faktiskt inte ens på att göra det, och övervägde inte att göra en anmälan förrän nästa dag, när hon såg en polisman vid en närbutik och berättade för honom om händelsen. Även om en formell rapport skrevs ut fick hon aldrig se den.

Tre veckor senare såg hon Ron igen, och en vän till henne talade om för henne vad han hette. Det gick sex år. När Ron blev gripen ringde hon till polisen och berättade om mannen som hade smugit på henne.

Nästa vittne var Lavita Brewer, samma kvinna som vittnade mot Dennis Fritz. Hon drog sin historia än en gång – hon träffade Ron och Dennis på en bar i Norton, klev in i deras bil, blev rädd, hoppade ut och ringde till polisen. Enligt hennes version rörde Ron aldrig vid henne eller hotade henne på något sätt. Hon blev hysterisk där bak i Dennis bil därför att han inte ville stanna och släppa av henne, och det värsta Ron gjorde under hela episoden var att han sa åt henne att vara tyst.

Till slut kunde hon ta sig ur bilen, fly och ringa till polisen, men hon gjorde ingen anmälan.

Letha Caldwell fick vittna än en gång. Hon hade känt Ron Williamson sedan tiden på Byng High School och alltid varit god vän med honom. I början av 1980-talet började han och Dennis Fritz sitta och häcka i hennes hus till sent på kvällarna, och de drack alltid. En dag påtade hon i sina blomsterrabatter när Ron dök upp. De småpratade, och hon fortsatte att arbeta med blommorna, vilket irriterade Ron. Vid ett tillfälle grep han tag om hennes handled. Hon gjorde sig fri, gick in i huset och insåg att barnen var där inne. Han kom efter, men han rörde inte vid henne igen och gick efter en kort stund. Hon anmälde inte incidenten till polisen.

Det sista vittnet var det absolut mest graverande. En frånskild kvinna vid namn Andrea Hardcastle berättade en ruskig historia om en prövning som varade i över fyra timmar. Ron och en vän till honom var i hennes hus 1981 och försökte övertala henne att gå ut med dem. De var på väg till Coachlight. Andrea hade hand om tre egna barn och två andras, så hon kunde inte gå ut. Männen gick, men Ron kom snart tillbaka för att hämta ett paket cigarretter. Han kom in i huset oombedd och lade genast an på Andrea. Klockan var över tio på kvällen, barnen låg och sov, och hon blev rädd. Hon ville inte ha sex med honom. Han exploderade, slog henne upprepade gånger i ansiktet och krävde att hon skulle tillfredsställa honom med oralsex. Hon vägrade, och när hon gjorde det insåg hon att ju mer hon pratade, desto mindre slog han henne.

Så de pratade. Han pratade om sin basebollkarriär, sitt misslyckade äktenskap, sitt gitarrspel, Gud och religion och sin mor. Han hade gått på high school tillsammans med hennes före detta man, som var deltidsanställd utkastare på Coachlight. Ibland var han lugn och sansad, rentav gråtmild, men sedan kunde han bli lynnig, högljudd och arg. Andrea oroade sig för de fem barnen. Medan han pratade försökte hon komma på ett sätt att ta sig ur prövningen. Han fick våldsamma utbrott, slog henne igen och försökte slita av henne kläderna. Han var för full för att få stånd.

Vid ett tillfälle påstods Ron ha sagt att han trodde att han skulle bli tvungen att döda henne. Andrea bad innerligt. Hon bestämde sig för att spela med. Hon bad honom komma tillbaka nästa eftermiddag, när barnen var borta, och då kunde de ha hur mycket sex de ville. Detta förslag var ytterst tilltalande för honom, så han gick.

Hon ringde till sin exmake och sin far, och de gav sig ut på gatorna för att leta efter Ron. De var tungt beväpnade och skulle inte dra sig för att ta lagen i egna händer.

Andreas ansikte såg förfärligt ut – sår, blåmärken, svullna ögon. Ron bar en ring med ett graverat hästhuvud, och denna hade orsakat ett antal småsår runt ögonen. Polisen kallades dit nästa dag, men hon vägrade att göra en anmälan. Ron bodde i närheten, och hon var livrädd för honom.

Barney var oförberedd på hennes vittnesmål och höll ett halvhjärtat korsförhör.

Det var tyst i rättssalen när hon lämnade vittnesbåset. Jurymedlemmarna stirrade på den tilltalade. Det var dags för lynchning.

Oförklarligt nog hörde Barney inga vittnen för att reparera skadan och försöka rädda Rons liv. Annette och Renee fanns i rättssalen och var beredda att vittna. Inte ett ord om Rons mentala tillräknelighet hade blivit sagt under rättegången. Inga handlingar hade lagts fram.

De sista ord som jurymedlemmarna fick höra från vittnesbåset var Andrea Hardcastles.

I sin slutplädering krävde Bill Peterson dödsstraff. Han hade dessutom nya bevis, ett par nya fakta som inte hade tagits upp under rättegången. Inget hade blivit sagt om Rons ring med ett hästhuvud förrän Andrea Hardcastle vittnade. Peterson drog ett par slutsatser, tänkte i vidare bevisbanor och kom fram till att Ron hade haft samma ring på sig när han misshandlade Debbie Carter. Därför måste hennes ansiktsskador ha liknat Andrea Hardcastles i januari 1981. Det var bara en förflugen tanke. Det fanns absolut inga bevis, men å andra sidan behövdes inga bevis.

Peterson sa dramatiskt till juryn: ”Han satte sin signatur på Andrea Hardcastle och strök under den med Debbie Carter.” Han avslutade sina kommentarer med att säga: ”När ni kommer tillbaka hit, mina damer och herrar, vill jag att ni säger: Ron Williamson, du förtjänar att dö för det du gjorde med Debra Sue Carter.”

Som på en stickreplik hävde Ron ur sig: ”Det var inte jag som dödade Debbie Carter.”

Juryn drog sig tillbaka, men överläggningarna om straffet gick snabbt. Efter mindre än två timmar kom de tillbaka med ett dödsstraff.

Som ett bisarrt exempel på juridisk efterklokhet kallade domare Jones till en utfrågning nästa dag för att ta upp åklagarsidans Brady-överträdelse. Barney var slutkörd och utled på målet, men han var fortfarande arg därför att polisen och Peterson avsiktligt hade undanhållit videobandet från 1983 med Rons lögndetektortest.

Men varför bry sig om det i det här läget? Rättegången var över. Videobandet skulle inte kunna ändra på någonting.

Föga förvånande kom domare Jones fram till att myndigheternas undanhållande av bandet trots allt inte var en Brady-överträdelse. Bandet hade egentligen inte gömts undan, det överlämnades efter rättegången som ett försenat framläggande.

Ron Williamson var på väg till Cellavdelning F, de ökända dödscellerna på Oklahomas delstatsfängelse i McAlester.

10

Delstaten Oklahoma tar dödsstraffet på största allvar. När Högsta domstolen godkände återupptagandet av avrättningar 1976 hade Oklahomas lagstiftande församling en särskild session med det enda syftet att stadfästa lagar om dödsstraff. Påföljande år diskuterade lagstiftarna den nya idén om avrättningar med giftinjektioner istället för att återgå till delstatens pålitliga gamla elektriska stol. Motiveringen var att kemikalier var barmhärtigare, därmed blev risken för författningsenliga anklagelser om grym och omänsklig behandling inte lika stor, och därmed skulle avrättningarna sannolikt kunna genomföras snabbare. I den uppståndelse som detta ledde till, medan pressen följde det hela noga och väljarna manade på dem, diskuterade lagstiftarna olika sätt att ta en människas liv på. Vissa hökar ville ha hängningar, exekutionsplutoner och liknande, men till slut bestämde man sig med överväldigande majoritet för giftinjektioner, och Oklahoma blev den första delstaten som införde dem.

Man var emellertid inte först med att genomföra dem. Till lagstiftarnas, polisernas, åklagarnas och den övervägande delen av allmänhetens stora missräkning hamnade Oklahoma snart efter de andra delstaterna som tillämpade dödsstraff. Det gick tretton långa år utan en enda avrättning. Till slut, 1990, var väntan över, och dödskammaren blev använd på nytt.

När dammen väl hade brustit kom flodvågen. Sedan 1990 har Oklahoma avrättat fler fångar per capita än någon annan delstat. Ingen annan, inte ens Texas, kommer i närheten.

I Oklahoma sker avrättningarna på McAlester, ett hårdbevakat fängelse som ligger sexton mil sydost om Oklahoma City. Där finns dödscellerna i en ökänd sektion som kallas Enhet H.

Övning ger färdighet, och avrättningarna på McAlester utförs med precision. Fången vars tid är inne tillbringar sin sista dag med att ta emot besökare – anhöriga, vänner och vanligen advokaten. Besöken är givetvis plågsamma, och det hela förvärras av att det inte får förekomma någon fysisk kontakt. De pratar och gråter genom en tjock glasruta och har en telefonlur i handen. Inga avskedskramar eller kyssar från familjen, bara ett hjärtslitande ”Jag älskar dig” i en svart lur. Fången och besökaren kysser ofta varandra symboliskt genom att trycka läpparna mot glasrutan. De brukar dessutom sätta handflatorna mot varandra.

Det finns ingen lag som förbjuder fysisk kontakt före en avrättning. Varje delstat har sina egna regler, och Oklahoma har valt att hålla ritualerna så stränga som möjligt.

Om fängelsedirektören är på gott humör tillåter han att fången ringer några telefonsamtal. När besökstiden är över är det dags för den sista måltiden, men den får inte kosta mer än 15 dollar, och fängelsedirektören kan stryka saker från menyn. Ostburgare, stekt kyckling, kotlettfisk och glass tillhör favoriterna.

En timme före sin död görs fången iordning. Han byter om och tar på sig ljusblå kläder som påminner om en kirurgdräkt. Han spänns fast vid en bårvagn med breda kardborrband, och när han inleder sin sista färd försöker hans kamrater muntra upp honom. De slamrar med saker metallstängerna, de ropar och tjoar, och larmet fortsätter tills avrättningen har genomförts. Då blir det med ens tyst.

Medan fången görs iordning står den ytterst välorganiserade dödskammaren och väntar på honom. Vittnen tågar allvarsamt in i de båda observationsrummen – ett för de anhöriga och ett för offrets anhöriga. I rummet för offrets anhöriga finns 24 fällstolar, men några av dem är reserverade för pressen, vanligen fyra eller fem platser, ett par för juristerna och några för fängelsedirektören och hans medarbetare. Polischefen och åklagaren från orten missar sällan tilldragelsen.

Intill det rummet, bakom en stor envägsspegel, ligger observationsrummet för mördarens anhöriga. Där finns det tolv fällstolar, men några av dem står ofta tomma. Vissa fångar vill inte att släktingarna ska se på. Andra fångar har inga släktingar.

Vissa offer har heller inga släktingar. Det händer att även det rummet är halvtomt.

De båda rummen är åtskilda, och man ser till att de båda grupperna hålls undan från varandra. När vittnena har tagit plats stirrar de på ingenting – persienner hindrar dem från att se in i dödskammaren.

Bårvagnen rullas in och ställs på plats. Teknikerna väntar med intravenösa slangar, en för varje arm. När allt är förberett och kontrollerat dras persiennerna upp, och vittnena kan se fången. Envägsspegeln gör att han inte kan se offrets anhöriga, men han kan se sina egna och visar ofta detta på något sätt. Sex decimeter ovanför hans huvud sitter det en mikrofon på väggen.

En läkare fäster en anordning som mäter hjärtfrekvensen på hans kropp. En biträdande fängelsedirektör står på ett vitt litet podium i ena hörnet och noterar allt i en anteckningsbok. På väggen intill honom finns en telefon för den händelse att det har hänt något avgörande på den juridiska fronten eller att guvernören har ändrat sig i sista stund. Förr om åren stod det en präst i ett annat hörn och läste ur Bibeln under hela avrättningen, men han är inte kvar.

Fängelsedirektören kliver fram och frågar fången om han vill säga några sista ord. Ofta gör de inte det, men det händer att någon ber om förlåtelse, bedyrar sin oskuld, ber en bön eller far ut i ett bittert fördömande. En fånge sjöng en psalm. En skakade hand med fängelsedirektören och tackade honom och personalen och hela fängelset för att de tagit så god hand om honom under hans långa vistelse där.

Fången får inte tala i mer än två minuter, men den regeln tillämpas aldrig.

De dödsdömda är alltid avslappnade och dämpade. De har funnit sig i sitt öde och haft många år på sig att förbereda sig inför det här ögonblicket. Många välkomnar det. De föredrar döden framför det fasansfulla med att leva ytterligare tjugo eller trettio år på Enhet H.

I ett litet rum bakom bårvagnen gömmer sig de tre bödlarna. De får inte bli sedda. Deras identiteter är okända i fängelset. De är inte statligt anställda utan en sorts frilansare som för många år sedan blev anlitade i all tysthet av en tidigare fängelsedirektör. Deras ankomst till och avfärd från McAlester sker obemärkt. Det är bara fängelsedirektören som vet vilka de är, var de kommer ifrån och varifrån de får sina kemikalier. Han betalar var och en av dem 300 dollar för en avrättning.

Slangarna går från fångens armar genom två fem centimeter stora hål och in i det lilla rummet där bödlarna sköter sitt arbete.

När formaliteterna är avklarade och fängelsedirektören är övertygad om att det inte kommer något telefonsamtal i sista minuten nickar han, och injektionerna påbörjas.

Först pumpas en saltlösning in för att öppna ådrorna. Det första giftet är natriumtiopental, och det får fången att slockna snabbt. Efter ännu en sköljning med saltlösning kommer nästa gift, vekoronbromid, som slår ut andningen. En ny sköljning och sedan det tredje giftet, kaliumklorid, som får hjärtat att stanna.

Läkaren infinner sig, gör en snabb kontroll och dödförklarar fången. Persiennerna åker ner, och vittnena, många av dem djupt gripna, går snabbt och tyst därifrån. Bårvagnen rullas ut, och kroppen förs till en ambulans. De anhöriga måste ordna med hämtning av den, annars hamnar den på en fängelsekyrkogård.

Utanför fängelsets grindar vakar två helt olika grupper. Homicide Survivors sitter utanför sina husbilar och väntar på det välkomna beskedet om att avrättningen har skett. Intill finns en stor, tredelad skärm till minne av mördarnas offer. Färgfotografier av barn och leende studenter; dikter till de döda; förstorade rubriker som tillkännager något fasansfullt dubbelmord; mängder av bilder på dem som slaktats av personerna i dödscellerna. Minnestavlan kallas ”Minns offren”.

Inte långt därifrån leder en katolsk präst en annan grupp i bön och psalmsång. Några motståndare till dödsstraffet är närvarande vid varje avrättning och ber inte bara för de dödsdömda utan även för deras offer.

De båda grupperna känner till och respekterar varandra, men deras åsikter går vitt isär.

När det kommer besked inifrån om att avrättningen är över blir det fler böner. Sedan släcks stearinljusen, och psalmböckerna stoppas undan.

Folk kramar och tar farväl av varandra. Vi ses vid nästa avrättning.

När Ron Williamson kom till McAlester den 29 april 1988 fanns det planer på Enhet H, men den hade ännu inte börjat byggas. Kriminalvårdsmyndigheten ville ha en helt ny avdelning för det växande antalet dödsdömda fångar, men den lagstiftande församlingen ville inte bevilja några pengar.

Istället blev Ron förd till Cellavdelning F, som var hem för 81 andra dödsdömda män. Cellavdelning F, eller Death Row, som den brukade kallas, upptog de nedersta två våningarna i en av det gamla fängelsets flyglar, en jättelik, fyra våningar hög byggnad som uppfördes 1935 och till slut övergavs femtio år senare. Årtionden av överbeläggningar, våldsamheter, processer och upplopp ledde till dess oundvikliga stängning.

I den enorma, tomma och förfallna byggnaden var det bara Cellavdelning F som användes, och dess enda syfte var att härbärgera dödsdömda män i en strängt bevakad omgivning.

Ron blev inskriven på Cellavdelning F. Han fick två par kakibyxor, två blå, kortärmade skjortor, två vita T-tröjor, två par vita strumpor och två par vita boxershorts. Samtliga plagg var välanvända. De var rena men hade fläckar som aldrig skulle gå ur, särskilt kalsongerna. Skorna var av grovt svart läder, och även de var begagnade. Han fick dessutom en kudde, en filt, toalettpapper, en tandborste och tandkräm. Under den mycket korta genomgången förklarade man för honom att han kunde köpa andra toalettsaker, och även mat och läskedrycker och lite annat, i fängelsets intendenturaffär, mer känd som ”kantinen”, ett ställe som han inte fick besöka själv. Alla pengar som skickades till honom utifrån skulle sättas in på ett konto, och dem kunde han använda för inköp från kantinen.

När han hade bytt om till fängelsekläderna och inskrivningen var klar blev han förd till avdelningen där han måste tillbringa de följande åren i väntan på att delstaten skulle avrätta honom. Hans händer och vrister var fjättrade. Han hade kudden, filten, kläderna och de andra sakerna i famnen när vakterna öppnade den väldiga gallerdörren och paraden inleddes.

Ovanför hans huvud stod adressen med stora svarta bokstäver: DEATH ROW.

Korridoren var trettio meter lång och bara tre och en halv meter bred, och den kantades av celler på båda sidor. Takhöjden var strax under två och en halv meter.

Ron och de båda vakterna gick mycket sakta genom korridoren. Det var en ritual, en kortvarig välkomstceremoni. Grannarna visste vad som väntade, och ropandet började: ”Ny kille på väg!” ”Färskt kött!” ”Hallå där, grabben!”

Armar hängde ut genom celldörrarnas metallgaller, och de kunde nästan röra vid honom. Vita armar, svarta armar, bruna armar. Mängder av tatueringar. Spela tuff, tänkte Ron. Visa ingen fruktan. De sparkade på celldörrarna, ropade, skrek glåpord åt honom och kom med sexuella hot. Spela alltid tuff.

Han hade sett fängelser förut, och han hade just överlevt elva månader i Pontotoc Countys häkte. En av vakterna låste upp celldörren, och Ron gick in i sitt nya hem.

Det finns ett gammalt uttryck i Oklahoma som gäller personer som är inspärrade på McAlester: ”Han avtjänar tid på Big Mac.” Ron sträckte ut sig på den smala britsen, slöt ögonen och kunde inte fatta att han satt inlåst på Big Mac.

Cellen var inredd med en våningssäng av metall, ett metallbord med en metallpall som var fastskruvad i betonggolvet, en toalettstol och ett tvättställ av rostfritt stål, en metallbokhylla och en glödlampa. Den var fem meter lång, drygt två meter bred och nästan två och en halv meter hög. Golvet täcktes av svarta och vita linoleumplattor. Tegelväggarna var vita och hade målats så många gånger att de kändes släta.

Gudskelov fanns det ett fönster, tänkte han, och även om det inte erbjöd någon utsikt släppte det in ljus. Det fanns inga fönster i Adas häkte.

Han gick fram till dörren, som bara var en rad stänger med en öppning som kallades bönhålet för matbrickor och mindre paket. Han kikade ut i korridoren och kunde se tre personer – mannen i cell 9 mitt emot och de som satt på ömse sidor om honom. Ron sa inget, och det gjorde inte de heller.

De flesta nya interner brukade inte säga mycket under de första dagarna. Det chockartade med att anlända till ett ställe där de skulle bo i flera år innan de blev dödade var överväldigande. Fruktan fanns överallt: fruktan för framtiden, fruktan för att aldrig mer få se det som de hade förlorat, fruktan för att inte överleva, fruktan för att bli knivstucken eller våldtagen av någon av de kallblodiga mördare som man kunde höra andas bara ett par meter bort.

Han bäddade sängen och lade sina saker tillrätta. Han uppskattade ostördheten – de flesta dödsdömda var ensamma i sin cell, men det hände att de fick en cellkamrat. Det hördes ett ständigt oväsen i korridoren – småprat mellan internerna, skrattande vakter, en teve på hög volym, en radio, någon som ropade till en vän längre bort. Ron höll sig undan från dörren, så långt från larmet som möjligt. Han sov, läste böcker och rökte. Alla på Death Row rökte, och lukten av gammal och ny tobaksrök hängde i korridorens luft likt tät och stickande dimma. Det fanns ventilation, men den var för gammal för att fungera. Fönstren kunde givetvis inte öppnas, trots att det satt grova metallstänger framför dem. Avsaknaden av rutiner kändes tung. Det fanns inga dagsscheman. Inga aktiviteter att se fram emot. Ibland fick de vara ute i en timme. Enformigheten var dövande.

För män som var inlåsta tjugotre timmar om dagen och hade väldigt lite att göra var den obestridda favoritsysselsättningen att äta. Tre gånger om dagen rullades matbrickor på en vagn utmed cellerna och sköts in genom bönhålen. Alla måltider intogs i ensamhet i cellen. Frukosten kom klockan sju, och det var oftast äggröra och majsgröt, lite bacon de flesta dagar och två eller tre skivor rostat bröd. Kaffet var kallt och svagt men uppskattades ändå. Lunchen bestod av smörgåsar och bönor. Middagen var den sämsta måltiden – någon sorts illasmakande kött med halvkokta grönsaker. Portionerna var löjligt små, och maten var alltid kall. Den tillagades i en annan byggnad och forslades dit på vagnar i mycket makligt tempo. Vem brydde sig? De skulle ändå dö. Maten var förfärlig, men måltiderna var viktiga.

Annette och Renee skickade pengar till honom, och Ron köpte mat, cigarretter, toalettsaker och läskedrycker från kantinen. Han fyllde i en beställningsblankett med de få varor som fanns att tillgå och överlämnade den till den viktigaste personen på Death Row. ”Korridormannen” var en fånge som hade vunnit vakternas förtroende och tilläts tillbringa det mesta av sin tid utanför cellen med att springa ärenden åt de andra internerna. Han vidarebefordrade skvaller och meddelanden, hämtade och delade ut tvätt och varor från kantinen, gav goda råd och sålde emellanåt droger.

Motionsgården var helig mark – ett inhägnat område, stort som två basketplaner, utanför Cellavdelning F. En timme om dagen, fem dagar i veckan släpptes interner ut på ”gården” för att få lite sol, träffa medfångar och spela basket, kort eller domino. Grupperna var små, vanligen fem eller sex åt gången, och de var hårt kontrollerade av internerna själva. Vänner och enbart vänner gick ut på gården tillsammans. En ny intern måste bli inbjuden innan han kunde känna sig säker. Det förekom slagsmål och misshandel, och vakterna var ytterst uppmärksamma. Under den första månaden föredrog Ron att gå ut ensam. På Death Row var det fullt av mördare, och han hade ingenting där att göra.

Den enda andra kontaktmöjligheten mellan internerna var i duschrummet. De fick duscha tre gånger i veckan i högst femton minuter, och endast två åt gången. Om en intern av någon anledning inte ville duscha tillsammans med någon annan fick han göra det ensam. Ron duschade ensam. Det fanns gott om varmt och kallt vatten, men bara var för sig. Antingen skållhet eller iskallt.

Det satt två andra offer för rättssystemet i Pontotoc County på Death Row när Ron kom dit, även om han först inte var medveten om det. Tommy Ward och Karl Fontenot hade väntat där i nästan tre år medan deras överklaganden malde på genom instanserna.

Korridormannen gav Ron en lapp, eller en ”drake”, ett otillåtet meddelande som vakterna i de flesta fall inte brydde sig om. Det var från Tommy Ward, som sa hej och önskade honom lycka till. Ron skickade ett svarsmeddelande och bad om cigarretter. Även om han tyckte synd om Tommy och Karl kände han sig lättad över att inte alla som satt på Death Row var slaktare. Han hade alltid trott att de var oskyldiga och hade ofta tänkt på dem under sin långa prövning.

Tommy hade umgåtts med Ron i Adas häkte och visste att han var emotionellt labil. Vakterna och de andra internerna hade pikat dem båda två. Flera år tidigare hördes en ropande röst mitt i natten från andra änden av det mörka häktet: ”Tommy, det här är Denice Haraway. Tala om för dem var min kropp är, snälla du.” Han hörde poliserna viska och andra interner försöka dämpa skratt. Tommy ignorerade psykningen, och till slut lät de honom vara i fred.

Ron kunde inte ignorera det. ”Ron, varför dödade du Debbie Carter?” brukade en retsam röst eka i Adas häkte, och då for Ron upp ur sängen och började skrika.

På Death Row fick Tommy kämpa varje dag för att behålla förståndet. Det skrämmande stället var illa nog för verkliga mördare, men för en oskyldig person kunde det bokstavligen driva honom till vansinne. Han oroade sig för Rons välbefinnande från det ögonblick han kom dit.

En av vakterna på Death Row kände till detaljerna om mordet på Carter. Kort efter det att Ron kom dit hörde Tommy en vakt ropa: ”Ron, det här är Debbie Carter. Varför dödade du mig?”

Ron, som först hade hållit sig lugn, började skrika och hävda att han var oskyldig. Vakterna roades av hans reaktion, och de elaka pikarna började komma. De andra internerna tyckte också att det var roligt och deltog ofta i det hela.

Några dagar efter Rons ankomst blev Tommy plötsligt hämtad från cellen och försågs med hand- och fotfängsel av flera barska och storväxta vakter. Det måste vara allvarligt, tänkte han, men han hade ingen aning om vart de tänkte föra honom. Det säger de aldrig.

De ledde bort honom, en tanig ung man som omgavs av tillräckligt många vakter för att skydda presidenten. ”Vart ska vi?” frågade han, men det var alldeles för viktigt för att de skulle avslöja det. Han hasade genom korridoren, ut ur Cellavdelning F, genom den kupolliknande rotundan i huvudbyggnaden, som var tom förutom duvorna, och in i ett sammanträdesrum i administrationsbyggnaden.

Där väntade fängelsedirektören, och han hade dåliga nyheter.

Han fick behålla fängslen på när de placerade honom i en stol vid kortändan av ett långt sammanträdesbord som kantades av assistenter och notarier och sekreterare och alla andra som ville åhöra det makabra tillkännagivandet. Vakterna stod i stram givakt bakom honom, beredda för den händelse att han skulle försöka rusa iväg när han fick höra nyheten. Alla vid bordet hade en penna i handen och var klara att notera det som skulle hända.

Fängelsedirektören talade allvarligt. Den dåliga nyheten var att han inte hade beviljats uppskov med verkställigheten av avrättningen, så Tommys tid var ute. Visst verkade det tidigt – hans överklaganden var mindre än tre år gamla, men ibland blev det så.

Fängelsedirektören var verkligen ledsen, men han gjorde bara sitt jobb. Det var två veckor kvar till den stora dagen.

Tommy andades tungt och försökte ta till sig det. Han hade advokater som arbetade med överklagandena, vilka han många gånger hade fått höra skulle ta flera år att behandla. Det fanns goda utsikter till en ny rättegång i Ada.

Det var 1988 och drygt tjugo år sedan delstaten Oklahoma avrättade någon senast. De var kanske lite ringrostiga och visste inte riktigt vad de höll på med.

Fängelsedirektören fortsatte. De skulle börja med förberedelserna omedelbart. En viktig fråga var vad som skulle hända med kroppen.

Kroppen, tänkte Tommy. Min kropp?

Notarierna och sekreterarna rynkade pannan mot anteckningsblocken och skrev ner hans ord. Varför är alla dessa människor här? frågade Tommy sig själv.

Ni får väl skicka mig till min mor, antar jag, sa Tommy, eller försökte säga det.

Hans knän kändes svaga när han reste sig upp. Vakterna grep tag i honom och förde tillbaka honom till Cellavdelning F. Han kröp i säng och grät, inte över sig själv utan över sina anhöriga, framför allt modern.

Två dagar senare blev han informerad om att det hade begåtts ett misstag. Vissa dokument hade hanterats felaktigt någonstans. Ett uppskov hade i själva verket beviljats, och mrs Ward skulle inte behöva hämta sin sons döda kropp inom den närmaste framtiden.

Sådana skrämskott var inte ovanliga. Flera veckor efter det att brodern lämnade Ada fick Annette ett brev från fängelsedirektören. Hon utgick från att det var en rutinsak. Hon hade kanske rätt, med tanke på den blodtörstiga stämningen på McAlester.

Bästa mrs Hudson

Det är med deltagande jag nödgas informera er om att avrättningen av er bror, Ronald Keith Williamson, intern nummer 134846, är planerad till den 18 juli 1988, klockan 00.02, vid Oklahomas delstatsfängelse.

Er bror kommer att bli förd från sin cell till en annan på morgonen dagen före avrättningen, och då kommer hans besökstider att ändras till följande: 9.00 till 12.00, 13.00 till 16.00 samt 18.00 till 20.00.

Under de sista 24 timmarna får han bara ta emot besök av präster, juridiska ombud och två andra personer som fängelsedirektören har godkänt. Er bror har rätt att ha fem vittnen närvarande vid avrättningen. Dessa vittnen måste godkännas av fängelsedirektören.

Hur svårt det än må kännas måste föranstaltningar om begravningen vidtas, och det är de anhörigas sak att ta hand om dessa. Om familjen inte åtar sig det ansvaret kommer delstaten att sköta begravningen. Var god meddela oss ert beslut angående detta.

Om ytterligare information önskas, eller om jag kan vara till hjälp på något sätt, får ni gärna kontakta mig.

Högaktningsfullt, James L. Saffle, fängelsedirektör

Brevet var daterat den 21 juni 1988, mindre än två månader efter det att Ronnie kom till McAlester. Annette visste att det var obligatoriskt med överklaganden i mål som lett till dödsstraff. Någon borde kanske informera myndigheterna som ansvarade för avrättningarna.

Även om brevet var omtumlande lyckades hon lägga det åt sidan. Hennes bror var oskyldig, och det skulle en dag bli bevisat i en ny rättegång. Hon trodde fullt och fast på detta och skulle aldrig tvivla på det. Hon läste i Bibeln, bad hela tiden och träffade pastorn ofta.

Trots det kunde hon inte låta bli att undra vad det var för sorts personer som hade hand om fängelset i McAlester.

Efter någon vecka på Death Row gick Ron fram till celldörren och sa hej till mannen i cell 9 på andra sidan korridoren, tre och en halv meter bort. Greg Wilhoit hejade tillbaka, och de utväxlade några ord. Nästa dag sa Ron hej igen, och de småpratade en stund. Dagen därefter nämnde Greg att han var från Tulsa. Ron hade bott där en gång i tiden, tillsammans med en kille som hette Stan Wilkins.

”Är han järnverksarbetare?” frågade Greg.

Ja, det var han, och Greg kände honom. Sammanträffandet var lustigt och bröt isen. De pratade om gamla vänner och ställen i Tulsa.

Greg var också 34 år, älskade också baseboll och hade också två systrar som hjälpte honom.

Dessutom var han också oskyldig.

Detta blev början av en djup vänskap som hjälpte dem att överleva prövningen. Greg bad Ron följa med till gudstjänsten, som hölls en gång i veckan utanför Death Row och bevistades av många dödsdömda. Med fjättrade händer och fötter fördes internerna till ett litet rum där de förrättade sin andakt under ledning av en helgonlik präst vid namn Charles Story. Ron och Greg missade sällan gudstjänsterna och satt alltid tillsammans.

Greg Wilhoit hade tillbringat nio månader på McAlester. Han var järnverksarbetare, en hårdför fackföreningsman som tidigare blivit straffad för innehav av marijuana men inga våldsbrott.

Greg och hans fru Kathy separerade 1985. De hade två små döttrar och en massa problem. Greg hjälpte Kathy att flytta in i en etagelägenhet och var där så gott som varje kväll för att träffa flickorna. De hoppades att de skulle kunna lappa ihop äktenskapet, men båda behövde vara för sig själva en tid. De förblev sexuellt aktiva och trogna, ingen av dem låg med andra.

Den 1 juni, tre veckor efter separationen, oroade sig en granne i Kathys hyreshus över döttrarnas oupphörliga gråtande. Grannen knackade på dörren, och när hon inte fick något svar ringde hon till polisen. Där inne hittade de Kathys döda kropp på det nedre planet. På det övre låg de båda barnen i sina spjälsängar, hungriga och rädda.

Kathy hade blivit våldtagen och strypt. Tidpunkten för dödsfallet var någon gång mellan 01.00 och 06.00. När polisen förhörde Greg sa han att han hade varit hemma och sovit, så ingen kunde ge honom ett alibi. Han förnekade bestämt all inblandning i mordet på hustrun och ogillade polisens utfrågning.

Utredningen ledde till ett fingeravtryck på en telefon som hade slitits loss från väggen och låg på golvet intill Kathy. Det kom varken från Greg eller hans fru. Polisen hittade pubeshår och, viktigast av allt, vad som verkade vara ett bitmärke på Kathys bröst. En kriminaltekniker bekräftade att mördaren hade bitit henne hårt i bröstet under överfallet.

Greg blev snart huvudmisstänkt som den separerade maken, trots att fingeravtrycket inte var hans. Melvin Hett på delstatens kriminaltekniska laboratorium kom fram till att pubeshåret inte var mikroskopiskt förenligt med det prov som Greg lämnat. Polisen bad Greg lämna ett tandavtryck som skulle jämföras med bitmärket.

Greg avskydde att bli betraktad som misstänkt. Han var helt oskyldig och litade inte på polisen. Med hjälp från föräldrarna betalade han 25 000 dollar i engagemangsarvode till en advokat.

Polisen tyckte inte om att Greg anlitade en advokat. De ordnade med ett domstolsbeslut som ålade honom att lämna ett tandavtryck. Det gjorde han, och sedan hörde han ingenting på fem månader. Han uppfostrade sina båda döttrar, arbetade heltid på järnverket och hoppades att han kunde glömma polisen när de en dag i januari 1986 dök upp med ett domstolsbeslut om att han skulle gripas för överlagt mord, vilket kunde bestraffas med döden.

Den förste advokaten var visserligen välbetald och hade ett gott anseende, men han var alldeles för intresserad av att träffa en överenskommelse med åklagaren. Greg avskedade honom en månad före rättegången, och sedan begick han det enorma misstaget att anlita George Briggs, en avdankad gammal advokat som befann sig i slutet av en lång och färgstark karriär. Hans arvode var 2 500 dollar, otroligt billigt och samtidigt en varningssignal.

Briggs tillhörde den gamla skolan av landsortsadvokater. Ni skaffar era vittnen, jag skaffar mina, och så möts vi i domstolen och går en match. Ingen granskning av bevisningen i förväg. När man är tveksam litar man på sina instinkter i rättssalen och improviserar.

Briggs var alkoholist och dessutom beroende av de smärtstillande tabletter som han började ta några år efter en motorcykelolycka som gav honom en lätt hjärnskada. En bra dag stank han sprit men kunde ändå fungera hyggligt. En dålig dag kunde det hända att han satt och snarkade i rättssalen och pinkade på sig och kräktes i domarens ämbetsrum. Han sågs ofta ragla genom domstolsbyggnadens korridorer. Greg och hans föräldrar blev oroliga när Briggs hällde i sig flera flaskor öl under en lunch.

Hans drickande och tablettberoende var kända för domarna och Oklahomas advokatsamfund, men det gjordes praktiskt taget ingenting för att antingen stoppa Briggs, hjälpa honom eller skydda hans klienter.

Gregs familj hittade en mycket ansedd expert på bitmärken i Kansas, men Briggs var för upptagen eller bakfull för att prata med mannen. Briggs hörde inga vittnen, och såvitt Greg kunde avgöra ägnade han inte mycket tid åt förberedelser.

Rättegången blev en mardröm. Åklagarsidan kallade in två experter på bitmärken, och den ene hade avslutat tandläkarutbildningen mindre än ett år tidigare. Briggs kunde inte vederlägga deras vittnesmål med någonting. Juryn överlade i två timmar och förklarade sedan att Greg var skyldig. Briggs hade inga vittnen med förmildrande omständigheter, och efter en timmes överläggningar beslutade juryn om dödsstraff.

En månad senare fördes Greg tillbaka till domstolen för att formellt bli dömd till döden.

I cell 9 hängde Greg upp tidningssidor på celldörrens stänger så att ingen kunde se honom. Han intalade sig själv att han inte satt i en dödscell utan snarare i sin egen lilla kokong, någon annanstans, och bidade sin tid medan han slukade böcker och tittade på den lilla teve som familjen hade skickat till honom. Han pratade bara med Korridormannen, som redan under deras första samtal frågade Greg om han ville köpa lite marijuana. Ja, det ville han.

Först var Greg inte medveten om att det faktiskt hände att tursamma dödsdömda kunde lämna Death Row med livet i behåll. Ibland gick överklagandena igenom, skickliga advokater engagerade sig, domare fick upp ögonen, och det skedde mirakel, men det hade ingen talat om för honom. Han var säker på att han skulle bli avrättad, och uppriktigt sagt ville han få det överstökat.

Under sex månader lämnade han cellen enbart för att duscha, snabbt och alltid ensam. Med tiden fick han emellertid en och annan vän och blev medbjuden till gården för en timmes motion och umgänge. När han väl började prata tyckte de andra genast illa om honom. Greg skilde sig från alla andra på Death Row i det avseendet att han var en ivrig förespråkare av dödsstraffet. Begår man det yttersta brottet får man betala det yttersta priset, hävdade han högljutt. Sådana åsikter hade aldrig hörts där förut.

Han lade sig dessutom till med den irriterande vanan att titta på David Letterman på full volym. Sömn är något eftertraktat på Death Row, och många av männen tillbringar halva dygnet i en annan värld. När man sover lurar man systemet. Sömnen är ens egen tid, inte delstatens.

Dödsdömda mördare drar sig inte för att hota med att döda igen, och Greg fick snart höra ryktet om att hans dagar var räknade. På varje Death Row finns det minst en boss och flera som vill bli det. Det finns grupperingar som konkurrerar om kontrollen. De parasiterar på de svaga och kräver ofta betalning för rätten att ”bo” på Death Row. När Greg fick veta att han måste betala hyra skrattade han och skickade tillbaka ett meddelande som sa att han aldrig skulle betala en cent till någon för att bo i ett sådant råtthål.

På Death Row härskade Soledad, gatunamnet på en mördare som en gång suttit på det berömda fängelset i Kalifornien. Soledad uppskattade inte Gregs inställning till dödsstraffet, han tyckte absolut inte om David Letterman, och eftersom en boss som var värd respekt måste vara beredd att döda utsåg han Greg till nästa offer.

Alla på Death Row har fiender. Kontroverserna är otäcka och kan snabbt blossa upp om vad som helst. Ett paket cigarretter kan leda till ett överfall på motionsgården eller i duschen. Två paket kan leda till någons död.

Greg behövde en vän som skyddade honom.

Annettes första besök på McAlester blev dystert och skrämmande, men å andra sidan hade hon inte väntat sig något annat. Hon ville helst inte åka dit, men Ronnie hade ingen annan än sina systrar.

Vakterna visiterade henne och tittade i hennes handväska. Att passera de olika kontrollerna i fängelset var som att ta sig ner i vilddjurets mörka mage. Dörrar slamrade, nycklar klirrade, och vakterna blängde som om hon inte hade någonting där att göra. Hon kände sig avdomnad, som om hon gick i sömnen, med en hård knut i magen och skenande puls.

De kom från en fin familj i ett fint hus på en trädskuggad gata. Kyrkan på söndagarna. Tusen basebollmatcher när Ronnie var liten. Hur hade det kunnat gå så illa?

Det här kommer att bli en vana, erkände hon för sig själv. Hon skulle få höra samma ljud och se samma vakter många gånger i framtiden. Hon frågade om hon fick ta med sig saker – kakor, kläder, pengar. Nej, blev det snabba svaret. Bara mynt, så hon gav vakten en handfull kvartsdollar och hoppades att han skulle låta Ronnie få dem.

Besöksrummet var långt och smalt och delades på mitten av tjocka rutor av plexiglas. Låga mellanväggar gav ett visst mått av ostördhet. Alla samtal fördes via telefonlurar, och all kroppskontakt var förbjuden.

Till slut dök Ronnie upp. Ingen på fängelset hade bråttom. Han såg frisk ut, till och med lite knubbig, men han hade alltid gått upp och ner i vikt på ett dramatiskt sätt.

Han tackade henne för att hon hade kommit dit och sa att han klarade sig fint men behövde pengar. Maten var förfärlig, och han ville köpa någonting att äta från kantinen. Han saknade dessutom sin gitarr, böcker och tidskrifter och en liten teve, som gick att köpa genom kantinen.

”Se till att jag kommer härifrån, Annette”, vädjade han gång på gång. ”Det var inte jag som dödade Debbie Carter, och det vet du.”

Hon hade aldrig vacklat i sin övertygelse om att han var oskyldig, även om andra familjemedlemmar nu gjorde det. Hon och hennes man, Marlon, arbetade båda två, uppfostrade sina barn och försökte lägga undan lite pengar, men det var inte lätt. Vad skulle hon göra? De delstatligt avlönade offentliga försvararna höll på att förbereda hans överklaganden.

Sälj huset och anlita en känd advokat, sa han. Sälj allt. Gör vad som helst. Se bara till att jag kommer ut.

Samtalet var spänt, och det fälldes tårar. En annan intern kom dit och tog emot en besökare i båset intill Ronnies. Annette kunde knappt se honom genom rutan, men hon blev nyfiken på vem han var och vem han hade mördat.

Det var Roger Dale Stafford, talade Ronnie om för henne, den berömde stekhusmördaren. Han hade fått nio dödsdomar, det nuvarande rekordet på Death Row. Han dödade sex personer, av dem fem tonåringar, i köket på en grillrestaurang i Oklahoma City under ett rån som spårade ur.

De är mördare allihop, sa Ronnie flera gånger, och det enda de pratar om är att döda. Det är vad som gäller på Death Row. Se till att jag kommer ut!

Kände han sig trygg? frågade hon.

Nej, för fan, inte när man bodde tillsammans med en samling mördare. Han hade alltid varit för dödsstraffet, och nu var han en orubblig anhängare av det. Fast de åsikterna behöll han för sig själv i den nya omgivningen.

Besöken var inte tidsbegränsade. Till slut sa de hej till varandra med uppriktiga löften om att skriva och ringa. Annette kände sig emotionellt urlakad när hon lämnade McAlester.

Ron började ringa med en gång. På Death Row hade man en telefon på en vagn som rullades fram till cellerna. En vakt slog numret och skickade sedan in luren mellan celldörrens stänger. Eftersom mottagaren alltid betalade samtalen brydde sig vakterna inte om hur många de blev. Leda och desperation gjorde att Ron snart ropade efter telefonvagnen oftare än någon annan.

Han brukade börja med att be om pengar, 20 eller 30 dollar så att han kunde äta och köpa cigarretter. Annette och Renee försökte skicka 40 dollar var i månaden, men de hade sina egna utgifter och ont om pengar. De skickade aldrig tillräckligt mycket, och detta påminde Ron dem ständigt om. Han var ofta arg och påstod att de inte älskade honom, för annars skulle de se till att han kom ut. Han var oskyldig, det visste alla, och de enda utanför fängelset som kunde se till att han blev fri var hans systrar.

Telefonsamtalen blev sällan trevliga, trots att de försökte undvika att gräla med honom. Oftast lyckades Ron vid ett eller annat tillfälle påminna systrarna om hur mycket han älskade dem.

Annettes man prenumererade på National Geographic och Ada Evening News åt honom. Ronnie ville veta vad som hände där hemma.

Kort efter sin ankomst till McAlester fick han för första gången höra talas om Ricky Joe Simmons bisarra bekännelse. Barney kände till den inspelade bekännelsen men valde att inte ta upp den under rättegången och informerade inte klienten om den. En utredare på rättshjälpsmyndigheten tog med sig videobandet till McAlester och visade det för Ron. Han flög i taket. Någon annan hade erkänt att det var han som dödade Debbie Carter, och juryn fick aldrig veta det!

Nog skulle detta snart bli känt i Ada, och han ville läsa om det i lokaltidningen.

Ricky Joe Simmons blev ännu ett föremål för Rons besatthet, kanske det största, och han skulle vara fixerad vid honom i flera år.

Ron försökte ringa till alla, han ville att hela världen skulle känna till Ricky Joe Simmons. Hans bekännelse var Rons biljett därifrån, och han ville att någon skulle träda fram och ställa ynglingen inför rätta. Han ringde till Barney, andra advokater, ämbetsmän i countyt och även gamla vänner, men de flesta vägrade att betala för samtalet.

Reglerna ändrades och telefonprivilegierna begränsades sedan ett par dödsdömda blev ertappade med att ringa till offrens anhöriga enbart för att jäklas med dem. I genomsnitt tilläts två samtal i veckan, och alla telefonnummer måste godkännas i förväg.

En gång i veckan sköt Korridormannen en vagn med sönderlästa pocketböcker genom Cellavdelning F. Greg Wilhoit läste allt som fanns – biografier, deckare, västern. Stephen King var en favorit, och han var väldigt förtjust i John Steinbecks böcker.

Han uppmuntrade Ron att läsa för att få lite verklighetsflykt, och snart diskuterade de förtjänsterna med Vredens druvor och Öster om Eden, vilket inte var så vanligt på Death Row. De kunde stå lutade mot celldörrarna i timtal och prata. Om böcker, baseboll, kvinnor och sina rättegångar.

Båda blev överraskade när de fick höra att de flesta dödsdömda inte bedyrar sin oskuld. Istället försöker de försköna sina brott när de pratar med varandra. Döden var ett återkommande samtalsämne – mord, mordrättegångar, mord som ännu inte hade begåtts.

När Ron fortsatte att hävda att han var oskyldig började Greg tro honom. Alla interner har utskriften från rättegången nära till hands, och Greg läste igenom Rons – hela tvåtusen sidor. Rättegången i Ada gjorde honom chockad. Ron läste Gregs utskrift och blev lika chockad av hans rättegång i Osage County.

De trodde på varandra och ignorerade grannarnas skepsis.

I början av vistelsen på Death Row var vänskapen terapeutisk för Ron. Till slut fanns det någon som trodde på honom, någon som han kunde prata med i timtal, någon som kunde lyssna med ett intelligent och förstående öra. När han hade lämnat den grottliknande cellen i Ada och kunde öppna sig för en vän förblev hans tillstånd stabilt. Han varken gormade eller vankade av och an eller skrek om att han var oskyldig. Humörsvängningarna var inte lika dramatiska. Han sov mycket, läste mycket, kedjerökte och pratade med Greg. De gick ut på gården tillsammans och skyddade varandra. Annette skickade mer pengar, och Ron köpte en liten teve från kantinen. Hon visste hur viktigt det var för Ron att ha en gitarr och försökte outtröttligt skaffa en åt honom. Det gick inte att ordna genom kantinen. Efter flera telefonsamtal och brev lyckades hon få fängelseledningen att tillåta att en musikaffär i McAlester skickade en till honom.

Det blev problem så snart den levererades. Angelägen att imponera på de andra med sin begåvning spelade Ron högljutt på gitarren och sjöng för full hals. Det kom en mängd klagomål, men det brydde sig Ron inte om. Han älskade sin gitarr och älskade att sjunga, särskilt låtar av Hank Williams. ”Your cheatin’ heart” ekade i korridoren. De andra svor åt honom, och han svor tillbaka.

Sedan tröttnade Soledad på Rons musik och hotade honom till livet. Vad bryr jag mig om det? sa Ron. Jag har redan fått min dödsdom.

Ingen möda lades ner på ventilationen i Cellavdelning F, och när sommaren kom blev det som en bastu där inne. Internerna satt i bara kalsongerna framför de små fläktar som kunde köpas genom kantinen. Det var inte ovanligt att de vaknade före gryningen med lakanen fuktiga av svett. Somliga tillbringade dagarna helt nakna.

Av någon anledning anordnade fängelseledningen visningar av Death Row. Besökarna var oftast high school-studenter vars föräldrar och lärare hoppades kunna skrämma dem att inte begå brott. När det var varmt beordrade vakterna internerna att klä på sig innan det blev dags för en visning. Några lydde, andra inte.

En indian med smeknamnet Näck föredrog den naturliga looken och var alltid helt naken. Han var begåvad med den sällsynta förmågan att kunna fjärta på begäran, och när gruppen av besökare närmade sig tyckte han om att trycka rumpan mot celldörrens stänger och lägga av en rejäl rökare. Detta chockade ungdomarna och fick deras rundvandring att komma av sig.

Vakterna sa åt honom att sluta med det där. Han vägrade. Hans kamrater sporrade honom, men bara när det var en visning. Till slut förde vakterna bort honom när det skulle komma besökare. Flera andra försökte härma hans beteende men saknade förmågan.

Ron nöjde sig med att spela gitarr och sjunga för besökarna.

Den 4 juli 1988 var Ron på dåligt humör när han vaknade och fortsatte att vara det. Det var nationaldagen, självständighetsdagen, en tid för firande och parader och liknande, och han satt inlåst i en djävulshåla för ett brott som han inte hade begått. Var fanns hans självständighet?

Han började gorma och svära och hävda sin oskuld, och när detta ledde till glåpord i korridoren blev han helt vild. Han började kasta allt han kunde få tag i omkring sig – böcker, tidskrifter, toalettsaker, den lilla radion, Bibeln och kläderna. Vakterna iakttog det hela och bad honom lugna ner sig. Han svor åt dem och gormade ännu högre. Pennor, papper och mat från kantinen flög genom luften. Sedan lyfte han teven och krossade den mot tegelväggen. Till slut tog han sin älskade gitarr och slog den upprepade gånger mot celldörren.

De flesta av de dödsdömda internerna tog en daglig dos av ett milt antidepressivt medel som hette Sinequan. Det var avsett att lugna nerverna och hjälpa dem att sova.

Till slut lyckades vakterna övertala Ron att ta något som var starkare, och då blev han dåsig och tyst. Senare under dagen började han städa upp i cellen.

Sedan ringde han till Annette och grät medan han berättade vad som hade hänt. Hon besökte honom, och det blev inte ett trevligt möte. Han skrek i luren, anklagade henne för att inte försöka få honom fri och krävde än en gång att hon skulle sälja allt och anlita en berömd advokat som kunde göra någonting åt denna orättvisa. Hon bad honom lugna ner sig och sluta skrika, och när han inte gjorde det hotade hon med att gå.

Med tiden ordnade Annette och Renee med en ny teve, en ny radio och en ny gitarr.

I september 1988 åkte en advokat från Norman vid namn Mark Barrett till McAlester för att träffa sin nye klient. Mark var en av fyra advokater som handlade överklaganden åt medellösa tilltalade som hade dömts till döden. Fallet Williamson hade tilldelats honom. Barney Ward var ute ur bilden.

Det är obligatoriskt med överklaganden i mål som lett till dödsstraff. De nödvändiga handlingarna hade lämnats in, och den långsamma proceduren hade inletts. Detta förklarade Mark för Ron Williamson och lyssnade på hans mångordiga bedyrande av sin oskuld. Det förvånade honom inte att få höra något sådant, och han hade ännu inte gått igenom utskriften från rättegången.

För att hjälpa sin nye advokat hade Ron sammanställt en lista med alla som hade ljugit under rättegången, och sedan beskrev han in i minsta detalj för Mark Barrett vad var och en av dem hade ljugit om.

Mark fick intrycket att Ron var intelligent, samlad och tydligt medveten om sin situation och sin omgivning. Han var vältalig och pratade länge och detaljerat om de lögner som polisen och åklagaren hade använt sig av. Han verkade lite panikslagen, men det var inte mer än man kunde vänta sig. Mark visste ingenting om Rons tidigare medicinska problem.

Marks far var pastor i kyrkan Disciples of Christ, och denna bakgrund fick Ron att inleda en lång diskussion om religion. Han ville att Mark skulle veta att han var en troende kristen, hade blivit uppfostrad med kyrkan av gudfruktiga föräldrar och ofta läste i Bibeln. Ron citerade ett antal bibelverser, och Mark blev imponerad. Det fanns en vers som han hade särskilda problem med, och han undrade hur Mark tolkade den. De diskuterade saken ingående. Det var viktigt för Ron att förstå versen, och hans oförmåga att inse innebörden gjorde honom tydligt besviken. Det fanns ingen tidsbegränsning för advokatbesök, och klienterna var angelägna att stanna utanför cellen. De pratade i över en timme.

Mark Barrett fick uppfattningen att Ron var fundamentalist och lätt att prata med, även om han kanske var lite för medgörlig. Som alltid var han skeptiskt inställd till klientens hävdande av sin oskuld, men han hade allt annat än förutfattade meningar. Han hade dessutom hand om Greg Wilhoits överklaganden och var fullt övertygad om att Greg inte hade mördat sin fru.

Mark visste att det satt oskyldiga män på Death Row, och ju mer han fick veta om Rons fall, desto mer trodde han på honom.

11

Dennis Fritz var inte medveten om det, men tolv månader i countyts häkte hade gjort honom delvis förberedd på fängelsets stränga betingelser.

Han kom till Conner Correctional Center i juni, sittande där bak i en minibuss tillsammans med fler nya interner, fortfarande i ett omtöcknat tillstånd av förnekelse och skräckslagen. Det var viktigt att se ut och bete sig annorlunda, och det bemödade han sig om. Conner ansågs vara en ”avstjälpningsplats” bland mindre strängt bevakade fängelser. Det var ett tufft ställe, tuffare än de flesta, och Dennis frågade sig själv gång på gång hur och varför han till synes godtyckligt hade blivit placerad där.

Han motades genom inskrivningsprocedurerna och fick höra standardföreläsningen om regler och bestämmelser, och sedan sattes han i en dubbelcell med en våningssäng och ett fönster som han kunde se ut genom. Precis som Ron var han tacksam för fönstret. I Ada hade det gått veckor utan att han fick se solen.

Hans cellkamrat var en mexikan som talade dålig engelska, och det passade Dennis utmärkt. Han talade inte spanska och hade ingen lust att lära sig språket. Den första stora utmaningen gällde hur de skulle kunna få ett ögonblicks ostördhet när de hela tiden befann sig inom armslängds avstånd från varandra.

Dennis svor att han skulle ägna varje möjlig stund åt att arbeta för att få sitt straff upphävt. Det skulle ha varit lätt att ge upp. Systemet var helt och hållet vänt mot internerna, men han var fast besluten att segra.

Conner var överbelagt och känt för sina våldsamheter. Det förekom gängbildningar, mord, misshandel, våldtäkter och knark hela tiden och vakter som tog emot mutor. Han hittade snabbt de säkra områdena och undvek män som han trodde kunde ge honom problem. Han såg sin fruktan som en tillgång. Efter några månader föll de flesta fångar omedvetet in i fängelserutinerna och blev institutionaliserade. De sänkte garden, tog chanser och utgick från att de var säkra.

Det var ett bra sätt att råka illa ut, och Dennis svor att han aldrig skulle glömma att vara rädd.

Klockan sju var alla fångar vakna, och då öppnades celldörrarna. De åt i en stor matsal och kunde sitta var de ville. De vita tog ena sidan och de svarta den andra, och indianerna och de spansktalande hamnade någonstans i mitten men kände sig mer hemma på den mörkare sidan. Frukostmaten var inte dålig – ägg, majsgröt och bacon. Det pratades livligt – männen kände sig lättade när de hade kontakt med andra.

De flesta ville arbeta – vad som helst för att få lämna cellavdelningen. Eftersom Dennis hade jobbat som lärare blev han övertalad att undervisa andra interner så att de kunde genomgå ett utbildningsprogram för high school-kompetens. Efter frukosten gick han till klassrummet och undervisade fram till lunchtid. Hans lön var 7:20 dollar i månaden.

Modern och fastern började skicka 50 dollar i månaden till honom, pengar som de nätt och jämnt kunde skrapa ihop men ändå ansåg vara viktiga. För dem köpte han cigarretter, konserverad tonfisk, kex och kakor i kantinen. En mans egen ”kantin” var hans lilla förråd av godsaker i cellen, något som han var ytterst rädd om. Så gott som alla interner rökte, och den gängse valutan var cigarretter. Ett paket Marlboro var att jämställa med kontanter.

Dennis hittade snart till biblioteket och blev glad när han fick veta att han fick studera där från klockan ett till fyra på eftermiddagen, utan avbrott. Han hade aldrig öppnat en bok om juridik förut, men nu var han fast besluten att förkovra sig i ämnet. Ett par andra juridikstuderande – interner som såg sig själva som fängelseadvokater och faktiskt var riktigt kunniga – blev hans vänner och lärde honom hur man tog sig genom de digra avhandlingarna och rättsfallsreferaten. Som alltid tog de betalt för sina råd, och arvodet betalades med cigarretter.

Han inledde sin juridiska utbildning genom att läsa om hundratals rättsfall i Oklahoma och leta efter likheter och eventuella misstag som hade begåtts under rättegången mot honom. Hans överklaganden skulle snart tas upp, och han ville veta lika mycket som sin advokat. Han upptäckte de federala domstolsreferaten och gjorde anteckningar om tusentals fall i hela landet.

Internerna skulle befinna sig i cellen mellan klockan fyra och fem, de blev räknade, och rapporter skrevs. Middagen var över klockan halv åtta, och fram till nästa inlåsning kvart över tio fick internerna röra sig fritt i byggnaden, motionera eller spela kort, domino eller basketboll. Många föredrog att bara slappa, sitta i grupper, prata och röka och fördriva tiden.

Dennis gick tillbaka till biblioteket.

Hans dotter Elizabeth var femton år, och de skrev flitigt till varandra. Hon blev uppfostrad av sin mormor i ett stadgat hem där hon fick gott om uppmärksamhet. Hon trodde på att fadern var oskyldig, men Dennis misstänkte ändå att hon hade sina tvivel. De skrev brev till varandra och pratade i telefon minst en gång i veckan. Dennis ville emellertid inte låta henne besöka honom. Han ville inte att dottern ens skulle komma i närheten av fängelset. Hon skulle inte få se honom klädd som en fånge, omgiven av rakbladstråd.

Wanda Fritz, hans mor, reste till Conner kort efter det att Dennis kom dit. Besökstiden var på söndagar mellan klockan tio och fyra, och i rummet stod rader med fällbord och stolar. Det var som en djurpark. Ett tjugotal interner släpptes in åt gången, och deras anhöriga väntade på dem – fruar, barn, mödrar och fäder. Känslorna svallade högt. Barnen var ofta stökiga och högljudda. Männen hade inga handfängsel, och det var tillåtet med kroppskontakt.

Kroppskontakt var precis vad männen ville ha, men överdrivet kyssande och tafsande var förbjudet. Knepet var att få en annan intern att distrahera vakten en kort stund så att man kunde ägna sig åt vilt sexuellt umgänge. Det var inte ovanligt att se ett par sjunka ner mellan två läskedrycksautomater och på något sätt lyckas ha samlag. Fruar som satt lugnt vid ett bord kunde snabbt försvinna under det för en snabb omgång oralsex.

Lyckligtvis kunde Dennis fånga moderns uppmärksamhet mitt uppe i dessa hektiska aktiviteter, men hennes besök var det jobbigaste som hade hänt den veckan. Han avrådde henne från att komma tillbaka.

Ron började snart vanka av an och gorma i cellen. Om man inte var galen redan när man kom till Death Row tog det inte lång tid att förlora förståndet i den omgivningen. Han stod vid celldörren och skrek: ”Jag är oskyldig! Jag är oskyldig!” i timtal tills han blev hes. Efter ett tag blev hans röst emellertid starkare, och han kunde stå och skrika under allt längre perioder. ”Det var inte jag som dödade Debbie Carter! Det var inte jag som dödade Debbie Carter!”

Han lärde sig Ricky Joe Simmons inspelade bekännelse utantill, ord för ord, och rabblade den med hög röst för vakterna och medfångarna. Han kunde dessutom ägna timmar åt att citera ur utskriften från rättegången, sida upp och sida ner med de vittnesmål som hade skickat honom till dödscellen. De andra internerna ville strypa honom, samtidigt som de förundrade sig över hans otroliga minne.

De var emellertid inte särskilt imponerade klockan två på natten.

Renee fick ett underligt brev från en annan intern. Delar av det löd:

Kära Renee

Herren vare lovad! Jag heter Jay Neill, fånge nummer 141128. Jag skriver detta å din bror Rons vägnar och på hans begäran. Ron har cellen intill min. Det händer dagligen att Ron genomlider svåra stunder. Jag har fått intrycket att han får någon sorts medicin som ska stabilisera och dämpa hans beteende. De begränsningar som gäller för medicinering här gör emellertid att det bara blir marginella effekter även i de bästa fall. Rons största problem är hans dåliga självkänsla. Och jag tror att man på fängelset anser att hans intelligenskvot ligger under genomsnittet. Han har det som svårast mellan midnatt och fyra på natten.

Ibland händer det att han skriker olika saker för full hals. Detta har stört många fångar här. Först försökte de resonera med honom och sedan stå ut med honom. Men många i hans närhet har svårt för det. (Säkert på grund av alla sömnlösa nätter.)

Jag är kristen och ber varje dag för Ron. Jag pratar med honom och lyssnar på honom. Han älskar både dig och Annette otroligt mycket. Jag är hans vän. Jag har fungerat som en sorts buffert mellan Ron och de personer som hans skrikande stör och pratat med honom tills han lugnat ner sig.

Gud välsigne dig och din familj.

Högaktningsfullt, Jay Neill

Neills vänskap med någon på Death Row var alltid misstänkt, och hans omvändelse till kristendomen diskuterades ofta. Hans ”vänner” var skeptiska. Innan han hamnade i fängelse hade han och hans pojkvän velat flytta till San Francisco för att kunna njuta av en friare livsstil. Eftersom de inte hade några pengar bestämde de sig för att råna en bank, ett tilltag som de inte hade någon erfarenhet av. De valde en i staden Geronimo, och efter att ha gjort en stormig entré och förklarat sina avsikter gick det hela åt skogen. Under det kaotiska rånet gav Neill och hans kumpan tre bankkassörer dödliga knivhugg, sköt ihjäl en kund och sårade tre andra. Mitt uppe i blodbadet fick Neill slut på ammunition, vilket han upptäckte när han satte revolverpipan mot ett litet barns huvud och tryckte av. Det hände ingenting – barnet blev inte skadat, i varje fall inte fysiskt. De båda mördarna kom iväg med cirka 20 000 dollar i kontanter och var snart i San Francisco, där de gav sig ut och shoppade – hellånga minkpälsar, fantastiska sjalar och så vidare. De spred pengar omkring sig på gaybarer och roade sig på sitt dekadenta sätt i drygt tjugofyra timmar. Sedan fördes de tillbaka till Oklahoma, där Neill till slut skulle bli avrättad.

På Death Row tyckte Neill om att citera ur Bibeln och hålla korta predikningar, men det var få som lyssnade på honom.

På Death Row hade läkarvård låg prioritet. Alla interner sa att det första man förlorade var hälsan och sedan förståndet. Ron blev undersökt av en fängelseläkare som hade fördelen av att förfoga över hans tidigare fängelsehandlingar och sjukdomshistoria. Han noterade att Ron sedan länge haft problem med alkohol- och drogmissbruk, vilket inte var särskilt överraskande när det gällde en intern på Cellavdelning F. Han drabbades av depressioner och hade varit manodepressiv i minst tio år. Han led även av schizofreni och personlighetsstörning.

Läkaren skrev ut Mellaril igen, och det gjorde honom lugn.

De flesta av internerna trodde att Ron bara ”spelade knäpp”, låtsades vara galen i hopp om att på något sätt kunna komma bort från Death Row.

Två celler från Greg Wilhoit satt en gammal intern vid namn Sonny Hays. Ingen var riktigt säker på hur länge Sonny hade väntat där, men han kom dit före någon annan. Han närmade sig de sjuttio, hade ruskigt dålig hälsa och vägrade att träffa eller prata med någon. Han klädde celldörren med tidningssidor och filtar, hade alltid ljuset släckt och åt bara tillräckligt för att hålla sig vid liv. Han varken duschade, rakade sig eller klippte håret, tog aldrig emot några besökare och vägrade att prata med sina advokater. Han varken skickade eller fick post, ringde inga telefonsamtal, köpte ingenting från kantinen, struntade i tvätten och hade ingen teve eller radio. Han lämnade aldrig sin mörka lilla fängelsehåla, och det kunde gå dagar utan att det hördes ett ljud från hans cell.

Sonny var fullständigt vansinnig, och eftersom en mentalt störd person inte kan avrättas höll han helt enkelt på att tyna bort och dö på sina egna villkor. Nu fanns det en ny galning på Death Row, även om Ron hade svårt att övertyga de andra om det. Han bara spelade knäpp.

En händelse fångade emellertid deras uppmärksamhet. Ron lyckades få stopp i toalettstolen så att cellgolvet översvämmades av fem centimeter vatten. Han klädde av sig naken och började göra svanhopp i sin lilla bassäng från den övre sängen medan han skrek osammanhängande. Till slut kunde vakterna övermanna honom och ge honom lugnande medel.

Fastän det saknades luftkonditionering i Cellavdelning F fanns det ett system för uppvärmning, och under vintern fanns det en rimlig förväntan om varm luft genom de gamla ventilationskanalerna. Så blev det inte. Cellerna var iskalla. Det bildades ofta frost på insidan av fönstren på nätterna, och de påbyltade internerna stannade i sängen så länge som möjligt.

För att kunna sova tog de på sig alla klädesplagg de hade – båda paren strumpor, kalsongerna, T-tröjorna, byxorna, skjortorna och allt annat en intern hade råd att köpa från kantinen. Extrafiltar var lyxvaror som inte tillhandahölls av delstaten. Maten, som serverades kall under sommarhalvåret, var knappt ätbar på vintern.

De fällande domarna mot Tommy Ward och Karl Fontenot upphävdes av Oklahomas appellationsdomstol för brottmål därför att man använt deras respektive bekännelser mot dem under rättegången, och eftersom ingen av dem vittnade blev båda förvägrade rätten att konfrontera den andre.

Om det hade hållits separata rättegångar skulle de författningsenliga problemen ha undvikits.

Om bekännelserna inte hade tagits upp skulle det givetvis inte ha blivit några fällande domar.

De fick lämna sina dödsceller och fördes tillbaka till Ada. Tommy fick en ny rättegång i staden Shawnee i Pottawatomie County. Med Bill Peterson och Chris Ross som åklagare än en gång, och efter att domaren tillåtit att juryn fick se den inspelade bekännelsen, befanns Tommy vara skyldig på nytt, och ännu ett dödsstraff utdömdes. Under den andra rättegången körde Annette Hudson hans mor till domstolsbyggnaden varje dag. Karl fick en ny rättegång i staden Holdenville i Hughes County. Även han befanns skyldig och fick dödsstraff.

Ron gladde sig först enormt åt deras upphävda domar och blev sedan bestört över de nya dödsstraffen. Hans eget överklagande höll sakta på att leta sig genom rättssystemet. Rons fall hade övertagits av någon annan inom rättshjälpsmyndigheten. På grund av det ökande antalet domar med dödsstraff hade man anställt fler jurister. Mark Barrett hade för mycket att göra och måste lämna ifrån sig ett par av sina fall. Dessutom väntade han ängsligt på ett beslut från appellationsdomstolen för brottmål om Greg Wilhoit. Den domstolen var notoriskt hård mot tilltalade, men Mark var övertygad om att Greg skulle få en ny rättegång.

Rons nye advokat hette Bill Luker, och i sin inlaga hävdade han ihärdigt att Ron inte hade fått en rättvis rättegång. Han kritiserade Barney Wards agerande och hävdade att Ron inte blivit ”nöjaktigt företrädd i domstolen”, vilket brukade vara det första argumentet i mål som lett till dödsstraff. Den största av Barneys underlåtenhetssynder var att han inte hade tagit upp frågan om Rons mentala tillräknelighet. Hans tidigare medicinska problem lades aldrig fram som förmildrande omständigheter. Luker gick igenom Barneys misstag, och den listan blev lång.

Han kritiserade polisens och åklagarmyndighetens metoder och tillvägagångssätt, och det blev en diger inlaga. Dessutom ifrågasatte han domare Jones beslut när det gällde att låta juryn höra Rons drömbekännelse, bortse från ett antal Brady-överträdelser från åklagarens sida och genomgående underlåtenhet att säkerställa att Ron fick en rättvis rättegång.

De flesta av Bill Lukers klienter var otvivelaktigt skyldiga. Hans jobb var att se till att deras överklaganden sköttes på rätt sätt. Rons fall var emellertid annorlunda. Ju mer han satte sig in i det och ju fler frågor han ställde, desto mer blev Luker övertygad om att detta var ett överklagande som han kunde vinna.

Ron var en ytterst samarbetsvillig klient med djupt förankrade åsikter som han gärna delgav sin advokat. Han ringde ofta och skrev långa brev. Hans kommentarer och synpunkter var oftast till hjälp. Stundtals var hans minne av detaljerna beträffande de tidigare mentala problemen häpnadsväckande.

Han hade fortfarande hängt upp sig på Ricky Joe Simmons bekännelse och ansåg att det var en allvarlig parodi på rättvisa att den inte hade tagits upp under rättegången. Han skrev till Luker:

Bäste Bill

Du vet att jag tror att det var Ricky Simmons som dödade Debbie. Det måste han ha gjort, annars skulle han inte ha erkänt mordet. Jag har fått genomgå ett fysiskt helvete, Bill. Jag tycker inte att det är mer än rätt att Simmons får betala för det han gjorde och att jag släpps fri. De vill inte lämna ut den här bekännelsen till dig därför att de vet att du kommer att ta med den i din inlaga och genast se till att jag får en ny rättegång. Så tala för Guds skull om för de där jävlarna att du vill ha hans bekännelse.

Din vän, Ron

Ron hade gott om tid och skrev mängder av brev, framför allt till sina systrar. De insåg hur viktiga breven var för honom och tog sig tid att svara. Pengar var ofta ett problem. Fängelsematen gick inte att äta, och han föredrog att köpa det han kunde från kantinen. Han skrev till Renee:

Renee

Jag vet att Annette skickar lite pengar till mig. Men mitt elände blir allt värre. Karl Fontenot är här, och han har ingen som skickar någonting till honom. Kan du skicka lite extra pengar, även om det bara blir tio dollar?

Kram, Ronnie

Några dagar före sin första julhelg på Death Row skrev Ronnie till Renee:

Renee

Hej och tack för pengarna som du skickade. De kommer att gå till särskilda behov. I första hand gitarrsträngar och kaffe. Jag har fått fem julkort i år, bland dem ditt. Julen kan framkalla varma känslor.

Dina 20 dollar kom verkligen väl till pass, Renee. Jag hade just lånat pengar av en vän för att köpa gitarrsträngar och tänkte betala tillbaka dem av de 50 dollar som Annette skickar varje månad. Då skulle jag nästan ha varit pank. Jag vet att 50 dollar är mycket pengar, men jag har varit generös och delat dem med en kille vars mor inte har råd att skicka någonting. För ett tag sen skickade hon 10 dollar, men det var de första pengar han hade fått sen i september, när jag lärde känna honom. Jag ser till att han har kaffe, cigarretter, osv. Stackars sate.

I dag är det fredag, så i morgon kommer ni att öppna era julklappar. Jag hoppas att alla får vad de vill ha. Barn växer upp så fort. Nu kommer jag att börja gråta om jag inte tar mig samman.

Hälsa till alla att jag älskar dem, Ronnie

Det var svårt att tro att Ronnie hade några ”varma känslor” under julhelgen. Monotonin på Death Row var illa nog, men att vara avskuren från familjen vållade sådan smärta och desperation att han inte pallade för det. I början av våren 1989 började hans tillstånd försämras allvarligt. Påfrestningarna, enformigheten och den djupa bitterheten över att ha blivit skickad till ett helvete för ett brott som han inte hade begått förtärde honom, och han bröt samman. Han började skära sig i handlederna och försökte ta sitt liv. Han led av svår depression och ville dö. Såren var ytliga men lämnade ärr efter sig. Detta hände upprepade gånger, och vakterna höll honom under noggrann uppsikt. När det inte fungerade med att skära sig i handlederna lyckades han sätta eld på sin madrass och låta den smälta stoppningen droppa på sina armar och ben. Brännskadorna blev behandlade och läkte efter en tid. Vid fler än ett tillfälle var han ständigt övervakad som självmordsbenägen.

Den 12 juli skrev han till Renee:

Kära Renee

Jag har svåra plågor. Jag har fått brännskador av andra och tredje graden på kroppen. Påfrestningarna här är oerhörda. Jag kommer ingenstans när plågorna blir outhärdliga. Och jag har haft huvudvärk, Renee, jag har dunkat huvudet mot betongen. Jag har lagt mig på golvet och dunkat huvudet mot betongen. Jag har slagit mig själv i ansiktet så att jag hade ont hela dagen efter. Alla här är som sardiner i en burk. Det här är det värsta jag någonsin varit med om. Knepet och lösningen på problemet är pengar. Allt jag får att äta är bara skit. Det är som att leva på militära ransoner på någon gudsförgäten ö. De andra här är fattiga men jag har varit så hungrig att jag har fått be om smulor för att stilla hungern. Jag har gått ner i vikt. Det är så mycket lidande här.

Hjälp mig, snälla du. Ron

Under en lång tids depression slutade Ron att kommunicera över huvud taget och slöt sig inom sig själv tills vakterna hittade honom i fosterställning på sängen. Han reagerade inte på någonting.

Sedan skar Ron sig i handlederna igen den 29 september. Han tog sina mediciner sporadiskt, pratade ständigt om att begå självmord och bedömdes till slut utgöra en fara för sig själv. Han blev förflyttad från Cellavdelning F till Eastern State Hospital i Vinita. När han togs in beklagade han sig och sa: ”Jag har blivit utsatt för orättmätig behandling.”

På Eastern State togs han först emot av dr Lizarraga, som var en fast anställd läkare på sjukhuset och som framför sig såg en trettiosexårig man med drog- och alkoholproblem, långt och grånande hår och mustasch, sjabbiga fängelsekläder och brännsår på benen och ärr på handlederna, ärr som han förvissade sig om att läkaren såg. Han medgav beredvilligt att han gjort sig skyldig till många dumheter men förnekade med bestämdhet att han hade dödat Debbie Carter. Den orättvisa han ansåg sig ha utsatts för hade berövat honom allt hopp och fått honom att vilja dö.

Ron behandlades som patient på Eastern State de följande tre månaderna. Medicindoserna blev justerade. Han blev undersökt av olika läkare – en neurolog, en psykolog och flera psykiatrer. Det noterades vid fler än ett tillfälle att han var emotionellt labil, lättirriterad över motgångar, självupptagen med låg självaktning, ibland frånvarande och alltid benägen att snabbt brusa upp. Humörsvängningarna var kraftiga och anmärkningsvärda.

Han var krävande, och efter en tid blev han aggressiv mot personalen och andra patienter. Sådant beteende kunde inte tolereras, så Ron skrevs ut och skickades tillbaka till Death Row. Dr Lizarraga ordinerade litiumkarbonat, Navane och Cogentin, en medicin som vanligen sattes in för att behandla symptom på Parkinsons sjukdom men ibland användes för att dämpa skakningar och rastlöshet som orsakades av lugnande medel.

På Big Mac blev en vakt vid namn Savage brutalt attackerad av Mikell Patrick Smith, en dödsdömd fånge som betraktades som den farligaste mördaren i fängelset. Smith fäste en hemmagjord kniv vid änden av ett kvastskaft och körde ut den genom bönhålet när vakten gav honom lunchbrickan. Kniven trängde genom vaktens bröst och hjärta, men Savage lyckades på ett mirakulöst sätt klara livhanken.

Två år tidigare hade Smith knivhuggit en annan fånge.

Angreppet skedde inte på Death Row utan i Cellavdelning D, där Smith satt av disciplinära skäl. Trots det kom fängelseledningen fram till att man behövde en ny och tidsenlig anläggning för dödsdömda fångar. Angreppet blev omskrivet och ett argument för finansiering av den nya byggnaden.

Planer på att uppföra Enhet H började diskuteras, en anläggning som skulle ”maximera säkerhet och tillsyn samtidigt som interner och personal tillförsäkras en trygg och modern miljö där de kan leva och arbeta”. Byggnaden skulle ha 200 celler på två våningar med vardera fyra korridorer.

De anställda på fängelset hade redan från början stort inflytande på hur Enhet H skulle se ut. I den spända stämning som rådde efter angreppet mot Savage kunde personalen påverka skapandet av en ”kontaktfri” anläggning. Medan projektet planerades träffade 35 fängelseanställda de arkitekter från Tulsa som kriminalvårdsmyndigheten hade anlitat.

Ingen dödsdömd intern hade någonsin rymt från McAlester, men projektledarna för Enhet H fick den uppseendeväckande idén att placera hela anläggningen under jord.

Efter två år på Death Row var Rons mentala hälsa på väg att försämras allvarligt. Det oväsen han förde – rop, skrik och svordomar dygnet runt – blev ännu värre. Hans beteende blev allt mer desperat. Vad som helst kunde få honom att brusa upp, svära och slänga saker mot cellväggarna. Andra utbrott kunde få honom att stå och spotta ut i korridoren i timtal – en gång spottade han på en vakt. Det var när han började kasta ut sin avföring genom celldörren som det blev dags att ta honom därifrån.

”Nu slänger han skit igen”, ropade en vakt, och alla tog betäckning. När han hade lugnat ner sig förde de bort honom och körde honom till Vinita för ännu en psykiatrisk utvärdering.

Han tillbringade fyra veckor på Eastern State i juli och augusti 1990. Han fick än en gång träffa dr Lizarraga, som ställde samma diagnos som första gången. Efter tre veckor började Ron be om att få återvända till Death Row. Han bekymrade sig över sitt överklagande och trodde att det skulle vara lättare att ägna sig åt det i fängelset, där det åtminstone fanns ett bibliotek med juridisk litteratur. De medicindoser han tog hade korrigerats, och hans beteende verkade stabilt, så de skickade tillbaka honom.

12

Efter tretton år av missräkning lyckades Oklahoma till slut få ordning på överklagandena och planera för en avrättning. Den olycklige internen var Charles Troy Coleman, en vit man som hade dödat tre personer och suttit på Death Row i elva år. Han var ledare för en liten grupp interner som brukade ställa till med bråk, och många av hans grannar gjordes knappast upprörda av tanken på att Chuck skulle få sin spruta. De flesta av männen visste emellertid att när avrättningarna väl började så skulle de fortsätta av bara farten.

Avrättningen av Coleman var en mediehändelse, och pressen samlades utanför Big Mac. Man vakade i skenet från stearinljus och intervjuade offer, demonstranter, präster och alla som råkade komma förbi. Medan timmarna gick blev stämningen allt mer laddad.

Greg Wilhoit och Coleman hade blivit vänner, även om de argumenterade bittert om dödsstraffet. Ron var fortfarande för det, men han ändrade sig gång på gång. Han tyckte inte om Coleman, som föga förvånande hade retat sig på Rons högljudda närvaro.

Korridoren var tyst och välbevakad på kvällen när Coleman skulle avrättas. Cirkusen pågick utanför fängelset, där reportrarna räknade ner minuterna som om det var nyårsafton. Greg var i sin cell och såg alltihop på teve. Strax efter midnatt kom beskedet – Charles Troy Coleman var död.

Flera av internerna applåderade och jublade, de flesta satt tysta i cellerna. Somliga bad.

Gregs reaktion var helt oväntad. Plötslig överväldigades han av sinnesrörelse och kände bitterhet mot dem som välkomnade nyheten. Hans vän var borta. Världen var inte en trygg plats längre. Inte en enda framtida mördare skulle avskräckas – han kände till mördare och visste vad det var som fick dem att agera. Om offrets familj kände tillfredsställelse hade de fortfarande långt kvar till att kunna lägga det bakom sig. Greg var uppväxt i en metodistkyrka och läste numera i Bibeln varje dag. Förespråkade inte Jesus förlåtelse? Om det var fel att döda, varför tilläts då delstaten göra det? Med vilkas bemyndigande genomfördes avrättningen? Han hade hört dessa argument många gånger förut, men nu ljöd de från en annan källa.

Charles Colemans död blev en dramatisk uppenbarelse för Greg. Han gjorde helt om och skulle aldrig återgå till synsättet öga-för-öga.

Senare berättade han om dessa tankar för Ron, som medgav att han delade många av dem. Men nästa dag var Ron åter en ivrig anhängare av dödsstraffet och ville att Ricky Joe Simmons skulle plockas upp på Adas gator och skjutas på fläcken.

Åtalet mot Ron Williamson bekräftades den 15 maj 1991, när Oklahomas appellationsdomstol för brottmål enhälligt fastställde den fällande domen och dödsstraffet. I ett utlåtande som skrevs av domare Gary Lumpkin fann domstolen flera felaktigheter under rättegången, men ”den överväldigande bevisningen” mot den tilltalade vägde mycket tyngre än de bagatellartade misstag som begicks av Barney, polisen, Peterson och domare Jones. Man ägnade inte mycket tid åt att diskutera exakt vilka bevis som hade varit så överväldigande.

Bill Luker ringde till Ron och meddelade den dåliga nyheten, men han tog det ganska väl. Ron hade läst resuméerna och pratat med Bill många gånger, och han hade blivit varnad för att känna sig alltför optimistisk.

Samma dag fick Dennis Fritz samma besked från samma domstol. Domarna i appellationsdomstolen upptäckte återigen misstag som begåtts under rättegången mot honom, men de blev uppenbarligen övertygade av ”den överväldigande bevisningen” mot Dennis Fritz.

Han hade inte blivit imponerad av den resumé som advokaten lämnade in, och han blev inte överraskad när den fällande domen inte ändrades. Efter tre år i fängelsebiblioteket trodde Greg att han kände till lagarna och prejudikaten bättre än advokaten.

Han blev besviken men gav inte upp. Precis som Ron hade han andra argument att komma med i andra instanser. Att ge upp var inte ett alternativ. Men till skillnad från Ron var Dennis nu ensam. Eftersom han inte satt på Death Row fanns det inga offentliga försvarare tillgängliga för honom.

Appellationsdomstolen ställde sig emellertid inte alltid på åklagarens sida. Till Mark Barretts stora glädje fick han den 16 april 1991 höra att Greg Wilhoit skulle beviljas en ny rättegång. Domstolen fann det omöjligt att bortse från George Briggs bedrövliga insatser när han försvarade Greg och kom fram till att han inte hade blivit företrädd på ett nöjaktigt sätt.

Vid en rättegång som kan leda till dödsstraff anlitar man antingen den bäste advokaten i staden eller också den sämste. Greg hade omedvetet anlitat den sämste, och nu hade han fått en ny rättegång.

När en intern skulle flyttas från cellen och lämna Death Row av någon anledning fick han aldrig någon förklaring. Vakterna dök helt sonika upp med order om att han snabbt skulle klä på sig.

Greg visste emellertid att hans överklagande hade gått igenom, och när vakterna kom till hans celldörr var den stora dagen inne. ”Packa dina grejor”, sa en av dem, och det var dags att ge sig av. På ett par minuter stuvade han ner samtliga ägodelar i en pappkartong och gick sedan därifrån med sin eskort. Ron hade blivit flyttad till andra änden av korridoren, och de fick inte tillfälle att ta farväl av varandra. När Greg lämnade McAlester tänkte han på vännen som var kvar där.

När han kom till häktet i Osage County ordnade Mark Barrett snabbt med en borgensförhandling. Åtalet gällde fortfarande mord, och ett rättegångsdatum hade ännu inte bestämts, så Greg var knappast en fri man. Istället för den vanliga skyhöga borgenssumman som det var omöjligt att få ihop beslutade domaren om 50 000 dollar, en summa som Gregs föräldrar och systrar snabbt lade upp.

Efter fem år i fängelse, varav fyra på Death Row, var Greg fri och skulle aldrig återvända till en cell.

Uppförandet av Enhet H hade påbörjats 1990. Praktiskt taget allt var av betong – golven, väggarna, taken, britsarna och bokhyllorna. För att undanröja möjligheten att tillverka knivar försökte man undvika sådant som var av metall. Det fanns gott om galler och en del glas, men inte inne i cellerna.

När byggnaden stod klar täcktes den med jord. Den officiella orsaken var att man ville spara energi. Naturligt ljus och frisk luft prioriterades inte.

När Enhet H invigdes i november 1991 firade fängelset det nya och moderna dödshuset med en fest. Band klipptes av. Fängelseorkestern tvingades spela några låtar. Det anordnades rundturer – de som skulle vistas där var kvar i det gamla huset, fyrahundra meter bort. Gästerna fick möjlighet att betala för att få sova en natt på en ny betongbrits i en cell som de själva valde.

Efter festen tog man först dit ett antal fogliga interner så att man kunde upptäcka och rätta till bristfälligheter. De hölls under noggrann uppsikt för att se vad de kunde ställa till med. När Enhet H visade sig fungera som den skulle och påstods vara rymningssäker var det dags att skicka dit otäckingarna från Cellavdelning F.

Klagomålen och gnället började med en gång. Det fanns inga fönster, inget dagsljus, inget hopp om frisk luft. Byggnaden hade dubbla tak, och cellerna var för små för två män. Betongbritsarna var för hårda, och utrymmet i mitten var bara 90 centimeter brett. En toalettstol och ett tvättställ av rostfritt stål var inklämda mellan dem, så toalettbesöken blev en delad upplevelse. Cellerna var placerade så att de mesta av det dagliga snattret – internernas livsnerv – stängdes ute. För att undvika kroppskontakt hade Enhet H inte bara utformats så att vakterna hölls borta från internerna utan dessutom så att internerna hölls isolerade från varandra. Motionsgården, den mest uppskattade platsen på det gamla stället, var inte mycket mer än en betonglåda och mindre än en tennisplan. Dess väggar var fem och en halv meter höga, och över hela ytan fanns ett grovt galler som stängde ute det ljus som trängde in genom kupolen. Det gick inte att se något grönt gräs.

Den nya betongen hade inte blivit slipad eller målad. Det låg betongdamm överallt. Det samlades i högar i cellernas hörn. Det täckte väggarna, lade sig på golven, hängde i luften och andades förstås in av internerna. Dammet gjorde att advokater som besökte sina klienter ofta fick hosta och var hesa när de lämnade stället.

Det moderna ventilationssystemet var ”slutet”, vilket innebar att det aldrig kom in någon luft utifrån. Detta gick att uthärda tills det blev strömavbrott, vilket hände upprepade gånger medan mindre skavanker i systemet blev åtgärdade.

Leslie Delk, en offentlig försvarare som blivit tilldelad fallet Ron Williamson, tog upp problemen i ett brev till en kollega som hade stämt fängelset:

Matsituationen är bedrövlig, och så gott som samtliga av mina klienter har gått ner i vikt. En av dem har gått ner 40 kilo på tio månader. Jag har underrättat fängelseledningen om detta, men de säger givetvis att han mår bra, osv. En sak som jag upptäckte när jag nyligen besökte sjukavdelningen var att maten förs dit från det gamla fängelset, där den tillagas. När den kommer till Enhet H finns det interner – jag tror att de deltar i ett rehabiliteringsprogram – som serverar den. De här männen har fått höra att de kan lägga beslag på det som blir över, så portionerna för internerna på Death Row är nu hälften så stora som de som resten av fångarna får. Vad jag förstår kontrollerar kriminalvårdsmyndigheten inte den mat som hamnar på de dödsdömdas brickor. Mina klienter har beklagat sig över att den alltid är kall, så slarvigt tillagad att männen blir sjuka av den och att portionerna är så små att de flesta tvingas köpa mat från kantinen för att få i sig tillräckligt. Detta är fängelsets butik, som tar ut de priser man vill för den mat de har att erbjuda. (Vanligen mycket högre än i vanliga livsmedelsaffärer.) Dessutom saknar många av mina klienter släktingar som kan hjälpa dem med pengar, så de måste klara sig utan.

Enhet H blev en chock för internerna. Efter att ha hört rykten i två år om en ny och modern anläggning för elva miljoner dollar häpnade de när de flyttade in i en underjordisk fängelsehåla med mindre utrymme och fler restriktioner än i Cellavdelning F.

Ron avskydde Enhet H. Hans cellkamrat var Rick Rojem, som suttit på Death Row sedan 1985 och hade en lugnande inverkan på honom. Rick var buddist och ägnade timmar åt att meditera, och han tyckte dessutom om att spela gitarr. Det gick inte att vara ostörd i den trånga cellen. De hängde upp en filt i taket mellan sängarna i ett halvhjärtat försök att vistas i sina egna världar.

Rojem oroade sig för Ron. Han var inte intresserad av att läsa längre. Han kunde inte hålla sig till ett och samma ämne när han pratade. Ibland gavs han mediciner, men han fick allt annat än den behandling han behövde. Han kunde sova i timtal och sedan vanka av och an i den lilla cellen hela natten, mumla osammanhängande och älta någon av sina vanföreställningar. Sedan kunde han stå vid dörren och skrika av vånda. Eftersom de var tillsammans 23 timmar om dygnet insåg Rick att cellkamraten höll på att förlora förståndet, men han kunde inte hjälpa honom.

Ron gick ner 40 kilo efter det att han kom till Enhet H. Hans hår blev grått, och han såg ut som ett spöke. En dag väntade Annette på honom i besökrummet när hon såg två vakter leda in en spinkig gammal man med långt, stripigt hår och helskägg. Vem är det där? undrade hon. Det var hennes bror.

Hon sa: ”När jag såg dem komma med den här mannen med långt hår, en mager, förfärlig och utmärglad man som jag inte skulle ha känt igen om jag hade mött honom på gatan, åkte jag hem och skrev till fängelsedirektören och begärde att de skulle undersöka om Ron hade aids, för han såg så avtärd ut, och medveten om de historier man hör om fängelser bad jag dem kontrollera om han hade aids.”

Fängelsedirektören skrev tillbaka och försäkrade att Ronnie inte hade aids. Annette skickade ännu ett brev och klagade på maten, kantinens höga priser och det faktum att vinsten från kantinen gick till en fond vars pengar de köpte motionsutrustning till vakterna för.

En psykiater vid namn Ken Foster blev 1992 anställd av fängelset och fick snart träffa Ron Williamson. Han fann att han var ovårdad, desorienterad, fjärmad från verkligheten, mager, grånad, bräcklig, avtärd och i allmänt dålig fysisk kondition. Det stod klart för doktor Foster, och borde ha gjort det för fängelseledningen, att allt inte var som det skulle.

Rons mentala tillstånd var ännu sämre än det fysiska. Hans utbrott och attacker gick mycket längre än normalt fängelsebeteende, och det var ingen hemlighet bland vakterna och personalen att han hade tappat greppet om vad som egentligen hände. Doktor Foster fick bevittna flera utbrott med maniskt skrikande och noterade tre huvudinslag i dem: (1) att Ron var oskyldig, (2) att Ricky Joe Simmons hade erkänt mordet och borde åtalas, samt (3) att Ron led svårt av fysisk smärta, oftast i bröstet, och var rädd för att han höll på att dö.

Trots att symptomen var uppenbara och allvarliga tydde de handlingar som doktor Foster gick igenom på att Ron inte hade fått någon mentalvårdsbehandling på länge. Om en person som var lika sjuk som Ron inte tog några mediciner ledde det till psykotiska symptom.

Doktor Foster skrev: ”De psykotiska reaktionerna och den åtföljande försämringen förstärks när en person utsätts för påfrestningarna med att sitta på Death Row och veta att man ska bli avrättad. Enligt GAF-skalan, så som den presenteras i ansedda handböcker om mentalvård, betraktas internering som en ”katastrofal stressfaktor”.

Det var omöjligt att föreställa sig hur mycket värre katastrofen kunde vara för en oskyldig person.

Doktor Foster kom fram till att Ron behövde bättre mediciner och en bättre omgivning. Ron skulle alltid vara mentalsjuk, men det var möjligt med förbättringar, även för en dödsdömd. Doktor Foster fick emellertid snart veta att hjälp till dödsdömda och sjuka fångar hade väldigt låg prioritet.

Han pratade med James Saffle, som numera var regiondirektör på kriminalvårdsmyndigheten, och med Dan Reynolds, den nye fängelsedirektören på McAlester. Båda var bekanta med Ron Williamson och hans problem, och båda hade viktigare saker att bekymra sig över.

Ken Foster visade sig emellertid vara en ganska envis och självständig man som ogillade byråkratisk stelbenthet, och han ville faktiskt hjälpa sina patienter. Han fortsatte att lämna rapporter till Saffle och Reynolds och förvissade sig om att de kände till detaljerna beträffande Rons allvarliga mentala och fysiska problem. Han insisterade på att träffa Reynolds minst en gång i veckan för att gå igenom patienternas tillstånd – Rons fall togs alltid upp. Han talade dessutom dagligen med en biträdande fängelsedirektör, delgav honom regelbundna uppdateringar och såg till att sammanfattningarna överlämnades till fängelsedirektören.

Doktor Foster förklarade upprepade gånger för personerna i fängelseledningen att Ron inte fick de mediciner han behövde och att hans mentala och fysiska tillstånd höll på att försämras på grund av otillräcklig behandling. Han retade sig särskilt på att Ron inte blev förflyttad till SCU, sjukavdelningen, som var inrymd i en byggnad inom synhåll från Enhet H.

Interner som uppvisade allvarliga mentala problem blev rutinmässigt flyttade till SCU, den enda inrättning på McAlester som var avsedd för sådan behandling. Kriminalvårdsmyndigheten hade emellertid sedan länge anammat en policy som sa att dödsdömda interner inte hade tillgång till SCU. Den officiella motiveringen var vag, men många försvarsadvokater misstänkte att policyn fanns där för att avrättningarna skulle kunna genomföras snabbare. Om en allvarligt störd dödsdömd blev utvärderad på rätt sätt kunde man komma fram till att han var otillräknelig, därmed var en sista färd till giftkammaren utesluten.

Policyn hade blivit ifrågasatt flera gånger, men den hängde envist med.

Ken Foster ifrågasatte den på nytt. Han förklarade flera gånger för Saffle och Reynolds att han inte kunde behandla Ron på ett fullgott sätt om han inte blev flyttad till SCU, där det gick att övervaka hans tillstånd och korrigera medicineringen. Hans motiveringar var ofta tydliga, upprörda och rappa. Men Dan Reynolds motsatte sig hårdnackat att Ron skulle flyttas och såg ingen anledning att förbättra hans behandling. ”Ni behöver inte bry er om dödsdömda”, sa Reynolds. ”De ska ändå dö.”

Doktor Fosters vädjanden å Rons vägnar blev så irriterande att fängelsedirektör Reynolds portförbjöd honom från fängelset.

När förbudet hävdes återupptog doktor Foster sina försök att flytta Ron till SCU. Det tog fyra år.

När överklagandet hade avslagits blev Rons fall aktuellt för ”omprövning efter fastställd dom”, nästa skede där han tilläts lägga fram bevis som inte togs upp under rättegången.

Som brukligt var på den tiden överlämnade Bill Luker handlingarna till Leslie Delk på rättshjälpsmyndighetens appellationsavdelning. För henne var det viktigast att ordna med bättre medicinsk behandling åt klienten. Hon träffade Ron vid ett tillfälle i Cellavdelning F och insåg att han var allvarligt sjuk. När han hade flyttats till Enhet H gjorde hans allt sämre tillstånd henne orolig.

Delk var varken psykiater eller psykolog, men hon hade fått omfattande utbildning i att uppmärksamma mentalsjukdomar och deras karaktär. En del av hennes jobb som försvarsadvokat i mål med dödsstraff var att notera sådana problem och försöka ordna med lämplig behandling. Hon förlitade sig på vad experter på mentalsjukdomar ansåg, men det var svårt i Rons fall eftersom det var omöjligt att genomföra en adekvat undersökning. I den kontaktfria policyn på Enhet H ingick att ingen fick sitta i samma rum som fången, inte ens advokaten. En psykiater som försökte undersöka Ron måste göra det genom en glasruta medan han pratade med honom i en telefonlur.

Delk föranstaltade om att doktor Pat Fleming skulle göra en psykologisk utvärdering av Ron, vilket erfordrades i förfarandet med omprövning efter fastställd dom. Doktor Fleming gjorde tre försök men kunde inte slutföra sin bedömning. Patienten var hetsig, hade vanföreställningar, ville inte samarbeta och fick hallucinationer. Personalen upplyste doktor Fleming om att sådant beteende inte var alls ovanligt från hans sida. Det stod klart att han var allvarligt störd och oförmögen att bistå sin advokat eller fungera på ett meningsfullt sätt. Hon möttes av hårda restriktioner när hon försökte utvärdera Ron därför att hon inte tilläts träffa honom enskilt och sitta i samma rum och ställa frågor till honom, observera honom och utföra tester.

Doktor Fleming träffade fängelseläkaren som ansvarade för Enhet H och förklarade i detalj varför hon var orolig. Senare blev hon försäkrad att Ron hade fått träffa mentalvårdsexperter på fängelset, men hon kunde inte se några förbättringar. Hon rekommenderade med eftertryck att han skulle tas in på Eastern State Hospital under en längre tid så att man kunde stabilisera hans tillstånd och utvärdera honom på ett tillfredsställande sätt.

Hennes rekommendation avslogs.

Leslie Delk fortsatte att bearbeta fängelseledningen. Hon träffade kriminalvårdtjänstemän, den medicinska personalen och olika fängelsechefer för att framföra sina klagomål och kräva bättre behandling. Löften blev uttalade och sedan ignorerade. Det gjordes välvilliga ansträngningar – mindre förändringar av Rons medicinering – men han fick ingen annan behandling att tala om. Hon dokumenterade sin missräkning med en rad brev till företrädare för kriminalvårdsmyndigheten. Hon besökte Ron så ofta hon kunde, och när hon var säker på att hans tillstånd inte kunde bli sämre blev det så ändå. Leslie befarade att han kunde dö när som helst.

Medan den medicinska personalen kämpade med Rons behandling roade sig den uniformerade personalen på Rons bekostnad. Några av fängelsevakterna tyckte det var skojigt att leka med den nya snabbtelefonanläggningen i Enhet H. Det fanns en apparat i varje cell som kunde nås från kontrollrummet, ännu en smart leksak för att hålla vakterna så långt bort från internerna som möjligt.

Det var emellertid inte tillräckligt långt.

”Ron, det här är Gud”, sa en retsam röst i Rons cell mitt i natten. ”Varför dödade du Debbie Carter?” Det blev en paus, och sedan skrockade vakterna när de hörde Ron skrika genom celldörren. ”Jag har inte dödat någon! Jag är oskyldig!” Hans mörka, grova röst genljöd i den sydvästra delen och skingrade tystnaden. Attacken varade i någon timme och var otroligt störande för de andra internerna men väldigt underhållande för vakterna.

När det hade blivit lugnt igen kom rösten tillbaka.

”Ron, det här är Charlie Carter. Varför dödade du min dotter?”

De andra internerna bad vakterna sluta med det, men de hade alldeles för kul. Rick Rojem trodde att det framför allt var ett par av de mer sadistiska vakterna som förgyllde sina liv med att trakassera Ron. Det höll på i flera månader.

”Ignorera dem bara”, uppmanade Rick sin cellkamrat. ”Om du struntar i dem lägger de av.”

Ron kunde inte ta till sig den tanken. Han var fast besluten att övertyga alla omkring honom att han var oskyldig, och att gasta för full hals verkade vara rätt sätt att göra det på. Många gånger, när han var fysiskt utmattad eller för hes för att fortsätta att skrika, kunde han stå med ansiktet nära snabbtelefonens högtalare och viska osammanhängande i timtal.

Till slut fick Leslie Delk höra talas om detta nöje och skickade den 12 oktober 1992 ett argt brev till chefen för Enhet H. Hon skrev bland annat:

Dessutom har jag tidigare nämnt för er att jag av olika personer fått höra att Ron blivit trakasserad via snabbtelefonen av vissa vakter som uppenbarligen tycker att det är roligt att retas med ”galningarna” och få dem att reagera. Jag får fortfarande rapporter om det här problemet och fick senast höra att kriminalvårdsassistent Martin gick fram till Rons celldörr och börja jäklas och retas med honom (jag tror att det hela kretsade kring ”Ricky Joe Simmons” och ”Debra Sue Carter”). Vad jag förstår försökte assistent Reading få assistent Martin att sluta med sådant beteende, men han måste säga åt honom upprepade gånger att sluta trakassera Ron innan Martin faktiskt upphörde med det.

Nu har jag från flera olika källor fått höra assistent Martins namn nämnas som en av de vakter som runtimässigt plågar Ron, så jag vill gärna veta om ni tänker utreda den här saken och vidta lämpliga åtgärder. Vakterna behöver kanske bli utbildade i hur man hanterar mentalsjuka interner.

Alla vakter var inte grymma. En kvinnlig vakt stannade till vid Rons cell sent en kväll för att småprata. Han såg förfärlig ut och sa att han svalt, att han inte hade ätit på flera dagar. Hon trodde honom. Hon gick och kom en stund senare tillbaka med en burk jordnötssmör och ett stycke torrt bröd.

I ett brev till Renee skrev Ron att han njöt oerhört av ”festmåltiden” och att det inte blev en brödsmula över.

Kim Marks var utredare på Oklahomas rättshjälpsmyndighet och tillbringade mer tid på Enhet H tillsammans med Ron än någon annan. När hon blev tilldelad fallet gick hon igenom utskriften från rättegången och alla polisrapporter och inlagor. Hon hade tidigare varit tidningsreporter, och hennes nyfikenhet fick henne att åtminstone ifrågasätta Rons skuld.

Hon gjorde upp en lista med tänkbara misstänkta, tolv personer varav de flesta hade ett kriminellt förflutet. Glen Gore stod som nummer ett av uppenbara skäl. Han var tillsammans med Debbie på mordkvällen. De hade känt varandra i åratal, och därför kunde han bli insläppt i hennes lägenhet utan att behöva använda våld. Han hade en bedrövlig bakgrund och vid ett flertal tillfällen gjort sig skyldig till våld mot kvinnor, och det var han som hade pekat ut Ron.

Varför hade polisen inte varit mer intresserad av Gore? Ju mer Kim granskade polisrapporterna och själva rättegången, desto mer blev hon övertygad om att Rons protester var välgrundade.

Hon besökte honom många gånger på Enhet H, och precis som Leslie Delk insåg hon hur hans tillstånd höll på att urarta helt. Hon kom till varje möte med en blandning av nyfikenhet och ängslan. Hon hade aldrig sett en intern åldras lika snabbt som Ron. Hans mörkbruna hår hade blivit gråare varje gång hon kom dit, och han hade ännu inte fyllt fyrtio. Han var utmärglad och såg ut som ett spöke, vilket till stor del berodde att han aldrig fick se solen. Hans kläder var smutsiga och hängde på hans kropp. Hans ögon var insjunkna och svårt plågade.

En viktig del av hennes jobb var att fastställa om klienten hade mentala problem och sedan försöka ordna med lämplig behandling och även expertvittnen. Det stod klart för henne, och skulle ha gjort det för vilken lekman som helst, att han var mentalt sjuk och led svårt av sitt tillstånd. Redan från början motarbetades hon av kriminalvårdsmyndighetens policy om att hålla dödsdömda borta från sjukavdelningen. Precis som doktor Foster skulle Kim få kämpa i åratal.

Hon fick tag i och granskade videobandet från 1983 med Rons andra lögndetektortest. Även om man redan då hade konstaterat att han var manodepressiv och möjligen schizofren pratade han sammanhängande och behärskat och kunde uppträda som en normal person. Nio år senare fanns det emellertid inget som var normalt med honom. Han hade vanföreställningar, dålig verklighetsuppfattning och hemsöktes av fixeringar – Ricky Joe Simmons, religion, lögnarna under rättegången, bristen på pengar, Debbie Carter, lagen, musiken, den omfattande process han en dag skulle inleda mot delstaten, basebollkarriären och de trakasserier och orättvisor som han hade utsatts för.

Hon pratade med personalen och lyssnade på vad de hade att säga om hans förmåga att skrika hela dagen, och sedan fick hon själv höra ett prov på det. På grund av egenheter i Enhet H:s utformning fanns det en ventilationstrumma på damtoaletten som ledde dit ljud från den sydvästra delen, där Ron satt. Vid ett besök på toaletten blev hon chockad när hon fick höra honom vråla som en galning.

Det gjorde henne omskakad, och tillsammans med Leslie jobbade hon ännu hårdare för att fängelset skulle ordna med bättre behandling. De försökte få dem att göra ett undantag och flytta honom till SCU. De försökte få honom utvärderad på Eastern State.

Deras bemödanden ledde inte till någonting.

I juni 1992 lämnade Leslie Delk, som ett led i proceduren med omprövning efter fastställd dom, in en begäran om en förhandling beträffande mental tillräknelighet till den federala distriktsdomstolen i Pontotoc County. Bill Peterson lämnade in en protest, och rätten avslog hennes begäran.

Detta avslag blev omedelbart överklagat hos appellationsdomstolen för brottmål, där det fastställdes.

I juli lämnade hon in en omfattande ansökan om omprövning efter fastställd dom. Hennes krav var i första hand grundade på den omfattande dokumentationen av Rons tidigare mentalsjukdom, och hon hävdade att hans bristande tillräknelighet borde ha tagits upp under rättegången. Två månader senare avslogs hennes ansökan, och Leslie överklagade än en gång till Oklahomas appellationsdomstol för brottmål.

Hon förlorade igen, vilket var föga förvånande. Nästa steg var ett rutinmässigt och utsiktslöst överklagande till Högsta domstolen. Ett år senare beslutade den om ett summariskt avslag. Fler rutinmässiga yrkanden lämnades in och avslogs rutinmässigt, och när alla delstatliga möjligheter hade uttömts den 26 augusti beslöt appellationsdomstolen för brottmål att Ron Williamson skulle avrättas den 27 september 1994.

Han hade suttit på Death Row i sex år och fyra månader.

Efter två år i frihet hämtades Greg Wilhoit tillbaka till en rättssal för att än en gång bli åtalad på mordet på sin fru.

När han lämnade McAlester slog han sig ner i Tulsa och försökte återgå till något som liknade ett normalt liv. Det var inte så lätt. Pärsen hade gett honom emotionella och fysiska ärr. Döttrarna, som nu var åtta och nio år, blev uppfostrade av vänner från kyrkan, två kvinnliga lärare, och de levde ett mycket välordnat liv. Hans föräldrar och systrar stödde honom som alltid.

Fallet hade väckt viss uppmärksamhet. Hans försvarsadvokat, George Briggs, hade barmhärtigt nog avlidit, men inte förrän han fått sin licens återkallad av delstaten. Flera framstående brottmålsadvokater kontaktade Greg och ville företräda honom. Advokater dras till kameror likt myror till en picknick, och Greg roades av att så många var intresserade av hans fall.

Det var emellertid ett enkelt val. Hans kompis Mark Barrett hade sett till att han fick en ny rättegång, och Greg var övertygad om att han nu skulle bli frikänd.

Under den första rättegången var den mest graverande bevisningen vittnesmålen från delstatens båda experter på bitmärken. Båda talade om för juryn att skadan på Kathy Wilhoits bröst hade tillfogats henne av maken. Familjen Wilhoit hittade en framstående expert på bitmärken, doktor Thomas Krauss från Kansas. Han häpnade över avvikelserna mellan Gregs tandavtryck och själva skadan. De skilde sig åt på avgörande sätt.

Sedan skickade Mark Barrett bitmärket till elva experter med nationellt anseende, varav många brukade vittna till förmån för åklagarsidan. Bland dem fanns FBI:s främste bitmärkeskonsult och den sakkunnige som hade vittnat mot Ted Bundy. Resultaten blev enhälliga – samtliga tolv experter konstaterade att Greg Wilhoit måste uteslutas. Jämförelserna kom inte ens i närheten av varandra.

Under en bevisprövning pekade en av försvarets experter på tjugo klara avvikelser mellan Gregs tandavtryck och bitmärket och uppgav att var och en av dem räckte för att utesluta Greg.

Åklagaren ville emellertid gå vidare och insisterade på en rättegång, som snabbt blev till en fars. Mark Barrett lyckades framgångsrikt underkänna delstatens bitmärkesexperter och punkterade sedan trovärdigheten hos delstatens DNA-expert.

När åklagarsidan var klar med sin framställning gjorde Mark Barrett ett kraftfullt yrkande om att det bevismaterial som delstaten lagt fram skulle underkännas och att Greg Wilhoit skulle frikännas. Sedan beslutade domaren om ett lunchuppehåll. När de kom tillbaka och juryn och alla andra hade satt sig tillrätta tillkännagav domaren med ett sällsynt beslut att yrkandet beviljades. Målet avskrevs.

”Mr Wilhoit”, sa han, ”ni är nu en fri man.”

Efter en lång kvälls firande med familjen och vännerna for Greg Wilhoit nästa morgon till flygplatsen och flög till Kalifornien. Han tänkte aldrig återvända till Oklahoma såvida det inte var för att besöka familjen eller demonstrera mot dödsstraffet. Åtta år efter mordet på Kathy var han till slut fri.

Genom att jaga fel misstänkt hade polisen och åklagarmyndigheten låtit spåren efter den riktige mördaren kallna. Han har ännu inte hittats.

Den nya dödskammaren i Enhet H fungerade alldeles utmärkt. Den 10 mars 1992 blev Robyn Leroy Parks, en 49 år gammal svart man, avrättad för mordet på en bensinmacksexpedit 1978. Han hade suttit på Death Row i tretton år.

Tre dagar senare blev Olan Randle Robison, en 46 år gammal vit man, avrättad för att ha mördat ett par sedan han brutit sig in i deras hus på landet 1980.

Ron Williamson skulle bli den tredje som spändes fast vid en bårvagn i Enhet H och gavs möjlighet att säga några sista ord.

Den 30 augusti 1994 infann sig en hotfull grupp barska vakter utanför hans celldörr och tänkte föra honom någonstans. Hans händer och vrister blev fjättrade, och en kedja runt midjan band ihop bojorna. Detta gällde något allvarligt.

Som vanligt var han utmärglad, smutsig, orakad och labil, och vakterna gav honom så mycket utrymme som möjligt. Kriminalvårdsassistent Martin var en av de fem.

Ron leddes ut ur Enhet H, fick kliva in i en skåpbil och kördes den korta sträckan till kontorsbyggnaden i den främre delen av fängelseområdet. Omgiven av sitt följe blev han förd till fängelsedirektörens kontor och ett rum med ett avlångt sammanträdesbord där ett antal personer väntade på att få höra något dramatiskt. Fortfarande fjättrad och noga bevakad av vakterna fick han ta plats vid bordets ena kortända. Fängelsedirektören satt vid den andra, och han började med att presentera Ron för de olika medlemmarna av personalen som satt runt bordet och såg ganska buttra ut.

Väldigt trevligt att träffa er allihop.

Sedan överlämnades en ”underrättelse” till Ron, och fängelsedirektören började läsa upp den:

Ni har blivit dömd att dö för brottet mord klockan 00.01 tisdagen den 27 september 1994. Syftet med det här mötet är att informera er om de regler och procedurer som ska följas de närmaste trettio dagarna och att diskutera vissa privilegier som ni kan komma i åtnjutande av.

Ron blev upprörd och sa att han inte hade dödat någon. Han hade kanske gjort sig skyldig till en del dumheter i sitt liv, men mord var inte en av dem.

Fängelsedirektören fortsatte att läsa, och Ron hävdade än en gång att det inte var han som dödade Debbie Carter.

Fängelsedirektören och chefen för Enhet H småpratade med honom i några minuter och fick honom att lugna ner sig. De var inte där för att döma honom, sa de, utan agerade enbart i enlighet med regler och bestämmelser.

Ron hade emellertid ett videoband där Ricky Simmons erkände brottet, och han ville visa det för fängelsedirektören. Han förnekade på nytt att det var han som dödade Debbie Carter och fortsatte med att pladdra om att han på något sätt skulle framträda i teve i Ada och bedyra sin oskuld. Han nämnde att hans syster gick på college i Ada.

Fängelsedirektören fortsatte att läsa högt:

På morgonen före avrättningsdagen kommer ni att bli placerad i en särskild cell där ni får stanna fram till avrättningen. Medan ni är där och fram till avrättningen kommer ni att hållas under ständig uppsikt av fängelsets vakter.

Ron avbröt honom igen och skrek att det inte var han som dödade Debbie Carter.

Fängelsedirektören malde på med reglerna som gällde för besökare, personliga tillhörigheter och begravningsarrangemang. Ron slutade lyssna på honom och blev dämpad.

”Vad ska vi göra med er döda kropp?” frågade fängelsedirektören.

Ron var emotionellt förvirrad och oförberedd på en sådan fråga. Till slut lyckades han föreslå att de skulle skicka honom till systern.

När han inte hade några frågor och hävdade att han hade förstått alltihop blev han förd tillbaka till cellen. Nedräkningen började.

Han glömde att ringa till Annette. Två dagar senare gick hon igenom posten när hon hittade ett brev från kriminalvårdsmyndigheten i McAlester. Det var från en biträdande fängelsedirektör:

Ms Hudson

Det är med stort deltagande jag nödgas informera er om att er bror, Ronald Keith Williamson (fånge nummer 134 846) kommer att bli avrättad i Oklahomas delstatsfängelse klockan 00.01 tisdagen den 27 september 1994.

Besök under dagen före avrättningen kommer att begränsas till präster, juridiska ombud och två andra personer som fängelsedirektören har godkänt.

Hur svårt det än må kännas måste föranstaltningar om begravningen vidtas, och det är de anhörigas sak att ta hand om dessa. Om familjen inte åtar sig det ansvaret kommer delstaten att sköta begravningen. Var god meddela mig ert beslut.

Högaktningsfullt, Ken Klingler

Annette ringde till Renee och berättade den fruktansvärda nyheten. Båda blev bestörta och försökte övertyga den andra om att det inte kunde vara sant. De pratades vid fler gånger och bestämde sig för att inte föra tillbaka hans döda kropp till Ada. Den skulle inte visas upp på Criswells begravningsbyrå till allmänt beskådande. Istället skulle en privat ceremoni och begravning äga rum i McAlester med enbart inbjudna närvarande. Bara några få nära vänner och släktingar skulle bevista den.

Fängelseledningen upplyste dem om att de skulle beredas möjlighet att bevittna avrättningen. Renee sa att hon inte skulle klara av det. Annette var fast besluten att vara med ända till slutet.

Nyheten spred sig i Ada. Peggy Stillwell tittade på de lokala nyheterna när hon fick höra den ganska överraskande uppgiften att ett datum för Rons avrättning hade bestämts. Det var visserligen goda nyheter, men hon blev ändå arg därför att ingen hade informerat henne. Hon hade blivit lovad att hon skulle få möjlighet att vara med vid avrättningen, och det ville hon absolut vara. Någon skulle kanske ringa inom de närmaste dagarna.

Annette höll sig för sig själv och försökte förneka att det verkligen hände. Hennes besök i fängelset hade blivit färre och kortare. Ronnie hade mist förståndet, och antingen skrek han åt henne eller låtsades att hon inte var där. Det hände flera gånger att hon lämnade fängelset efter att ha träffat honom i mindre än fem minuter.

13

När Oklahomas domstolar väl var färdiga med Rons fall och datum för avrättningen hade bestämts, skyndade hans advokater vidare till den federala instansen och inledde nästa skede med överklaganden. Förfarandet kallas habeas corpus – latin för ”du skall ha kroppen”. En habeas corpus-skrivelse kräver att en fånge blir förd inför domstolen för att fastställa huruvida hans internering är laglig.

Hans fall tilldelades Janet Chesley, en av rättshjälpens advokater i Norman. Janet hade stora erfarenheter av habeas corpus och var van vid det hektiska tempot med att lämna in yrkanden och överklaganden i sista minuten medan hon såg klockan ticka mot en avrättning. Hon träffade Ron, förklarade förfarandet och försäkrade att han skulle få ett uppskov. I hennes arbete var det inte ovanligt med sådana samtal, och även om hennes klienter förståeligt nog var skärrade kom de alltid att lita på henne. Datum för avrättningen var ett allvarligt faktum, men ingen miste livet förrän möjligheterna till habeas corpus-överklaganden hade uttömts.

Ron var emellertid annorlunda. Det formella tillkännagivandet av det datum då han skulle dö förvärrade hans sinnessjukdom. Han räknade dagarna och kunde inte tro på Janets försäkringar. Klockan hade inte stannat. Dödskammaren väntade på honom.

Det gick en vecka och sedan två. Ron ägnade en hel del tid åt att be och läsa i Bibeln. Dessutom sov han mycket och slutade att skrika. Han fick generösa doser av medicinerna. Det var tyst på Death Row, och man väntade. De andra internerna missade ingenting och undrade om delstaten verkligen skulle avrätta någon som var så sinnessjuk som Ron Williamson.

Tre veckor förflöt.

Den federala domstolen för Oklahomas östra distrikt ligger i Muskogee. Där fanns det 1994 två domare varav ingen var särskilt intresserad av habeas corpus-överklaganden eller fängelseprocesser. Det kom in mängder av sådana. Varenda fånge hade tvistefrågor och klagomål, de flesta hävdade att de var oskyldiga och blev trakasserade. Männen på Death Row hade riktiga advokater, några från stora firmor som arbetade ideellt, och inlagorna var digra och kreativa och måste tas på allvar. De flesta fångar brukade företräda sig själva med goda råd från de juridiskt bevandrade, som härskade i biblioteken och sålde sina synpunkter för cigarretter. Om internerna inte lämnade in habeas corpus-överklaganden lämnade de in stämningar på grund av dålig mat, kallt duschvatten, elaka vakter, alltför hårt sittande handfängsel och avsaknad av solljus.

De flesta av fångarnas stämningar var dåligt underbyggda och blev omedelbart avfärdade, och sedan skickades de till Tionde distriktets appellationsdomstol i Denver, som var säte för det utbredda federala distrikt som omfattade Oklahoma.

Det habeas corpus-överklagande som lämnades in av Janet Chesley blev slumpmässigt tilldelat domare Frank Seay, som hade utnämnts av Jimmy Carter 1979. Domare Seay var från Seminole, och före det federala ämbetet hade han tjänstgjort som brottmålsdomare i 22:a distriktet, där Pontotoc County låg. Han var väl förtrogen med domstolsbyggnaden där, staden och dess jurister.

I maj 1971 hade domare Seay åkt till det lilla samhället Asher och hållit ett tal vid high school-avslutningen. En av de sjutton elever som tog examen var Ron Williamson.

Efter femton år på domarpodiet hade domare Seay inte mycket till övers för de habeas corpus-överklaganden som hamnade hos honom. Williamsons petition kom in i september 1994, bara några dagar före den planerade avrättningen. Han misstänkte – han visste rentav – att advokater som företrädde dödsdömda ofta väntade till sista ögonblicket med att lämna in sina överklaganden så att han och andra federala domare tvingades bevilja uppskov medan saken utreddes. Han undrade många gånger vad den stackars fången fick genomgå medan han satt och svettades timme ut och timme in på Death Row och hans advokater ägnade sig åt taktiska spetsfundigheter med en federal domare.

Det var emellertid skickligt advokatarbete, och även om domare Seay var införstådd med det tyckte han inte om företeelsen. Han hade beviljat ett antal uppskov men aldrig en ny rättegång i ett habeas corpus-ärende.

Som vanligt blev Williamsons petition först läst av Jim Payne, en jurist på den federala domstolsmyndigheten. Payne var känd för att ha konservativa åsikter och tycka illa om habeas-ärenden, men samtidigt var han högt aktad för sin inneboende känsla för rättvisa. Det hade i många år varit hans uppgift att plöja igenom vartenda habeas corpus-överklagande och leta efter välgrundade påståenden, som även om de var sällsynta förekom tillräckligt ofta för att göra läsningen intressant.

Janet Chesleys petition var så välskriven att den fångade hans uppmärksamhet redan efter det första stycket, och när han var klar misstänkte han att Ron kanske inte hade fått en rättvis rättegång. Hennes argument kretsade kring frågor om bristfälligt försvar, mental otillräknelighet och osäkerheten med håranalyser.

Jim Payne läste igenom petitionen en gång till i hemmet samma kväll, och när han kom tillbaka till kontoret nästa morgon träffade han domare Seay och rekommenderade ett uppskov. Domare Seay hyste stor respekt för Payne, och efter en lång diskussion om Williamsons överklagande gick han med på att skjuta upp avrättningen.

Efter att ständigt ha tittat på klockan och bett innerliga böner i tjugotre dagar blev Ron informerad om att hans avrättning hade skjutits upp på obestämd tid. Då var det bara fem dagar kvar tills han skulle ha fått en dödlig giftinjektion.

Jim Payne överlämnade habeas corpus-petitionen till sin notarie, Gail Seward, som läste igenom den och höll med om att det var motiverat med en ingående granskning av fallet. Sedan gav han den till en nybörjare på myndigheten, en notarie vid namn Vicky Hildebrand, som på grund av sin fullständiga avsaknad av erfarenhet hade fått den inofficiella titeln ”dödsstraffnotarien”. Vicky hade varit socialarbetare innan hon började studera juridik, och hon hade snabbt och smidigt iklätt sig rollen som det symboliska blödande hjärtat på domare Seays konservativa kontor.

Williamson var hennes första habeas corpus-fall med dödsstraff, och när hon läste hans petition fängslades hon av det inledande stycket:

Detta är ett bisarrt fall om en dröm som blev till en mardröm för Ronald Keith Williamson. Han greps nästan fem år efter brottet – efter det att ett vittne som kunde ge mr Williamson alibi hade avlidit – och det grundades så gott som uteslutande på en ”bekännelse”, återgiven som en dröm, av en allvarligt mentalt störd man, Ron Williamson.

Vicky läste vidare och slogs snabbt av hur torftig den bevisning som lades fram under rättegången var och av försvarets slumpartade strategier. När hon var klar tvivlade hon starkt på att Ron var skyldig.

Hon frågade genast sig själv om hon hade rätt sorts nerver för jobbet. Skulle varje habeas corpus-petition vara lika övertygande? Skulle hon komma att tro på varenda dödsdömd intern? Hon anförtrodde sig åt Jim Payne, som utarbetade en plan. De skulle ta hjälp av Gail Seward, som hade mer liberala åsikter, och höra vad hon tyckte. Vicky tillbringade en hel eftermiddag med att kopiera den digra utskriften av rättegångsprotokollet – i tre exemplar, ett till var och en av medlemmarna i konspirationen. De ägnade hela helgen åt att läsa vartenda ord som blivit sagt under rättegången mot Ron, och när de träffades tidigt på måndagsförmiddagen var utslaget enhälligt. Trots sina olika politiska ståndpunkter var de eniga om att rättvisa inte hade skipats. De var inte bara övertygade om att rättegången hade genomförts på ett författningsstridigt sätt; de trodde dessutom att Ron mycket väl kunde vara oskyldig.

De blev fascinerade av hänvisningarna till The dreams of Ada. Janet Chesley hade i sitt överklagande gjort stor sak av den drömbekännelse Ron förment hade avlagt. Han hade läst boken kort efter gripandet, och den hade funnits i hans cell när han berättade om sin egen fängelsedröm för John Christian. Boken hade kommit ut sju år tidigare och var utgången på förlaget, men Vicky lyckades komma över exemplar i antikvariat och på bibliotek. Alla tre läste den snabbt, och deras misstankar mot myndigheterna i Ada stärktes avsevärt.

Eftersom domare Seay hade rykte om sig att vara ganska brysk när det gällde habeas-ärenden beslöt de att Jim Payne skulle prata med honom och försöka bryta isen i fråga om Williamsons fall. Domare Seay lyssnade uppmärksamt och fick sedan höra ännu mer från Vicky och Gail. Alla tre var av den bestämda uppfattningen att det var befogat med en ny rättegång, och efter att ha hört vad de hade att säga gick domaren med på att granska petitionen närmare.

Han kände Bill Peterson och Barney Ward och de flesta andra juristerna i Ada. Han betraktade Barney som en gammal vän, men han hade aldrig tyckt om Peterson. Uppriktigt sagt förvånade det honom inte att rättegången hade genomförts slarvigt med svag bevisning. Det hände egendomliga saker i Ada, och domare Seay var sedan många år medveten om att polisen där hade dåligt anseende. Han hängde särskilt upp sig på den bristande kontroll som domare Jones hade utövat över förhandlingarna. Det var inte ovanligt med uselt polisarbete och vinklade åtal, men domaren skulle säkerställa att rättvisan upprätthölls.

Det förvånade honom heller inte att appellationsdomstolen för brottmål inte hade hittat några fel med rättegången.

När domare Seay var övertygad om att rättvisa inte hade skipats inledde han och hans medarbetare en grundlig genomgång av fallet.

Dennis Fritz hade tappat kontakten med Ron. Han hade skrivit ett brev till sin gamle vän, men det blev inte besvarat.

Kim Marks och Leslie Delk åkte till Conner för att ställa frågor till Dennis i samband med utredningen. De visade videobandet med Ricky Joe Simmons bekännelse för honom. Dennis blev precis som Ron upprörd över att någon annan hade erkänt mordet som de blev fällda för utan att den informationen fanns tillgänglig under rättegången. Han började brevväxla med Kim Marks, och hon höll honom underrättad om vad som hände i Rons fall.

Dennis var som ett inventarium i det juridiska biblioteket, så han fick höra allt skvaller och kände till de senaste domstolsbesluten i landet. Han och de andra fängelsejuristerna missade ingenting när det gällde utvecklingen på området rättsliga förfaranden. DNA-analyser blev först omnämnda i början av 1990-talet, och han läste allt han kunde komma över i ämnet.

Ett inslag i Donahue 1993 ägnades åt fyra män som hade blivit rentvådda tack vare DNA-analyser. Programmet hade en bred publik, särskilt på fängelserna, och fungerade som en katalysator för den landsomfattande rörelse som arbetade för oskyldigt dömdas frigivning.

En organisation som redan hade dragit till sig uppmärksamhet var Innocence Project, som grundades 1992 av två jurister från New York, Peter Neufeld och Barry Scheck. De startade verksamheten på Benjamin N. Cardozo School of Law som en ideell juridisk mottagning där studenter arbetade med fallen under anställda lärares överinseende. Neufeld hade för länge sedan gjort sig känd som en juridisk aktivist i Brooklyn. Scheck var expert på kriminaltekniska DNA-analyser och blev berömd som en av O.J. Simpsons advokater.

Dennis följde rättegången mot Simpson noga, och efteråt övervägde han att ta kontakt med Barry Scheck.

Efter att ha fått ta emot ett antal klagomål om Enhet H genomförde Amnesty International 1994 en grundlig utvärdering av inrättningen. De upptäckte flera överträdelser av internationella bestämmelser, bland dem fördrag som Förenta staterna undertecknat och de minimikrav som fastställts av Förenta nationerna. Överträdelserna gällde celler som var för små, undermåligt inredda, dåligt upplysta, oventilerade, fönsterlösa och utan tillgång till dagsljus. Föga förvånande konstaterade man att motionsgårdarnas utformning innebar otillbörliga inskränkningar och att de var alldeles för små. Många interner avstod från sin dagliga timme så att de kunde få vara i fred medan cellkamraten var borta. Förutom en high school-kurs fanns det inga utbildningsprogram, och internerna tilläts heller inte arbeta. Det rådde restriktioner för andaktsutövning. Isoleringen av enskilda fångar var för sträng. Mathållningen var i behov av en genomgripande översyn.

Amnesty International konstaterade sammanfattningsvis att förhållandena på Enhet H var att jämställa med grym, omänsklig och förnedrande behandling som stred mot internationella normer. När dessa förhållanden ”måste uthärdas under en längre tid kan de inverka menligt på internernas mentala och fysiska hälsa”.

Rapporten publicerades, men fängelseledningen var inte skyldig att rätta sig efter den. Den gav emellertid nytt bränsle åt vissa av de stämningar som fångar hade lämnat in.

Efter ett tre år långt uppehåll startades dödskammarens maskineri igen. Den 20 mars 1995 blev Thomas Grasso, en 32 år gammal vit man, avrättad efter bara två år på Death Row. Det hade inte varit lätt, men Grasso hade lyckats stoppa sina överklaganden för att få det hela överstökat.

Näst i tur var Roger Dale Stafford, den ökände stekhusmördaren, vars avrättning blev en av de mer uppmärksammade. Massmördare i storstäder ledde till mer publicitet, och Stafford lämnade jordelivet på ett storstilat sätt. Han hade tillbringat femton år på Death Row, och hans fall användes av poliser, åklagare och framför allt politiker som ett utmärkt exempel på brister i förfarandet med överklaganden.

Den 11 augusti 1995 ägde en märklig avrättning rum. Robert Brecheen, en 40-årig vit man, kunde knappt ta sig till dödskammaren. Dagen innan svalde han en handfull smärtstillande piller som han på något sätt hade lyckats få insmugglade och hamstrat. Hans självmord var avsett som ett sista försök att be myndigheterna fara åt helvete, men delstaten fick ändå sista ordet. Brecheen hittades medvetslös av vakterna och fördes skyndsamt till sjukavdelningen, där han blev magpumpad och hans tillstånd stabiliserades tillräckligt för att han skulle kunna återbördas till Enhet H och bli dödad i vederbörlig ordning.

Domare Seay anförde sina medarbetare genom en omständlig utvärdering av varenda aspekt av Williamsons fall. De lusläste utskrifterna, även de från de förberedande förhandlingarna och allt annat som hade utspelats i domstolen. De gick igenom och katalogiserade Rons omfattande medicinska journaler. De granskade polisens handlingar och rapporterna från OSBI:s experter.

Vicky Hildebrand, Jim Payne och Gail Seward delade upp arbetsbördan mellan sig. Det blev till ett grupparbete som präglades av idérikedom och entusiasm. Rättegången hade genomförts på ett uselt sätt, ett klart justitiemord hade tillåtits äga rum, och de ville rätta till den saken.

Domare Seay hade aldrig litat på bevismaterial i form av håranalyser. En gång hade han suttit som rättens ordförande i en federal rättegång där dödsstraff kunde utdömas och där det var meningen att stjärnvittnet skulle vara FBI:s främste hårexpert. Hans meriter var oantastliga, och han hade vittnat många gånger förut, men domare Seay var inte imponerad av honom. Experten fick aldrig vittna och skickades iväg.

Vicky Hildebrand erbjöd sig att göra efterforskningar om håranalyser. Under flera månader granskade hon dussintals rättsfall och studier och blev övertygad om att den vetenskapliga grunden var ohållbar. Bevisen var så otillförlitliga att de aldrig borde ha tagits upp i en rättegång, en slutsats som domare Seay för länge sedan hade kommit fram till.

Gail Seward inriktade sig på Barney Ward och de misstag han hade begått under rättegången. Jim Payne tog sig an Brady-frågorna. Det gick månader utan att de ägnade sig åt mycket annat och lade bara ifrån sig fallet Williamson när någonting var ytterst angeläget. De hade ingen tidsgräns, men domare Seay var en krävande uppdragsgivare som inte fann sig i att ärenden blev liggande för länge. De arbetade både kvällar och helger. De läste igenom och reviderade varandras sammanställningar. Medan de skalade av skikt efter skikt upptäckte de allt fler misstag, och när felaktigheterna under rättegången lades på hög blev de stärkta i sin entusiasm.

Jim Payne hade dagliga genomgångar med domare Seay, som förutsägbart nog inte var sparsam med kommentarer. Han läste teamets första utkast, noterade sina förslag till ändringar och bifogade dem för en omarbetning.

När det stod klart att det skulle bli ett beslut om en ny rättegång började fallet irritera domare Seay. Barney var en gammal vän till honom, en erfaren kämpe som passerat sin bästa ålder och som skulle bli djupt sårad av kritiken. Hur skulle man reagera i staden Ada på nyheten att deras före detta domare hade tagit parti för den ökände mördaren Ron Williamson?

Teamet visste att deras inlaga skulle synas i sömmarna av nästa instans, Tionde distriktets appellationsdomstol i Denver. Tänk om de fick avslag? Var de verkligen tillräckligt säkra på sin sak? Kunde de argumentera så kraftfullt för den att appellationsdomstolen skulle bli övertygad?

Under nästan ett helt år slet teamet under domare Seays ledning. Till slut, den 19 september 1995, ett år efter det att avrättningen hade skjutits upp, godkände han habeas corpus-överklagandet och beviljade en ny rättegång.

Det åtföljande betänkandet var uttömmande, hundra sidor långt och ett mästerverk i fråga om juridisk analys och rättsliga resonemang. På ett tydligt men ändå lärt språk riktade domare Seay svidande kritik mot Barney Ward, Bill Peterson, polisen i Ada och OSBI, och fastän han var skonsam mot domare Jones behövde man knappast gissa sig till vad han ansåg om honom.

Ron förtjänade en ny rättegång av flera orsaker, och den främsta bland dem var att han hade företrätts på ett bristfälligt sätt. Barney begick flera misstag som var menliga för Ron. Bland annat underlät han att ta upp frågan om klientens mentala tillräknelighet; han underlät att undersöka och lägga fram bevisning mot Glen Gore; han underlät att uppmärksamma det faktum att Terri Holland även hade vittnat mot Karl Fontenot och Tommy Ward; han underlät att upplysa juryn om att Ricky Joe Simmons hade erkänt mordet och till och med gjort det på en videoinspelning som Barney faktiskt hade tillgång till; han underlät att ifrågasätta Rons bekännelser och få dem underkända före rättegången; och han underlät att höra vittnen med förmildrande uppgifter vid bestämningen av straffet.

Bill Peterson och polisen kritiserades för att ha hemlighållit videobandet med Rons andra lögndetektortest från 1983; för att ha använt sig av bekännelser som erhållits med tvivelaktiga metoder, bland annat Rons drömbekännelse; för att ha låtit tjallare i häktet svära eden och vittna; för att ha presenterat sin sak nästan utan några fysiska bevis; och för att ha undanhållit friande bevismaterial.

Domare Seay beskrev håranalysernas historia och konstaterade ganska dramatiskt att de var för otillförlitliga och borde bannlysas från alla domstolar. Han kritiserade OSBI:s experter för deras slarviga hantering av proverna i Fritz och Williamsons fall.

Bill Peterson, domare Jones och domare John David Miller angreps för att inte ha avbrutit förhandlingarna och undersökt Rons mentala hälsa.

Domare Jones gjorde fel när han höll en Brady-utfrågning om friande bevismaterial först efter rättegången! Hans vägran att bevilja Barneys begäran om en kriminalteknisk expert som kunde vederlägga OSBI-gängets vittnesmål var i sig tillräcklig för att ogiltigförklara den fällande domen.

Med en kirurgs precision tog domare Seay upp varje aspekt av rättegången och blottlade det farsartade med Rons fällande dom. Till skillnad från Oklahomas appellationsdomstol för brottmål, en tribunal som hade granskat fallet två gånger, ansåg domare Seay utslaget vara felaktigt och ifrågasatte allting.

I slutet av betänkandet tillade han något som var ovanligt – en epilog. Han skrev:

Medan jag övervägde mitt beslut i fallet berättade jag för en vän, en lekman, att jag ansåg att fakta i målet och lagens bokstav gjorde att jag måste bevilja en ny rättegång för en man som blivit fälld och dömd till döden.

Min vän frågade: ”Är han en mördare?”

Jag svarade bara: ”Det vet vi inte förrän han får en rättvis rättegång.”

Gud hjälpe oss om vi någonsin i detta storslagna land vänder ryggen till medan personer som inte har fått rättvisa rättegångar blir avrättade. Det var på väg att hända i det här fallet.

Av ren artighet skickade domare Seay en kopia av sitt betänkande till Barney Ward och förklarade att han var ledsen men inte hade något val. Barney skulle aldrig prata med honom igen.

Även om Vicky Hildebrand, Gail Seward och Jim Payne kände starkt för det de hade uträttat var de ändå lite ängsliga när det offentliggjordes. Att bevilja en dödsdömd en ny rättegång var inte populärt i Oklahoma. Rons fall hade upptagit deras liv i ett år, och även om de var säkra på sin sak ville de inte att domare Seay och hans myndighet skulle utsättas för kritik.

”Åklagare protesterar mot beslut om ny rättegång”, löd rubriken i Ada Evening News den 27 september 1995. På ena sidan av den fanns ett high school-fotografi av Ron Williamson och på den andra ett av Bill Peterson. Artikeln inleddes med:

En arg Bill Peterson sa att han ”mer än gärna” skulle vända sig till Högsta domstolen om det blev nödvändigt för att upphäva en federal domares beslut nyligen om en ny rättegång för Ronald Keith Williamson, den fällde mördaren från Pontotoc County.

Lyckligtvis, i varje fall för Peterson, skulle han inte få tillfälle att åka till Washington och hävda sin sak. Han fortsatte med att säga att han blivit försäkrad av delstatsåklagaren att denne själv skulle ta hand om det ”omedelbara” överklagandet till Tionde distriktets appellationsdomstol i Denver. Han blev citerad med:

Jag är förbluffad, häpen, arg, förvirrad och en mängd andra saker. Att låta det här målet gå genom så många överklaganden och en så ingående granskning utan att någon ifrågasatt den fällande domen och sedan fatta det här beslutet – det är helt enkelt inte klokt.

Han underlät att säga, och reportern underlät att påpeka, att alla dödsdomar leder till habeas corpus-förfarandet och hamnar i en federal domstol, där ett eller annat beslut förr eller senare fattas.

Peterson hade emellertid fått upp ångan. Han fortsatte:

Det här målet har tagits upp av Högsta domstolen vid två tillfällen, och båda gångerna fastställde domstolen den fällande domen och avslog begäran om nya förhandlingar.

Inte riktigt. Högsta domstolen granskade aldrig Rons fall i detalj – genom att inte infordra rättegångsprotokollet vägrade domstolen i själva verket att ta upp målet och skickade tillbaka det till Oklahoma.

Peterson sparade det värsta till sist. Domare Seay hade i en fotnot citerat ur Robert Mayers bok The dreams of Ada och hänvisat till hur många fällande domar baserade på drömbekännelser som hade avkunnats i samma rättssal. Peterson var upprörd över att boken hade omnämnts i ett domstolsbeslut och sa, tydligen med allvarlig min:

Det är helt enkelt inte sant att någon av dessa tre män – Williamson, Fontenot eller Ward – blev fällda på grund av drömbekännelser.

Delstaten Oklahoma överklagade domare Seays beslut till Tionde distriktets appellationsdomstol i Denver. Även om Ron var nöjd med händelseutvecklingen satt han fortfarande i fängelse och levde från dag till dag medan förfarandet drog ut på tiden.

Han kämpade emellertid inte ensam. Kim Marks, hans utredare, Janet Chesley, hans advokat, och doktor Foster var obevekliga i sina ansträngningar att ge honom rätt sorts behandling. I nästan fyra år hade fängelset vägrat att ta in Ron på sjukavdelningen, där bättre medicinering och bättre förhållanden fanns att tillgå. SCU låg inom synhåll från Enhet H, en kort promenad bort, men var officiellt förbjudet område för dödsdömda.

Kim Marks beskrev sin klient på följande sätt i en rapport:

Jag var så rädd, inte för honom utan för hans skull. Jag insisterade på att vi skulle försöka få någon som satt högre upp inom kriminalvården att hjälpa oss, för hans hår hade blivit axellångt, och han hade gula strimmor i det där han hade dragit i det – han hade nikotinfläckar på hela fingrarna, inte bara längst ut, och även på händerna; hans tänder höll bokstavligen på att ruttna i munnen. Jag tror att han hade försökt dra ut dem. Hans hy var grå, för han hade inte tvättat sig på flera veckor; han var bara skinn och ben; kläderna hängde på kroppen; skjortan såg inte ut att ha tvättats, och än mindre hängts upp på tork eller strukits, på flera månader; och han vankade av och an; han kunde knappt prata, och när han gjorde det dreglade han. Han var fullständigt osammanhängande, och jag blev verkligen rädd för att vi skulle förlora honom, för att han skulle dö i fängelset av fysiska hälsoproblem som orsakades av hans mentala hälsoproblem.

Janet Chelsey, Kim Marks och Ken Foster ansatte de olika fängelsedirektörer som kom och gick på McAlester och även biträdande fängelsedirektörer och underordnade. Susan Otto, direktören för den federala rättshjälpsmyndigheten och Janets chef, lyckades utöva visst inflytande på kriminalvårdsmyndigheten. Till slut, i februari 1996, gick James Saffle, som då hade avancerat inom myndigheten, med på att träffa Kim och Janet. När mötet inleddes tillkännagav Saffle att han hade bemyndigat Ron Ward, den senaste fängelsedirektören på McAlester, att göra ett undantag för Ron Williamson och omedelbart överföra honom till sjukavdelningen.

I sitt PM till chefsläkaren på SCU medgav Ron Ward att avdelningen officiellt inte var tillgänglig för dödsdömda. Delar av det löd:

Jag bemyndigar härmed ett undantag från de allmänna bestämmelser som gäller för sjukavdelningen vid Oklahomas delstatsfängelse och föreskriver: ”Alla interner på delstatsfängelset utom de dödsdömda har tillgång till sjukavdelningens vårdresurser.”

Vad låg bakom denna helomvändning? Två veckor tidigare hade en kriminalvårdspsykolog skickat ett konfidentiellt PM till en biträdande fängelsedirektör angående Ron Williamson. Psykologen angav bland annat flera giltiga skäl att förflytta Ron till SCU:

Under vår diskussion enades vi om att mr Williamson var psykotisk och sannolikt skulle må bättre av genomgripande förändringar i medicineringen. Vi noterade dessutom att han envist har vägrat att överväga eller diskutera sådana förändringar.

Som ni vet har SCU möjlighet att tvångsmedicinera interner.

Personalen på Enhet H hade tröttnat på Ron och ville ha lugn och ro. PM:et fortsatte:

Det råder knappt något tvivel om att mr Williamsons tillstånd blir allt sämre för varje vecka som går. Jag har konstaterat det, och personalen på Enhet H har tagit upp saken vid ett flertal tillfällen. Tidigare i dag tog Mike Mullens eftertryckligt upp denna försämring och den negativa inverkan internens psykotiska utbrott har i den sydvästra delen av enheten.

Det bästa skälet att förflytta Ron var emellertid att skynda på hans avrättning. PM:et avslutades med:

Så som situationen nu ser ut för mr Williamson är jag av den åsikten att hans psykos är så allvarlig att den förmodligen skulle göra att han inte kan avrättas. En tid på SCU skulle mycket väl kunna återställa hans tillräknelighet till en godtagbar nivå.

Ron blev förd till SCU, skrevs in och fick en trevligare cell med ett fönster. Doktor Foster ändrade hans medicinering och övervakade intagandet av den. Ron blev allt annat än frisk, men han var lugn och hade inte ständiga smärtor.

Han var dessutom ytterst bräcklig, och hans manier hölls nätt och jämnt i schack. Han gjorde framsteg, men plötsligt, den 25 april, efter tre månader på sjukavdelningen, fördes han tillbaka till Enhet H och fick stanna där i två veckor. Det fanns inget medicinskt beslut bakom förflyttningen – doktor Foster kände inte ens till den. Ingen orsak uppgavs. När Ron kom tillbaka till SCU hade hans tillstånd försämrats avsevärt. Doktor Foster skickade ett PM till fängelsedirektören och beskrev den negativa inverkan den plötsliga förflyttningen hade haft på patienten.

Av en tillfällighet råkade Rons förflyttning den 25 april ske dagen före ännu en avrättning. Den 26 april fick Benjamin Brewer en giftinjektion för att ha knivhuggit en tjugoårig studentska i Tulsa 1978. Brewer hade suttit på Death Row i tolv år.

Även om Ron var intagen på SCU var han fortfarande en dödsdömd intern. Man kunde inte tillåta att han gick miste om det dramatiska med ännu en avrättning vid Enhet H.

Janet Chesley misstänkte att den plötsliga förflyttningen hade något med de juridiska turerna att göra. Delstaten Oklahoma hade överklagat domare Seays beslut till Tionde distriktets appellationsdomstol i Denver, och en muntlig förhandling var inplanerad. För att hon inte skulle kunna hävda att klienten var så mentalt otillräknelig att han hade flyttats till sjukavdelningen fick Ron återvända till Enhet H. Hon blev rasande när hon fick höra talas om förflyttningen. Hon kritiserade fängelseledningen och delstatens jurister som handlade överklagandena. Till slut fick hon lova att inte nämna att Ron var intagen på SCU under sin muntliga framställning.

Han fördes tillbaka, men skadorna var plågsamt tydliga.

Dennis Fritz hörde den goda nyheten om att Ron hade vunnit en seger på federal nivå och skulle få en ny rättegång. Det hade inte gått lika bra för Dennis. Eftersom han inte hade dömts till dödsstraff hade han ingen advokat, så han måste själv lämna in sin habeas corpus-petition. Han fick avslag på den federala distriktsnivån 1995 och hade nu överklagat till Tionde distriktets appellationsdomstol.

Att Ron beviljats en ny rättegång var bitterljuvt för Dennis. Han kände sig vemodig därför att han hade fällts av samma vittnen och samma uppsättning fakta, och ändå hade hans habeas corpus-petition avslagits. Samtidigt gladde han sig åt att Ronnie skulle få en ny chans i rättssalen.

I mars 1996 skrev han till slut till Innocence Project och bad om deras hjälp. En ideellt arbetande student svarade och skickade ett frågeformulär till honom. I juni begärde studenten att få ta del av Dennis labbresultat – analyserna av hårstrån, blod och saliv. Dennis hade alltihop prydligt sorterat i sin cell och skickade genast dokumenten till New York. I augusti skickade han resuméerna av sina överklaganden och i november hela rättegångsutskriften. Senare samma månad fick han det fantastiska beskedet att Innocence Project officiellt hade åtagit sig hans fall.

Brev skickades fram och tillbaka medan veckorna och månaderna gick. Tionde distriktets appellationsdomstol avslog hans överklagande, och när Högsta domstolen vägrade att ta upp hans fall i maj 1997 drabbades även Dennis av depression. Det skulle inte bli fler överklaganden. Alla dessa kloka domare som satt i sina svarta ämbetsdräkter med näsan i de tjocka lagböckerna hade inte hittat några fel med rättegången mot honom. Ingen av dem upptäckte det uppenbara – att en oskyldig man blivit felaktigt dömd.

Det framtida liv i fängelse som han så ihärdigt hade vägrat att tro på var nu en konkret möjlighet.

I maj skickade han fyra brev till Innocence Project.

I det lilla samhället Okarche, strax norr om Oklahoma City, bröt sig två män, Steven Hatch och Glen Ake, 1979 in i pastor Richard Douglass hem. Under kalabaliken som följde blev Douglass och hans fru ihjälskjutna. Deras båda barn blev också skjutna och lämnades att dö, men på något mirakulöst sätt överlevde de. Det var Glen Ake som dödade föräldrarna, och han blev fälld och dömd till döden. Sedan beviljades han en ny rättegång därför att domaren hade vägrat att låta honom bli undersökt av en expert på mentalsjukdomar. Hans överklagande, Ake mot Oklahoma, ledde till ett historiskt beslut. Vid den andra rättegången dömdes han till livstids fängelse, och det straffet avtjänar han fortfarande.

Steven Hatchs delaktighet i morden var allvarligt ifrågasatt och omdiskuterad, men han blev ändå dömd till döden. Den 9 augusti 1996 blev Hatch fastspänd vid bårvagnen och förd till dödskammaren i Enhet H. Närvarande i vittnesrummet var makarna Douglass båda barn, som då hunnit bli vuxna.

Glen Ake, den oomtvistade mördaren, fick livstid. Steven Hatch, som inte hade dödat någon, blev avrättad.

En tjugoettårig indian vid namn Scott Dawn Carpenter rånade 1994 en butik i Lake Eufaula och mördade ägaren. Efter bara två och ett halvt år på Death Row lyckades hans stoppa sina överklaganden och fick en giftinjektion.

Den 10 april 1997 anslöt sig Tionde distriktets appellationsdomstol till domare Seays beslut. Domstolen var av en annan åsikt när det gällde att underkänna håranalyser, men de höll med om att Ron Williamson hade blivit dömd på felaktiga grunder.

När det nu skulle bli en ny rättegång överfördes Rons fall till rättshjälpsmyndighetens avdelning för mål som kunde leda till dödsstraff, och den nye direktören, Mark Barrett, ledde ett team med åtta jurister. Eftersom målet var så komplicerat, och tack vare sina tidigare erfarenheter av Ron, åtog han sig fallet själv. Den första omgång handlingar som han fick sig tillsänd fyllde sexton kartonger.

I maj 1997 åkte Mark och Janet Chesley till McAlester för att träffa klienten. Janets roll var att på nytt presentera Mark för Ron. Förra gången de sågs var 1988, kort efter det att Ron anlände till Cellavdelning F och Mark blev tilldelad hans första överklagande.

Trots att Mark kände Janet och Kim Marks och de flesta av rätthjälpens jurister, och trots att han hade fått höra många rykten om Ron och hans äventyr på Death Row, häpnade han ändå över Rons tillstånd. Förra gången var Ron 35 år, vägde 100 kilo och hade atletisk kroppsbyggnad, självsäker hållning, mörkt hår och ett babyansikte. Nio år senare hade han hunnit fylla 43, men man kunde lätt ha trott att han var 65. Efter ett år på SCU var han fortfarande mager, blek, ovårdad, spöklik och uppenbarligen mycket sjuk.

Han lyckades emellertid vara uppmärksam under deras långa samtal om hans fall. Ibland yrade han och inledde monologer som de inte förstod någonting av, men för det mesta var han medveten om vad som var i görningen och vad som hände med hans fall. Mark förklarade att DNA-analyser skulle jämföra Rons blod-, hår- och salivprover med de hårstrån och spermafläckar som hittades på brottsplatsen och att resultatet skulle vara otvetydigt, garanterat och idiotsäkert. DNA ljuger inte.

Ron tvekade aldrig – han var rentav otålig att få analyserna gjorda.

”Jag är oskyldig”, sa han gång på gång. ”Och jag har ingenting att dölja.”

Mark Barrett och Bill Peterson var överens om att Ron borde genomgå en psykiatrisk utvärdering för att fastställa hans mentala tillräknelighet. De var dessutom eniga om DNA-analyserna. Peterson var ytterst positivt inställd till DNA därför att han var övertygad om att det till slut skulle fälla Ron.

Testerna skulle emellertid få vänta, eftersom det inte fanns utrymme för dem i Mark Barretts strama budget. Kostnaden beräknades från början uppgå till 5 000 dollar, pengar som inte skulle finnas tillgängliga förrän om några månader. Senare skulle det visa sig kosta betydligt mer än den första uppskattningen.

Istället började Mark arbeta med utredningen om Rons mentala tillräknelighet. Han och hans förhållandevis fåtaliga medarbetare sammanställde Rons medicinska journaler. De fick tag i en psykolog som gick igenom handlingarna, pratade med Ron och var beredd att resa till Ada för att vittna.

Efter två vändor hos Oklahomas appellationsdomstol för brottmål, ett år hos domare Seay, två år hos Tionde distriktets appellationsdomstol, två gagnlösa men erforderliga besök hos Högsta domstolen i Washington och en vagnlast med rutinmässiga skrivelser fram och tillbaka mellan alla dessa instanser, hade delstatens mål mot Ronald Keith Williamson nu återvänt hem.

Det var tillbaka i Ada, tio år efter det att poliserna omringade honom, barbröstad och ovårdad medan han mixtrade med en gräsklippare som saknade ett hjul, och grep honom för mord.

14

Tom Landriths familj hade bott i Pontotoc County i tre generationer. Han gick på Ada High School och spelade i två delstatsfinaler i fotboll. College- och juridikstudierna skedde på University of Oklahoma, och när han fick sin advokatlicens slog han sig ner i sin hemstad och började arbeta på en mindre advokatfirma. Han ställde upp i valet till federal distriktsdomare 1994 och besegrade enkelt C.G. Mayhue, som hade besegrat Ronald Jones 1990.

Domare Landrith var väl förtrogen med Ron Williamson och mordet på Carter, och när Tionde distriktets appellationsdomstol godkände domare Seays beslut visste han att målet var på väg tillbaka till Ada och till hans rättssal. Det var typiskt för en småstad att han hade företrätt Ron när han stod anklagad för rattfylleri i början av 1980-talet; en kort tid hade de spelat i samma softbollag; Landrith spelade fotboll på high school tillsammans med Johnny Carter, Debbies farbror; och Landrith och Bill Peterson var gamla vänner. Under mordrättegången mot Ron 1988 hade Landrith flera gånger slunkit in i rättssalen av ren nyfikenhet. Han kände givetvis Barney väl.

Det var ju i Ada, och alla kände alla.

Landrith var en omtyckt domare, folklig och rolig men strikt i rättssalen. Även om han aldrig hade blivit helt övertygad om att Ron var skyldig var han heller inte övertygad om att han var oskyldig. Likt de flesta i Ada hade han alltid trott att killen hade en skruv lös eller två, men han var angelägen att få träffa Ron och säkerställa att den nya rättegången genomfördes på ett rättvist sätt.

Mordet var femton år gammalt och fortfarande olöst. Domare Landrith kände djupt deltagande med familjen Carter och deras kval. Det var dags att reda ut saken.

Söndagen den 13 juli 1997 lämnade Ron McAlester för att aldrig återvända. Han blev körd av två vicesheriffer från Pontotoc County till Eastern State Hospital i Virginia. Sheriffen, Jeff Glase, sa till en tidningsreporter att fången uppförde sig väl. ”De hade inga som helst problem med honom att rapportera”, sa Glase. ”Men när man är fjättrad till händer och fötter och bär tvångströja kan man faktiskt inte ställa till med särskilt mycket.”

Det var Rons fjärde intagning på Eastern State. Han fick genomgå ”rättegångsprogrammet” för att bli utvärderad och behandlad så att han en dag kunde ställas inför rätta.

Domare Landrith bestämde ett rättegångsdatum, den 28 juli, men sköt sedan upp det i väntan på Rons utvärdering av läkarna på Eastern State. Bill Peterson hade inga invändningar mot en utvärdering, men det stod klart vad han ansåg om Rons tillräknelighet. I ett brev till Mark Barrett skrev han: ”Min personliga uppfattning är att han var tillräknelig enligt Oklahomas lagar och att hans utbrott i rättssalen bara berodde på ilska medan han blev prövad och fälld.” Och: ”Han fungerade ganska normalt i häktet.”

Bill Peterson tyckte om tanken på DNA-analyser. Han hade aldrig sviktat i sin övertygelse om att Ron var mördaren, och nu kunde det bevisas vetenskapligt. Han och Mark Barrett skrev brev till varandra och käbblade om detaljerna – vilket laboratorium, vem som skulle betala för vad, när testerna skulle göras – men båda var överens om att testerna skulle utföras.

Rons tillstånd var stabilt, och han mådde bättre. Vilket ställe som helst, även ett mentalsjukhus, var en förbättring jämfört med McAlester. Eastern State utgjordes av ett antal byggnader, och han blev placerad i en som var strängt bevakad och hade galler för fönstren och gott om rakbladstråd utanför som han kunde titta på. Rummen var små och inte särskilt trevliga, och byggnaden var överfull av patienter. Ron hade tur som fick ett rum, andra sov i sängar ute i korridorerna.

Han blev omedelbart undersökt av doktor Curtis Grundy och befanns vara otillräknelig. Ron var införstådd med innehållet i anklagelserna som riktades mot honom, men han kunde inte bistå sina advokater med försvaret. Doktor Grundy skrev till domare Landrith och sa att med rätt sorts behandling skulle Ron kunna bli tillräknelig nog att ställas inför rätta.

Två månader senare gjorde doktor Grundy en ny utvärdering. I en detaljerad, fyra sidor lång rapport som han skickade till domare Landrith konstaterade doktor Grundy att Ron (1) var kapabel att förstå anklagelserna som riktades mot honom, (2) var kapabel att rådgöra med sin advokat och hjälpa till med att förbereda försvaret och (3) var mentalt sjuk och i behov av fortsatt behandling – ”han bör fortsätta med psykiatrisk behandling under hela rättegången i syfte att bevara den nödvändiga tillräkneligheten för att ställas inför rätta.”

Doktor Grundy konstaterade dessutom att Ron inte utgjorde någon fara för någon och skrev: ”Mr Williamson förefaller inte utgöra någon omedelbar eller allvarlig fara för sig själv eller andra om han skulle släppas utan ytterligare sluten vård. För tillfället förnekar han att han har destruktiva föreställningar eller självmordstankar. Han har inte uppvisat någon form av aggressivt beteende vare sig mot sig själv eller andra under sjukhusvistelsen. Den nuvarande bedömningen av hans farlighet bygger emellertid på hans placering i en välordnad och trygg miljö och är eventuellt inte tillämplig i en ostrukturerad omgivning.”

Domare Landrith beslutade att förhandlingen om tillräknelighet skulle hållas den 10 december, och Ron fördes tillbaka till Ada. Han kom till Pontotoc Countys häkte, sa hej till sin gamle kompis John Christian och blev placerad i sin gamla cell. Annette kom snart på besök med mat till honom, och hon tyckte att han var på gott humör, optimistisk och väldigt glad att vara ”hemma” igen. Den nya rättegången och utsikten att kunna bevisa sin oskuld gjorde honom upprymd. Han pladdrade på om Ricky Joe Simmons, och Annette bad honom hela tiden byta samtalsämne. Det kunde han inte.

Dagen före förhandlingen tillbringade han fyra timmar tillsammans med doktor Sally Church, en psykolog som anlitats av Mark Barrett för att vittna om hans tillräknelighet. Doktor Church hade redan träffat honom två gånger och gått igenom de omfattande medicinska journalerna. Hon var övertygad om att hans tillstånd inte tillät att han ställdes inför rätta.

Ron var emellertid fast besluten att bevisa att han var redo för rättegången. I nio år hade han drömt om en chans att än en gång få konfrontera Bill Peterson, Dennis Smith, Gary Rogers och alla lögnare och tjallare. Han hade inte dödat någon, och han var mycket angelägen att till slut bevisa det. Han tyckte om Mike Barrett, men att hans egen advokat försökte bevisa att han var galen gjorde honom arg.

Ron ville bara ha en rättegång.

Domare Landrith hade valt att hålla förhandlingen i en mindre rättssal som låg i samma korridor som huvudsalen, där Ron hade blivit fälld. På morgonen den 10 december var varenda sittplats upptagen. Annette var där, och det var även flera reportrar. Janet Chesley och Kim Marks väntade på att få vittna. Barney Ward var inte närvarande.

Senaste gången Ron företog den korta promenaden från häktet till domstolen iförd handklovar hade han blivit dömd till döden. Då var han 35 år, fortfarande en ung man med mörkt hår, kraftig kroppsbyggnad och en fin kostym. Nio år senare gick han samma väg på ostadiga ben: en vithårig, spöklik gammal man i fängelsekläder. När han kom in i rättssalen chockades Tom Landrith av hans utseende. Ron blev väldigt glad när han fick se ”Tommy” iförd en svart ämbetsdräkt där uppe på podiet.

Åklagaren som skulle bestrida Rons påståenden om otillräknelighet var Bill Peterson, som var irriterad över blotta tanken och ogillade hela proceduren. Mark Barrett biträddes av Sara Bonnell, en advokat från Purcell som skulle fungera som ”sekundant” under den nya rättegången mot Ron. Sara var en erfaren brottmålsadvokat, och Mark var till stor del beroende av hennes assistans.

De förspillde ingen tid när de hävdade sin sak. Ron var det första vittnet, och efter några sekunder hade han gjort alla förvirrade. Mark frågade vad han hette, och sedan hade de följande ordväxling:

Mark: ”Mr Williamson, finns det en annan person som ni tror begick det här brottet?”

Ron: ”Ja, det gör det. Han heter Ricky Joe Simmons och bodde på Västra tredje gatan 323 när han den 24 september 1987 erkände för Adapolisen. Det var den adress han uppgav. Jag har fått bekräftat att det bodde några med namnet Simmons på den adressen, förutom Ricky Joe Simmons. Det fanns en Cody och en Debbie Simmons som också bodde där.”

Mark: ”Och du försökte berätta om Ricky Simmons?”

Ron: ”Jag har berättat för många om mr Simmons. Jag har skrivit till Joe Gifford, jag skrev till Tom och Jerry Criswell på begravningsbyrån, och jag visste att om de köpte en gravsten här i Ada så gjorde de det genom Joe Gifford, för han är den ende som gör sådana. Och blomsteraffären Forget-Me-Not skötte blomsterarrangemangen. Jag skrev till dem. Jag skrev till några på Solo Company, där hans tidigare, hans tidigare arbetsgivare. Jag skrev till glasbruket, hans tidigare arbetsgivare, och till den avlidnas tidigare arbetsgivare.”

Mark: ”Låt oss backa en bit. Varför var det viktigt för er att skriva till tillverkaren av gravstenar?”

Ron: ”Därför att jag känner Joe Gifford. När jag växte upp klippte jag hans gräsmattor tillsammans med Burt Rose, min granne. Och jag visste att om mr Carter och ms Stillwell köpte en gravsten här i Ada, Oklahoma, så köpte de den av Joe Gifford, för han är den ende som tillverkar gravstenar här. Jag växte upp intill Giffords Gravstenar.”

Mark: ”Varför skrev ni till blomsteraffären Forget-Me-Not?”

Ron: ”Därför att jag visste att om de köpte blommor här i Ada, ms Stillwell är från Stonewall, Oklahoma, visste att om de köpte blommor här i Ada så kunde de ha köpt dem från blomsteraffären Forget-Me-Not.”

Mark: ”Och begravningsbyrån?”

Ron: ”Begravningsbyrån är, Criswells Begravningsbyrå är begravningsbyrån, läste jag i Bill Lukers sammanfattning, där det stod att det är de som har hand om jordfästningen och begravningsarrangemangen för den avlidna personen.”

Mark: ”Och det var viktigt för er att låta dem veta att Ricky …”

Ron: ”Ja, han var en ytterst farlig man, och jag bad om hjälp med att få honom gripen.”

Mark: ”Därför att de hade hand om begravningsarrangemangen för ms Carter?”

Ron: ”Det är riktigt.”

Mark: ”Skrev du dessutom till managern för Florida Marlins?”

Ron: ”Jag skrev till tränaren för spelarna på tredje basen i Oakland Athletics, som senare blev, ja, manager för Florida Marlins.”

Mark: ”Bad du honom hålla inne med någon sorts information som du berättade för honom i förtroende?”

Ron: ”Nej, jag berättade alltihop om den Del Monte-flaska med ketchup som Simmons sa att Dennis Smith, han höll upp en Del Monte-flaska med ketchup i högerhanden i vittnesbåset, och Ricky Joe Simmons sa att han våldtog den avlidna med en ketchupflaska, och jag skrev till Rene och talade om för honom att det var det mest chockerande bevismaterial jag har sett under de fyrtiofem år jag har levt.”

Mark: ”Men du vet att managern för Florida Marlins berättade för andra personer om det, eller hur?”

Ron: ”Antagligen, för Rene Lachemann är en god vän till mig.”

Mark: ”Det är alltså någonting du har hört som får dig att tro det här?”

Ron: ”Javisst, för jag brukade lyssna på fotboll på måndagskvällarna, och jag lyssnade på World Series, och jag har lyssnat på en del nyhetsinslag, och tack vare massmedierna har den där Del Monte-flaskan med ketchup blivit ökänd.”

Mark: ”Okej, du hör dem prata …”

Ron: ”Javisst, absolut.”

Mark: ”Under måndagskvällens …”

Ron: ”Absolut.”

Mark: ”Och under World Series …”

Ron: ”Det är en uppmuntrande men sjuk pärs jag måste genomgå, men det är trots allt nödvändigt för mig att få Simmons att erkänna att han faktiskt våldtog, våldtog Debra Sue Carter analt med ett främmande föremål under tvång i hennes hem på Östra åttonde gatan 1022 ½ den åttonde december 1982.”

Mark: ”Hör du även Debra Carters namn nämnas under …”

Ron: ”Ja, det gör jag.”

Mark: ”Är det också under måndagskvällens fotbollsmatch?”

Ron: ”Jag hör Debra Sue Carters namn nämnas hela tiden.”

Mark: ”Du har ingen teve i din cell, eller hur?”

Ron: ”Jag hör andras teve-apparater. Jag har hört dem i Vinita. Jag hade en teve på Death Row. Jag får höra att jag kopplas ihop med det här fasansfulla brottet, och jag gör mitt allra bästa för att rentvå mitt namn från den här stinkande soppan.”

Mark hejdade sig så att alla kunde hämta andan. Åhörare sneglade på varandra. Andra rynkade pannan och försökte undvika ögonkontakt med någon annan. Domare Landrith skrev någonting på sitt anteckningsblock. Juristerna gjorde också noteringar, men just då var det inte lätt att få ihop något vettigt.

Ur en advokats perspektiv var det oerhört svårt att förhöra ett otillräkneligt vittne därför att ingen, inte ens vittnet, visste vilka svaren skulle bli. Mark bestämde sig för att helt enkelt låta honom prata.

Familjen Carter representerades av Christy Shepherd, Debbies systerdotter, som hade växt upp i närheten av Williamsons hem. Hon var auktoriserad hälsoterapeut och hade ägnat år åt att arbeta med mentalt sjuka vuxna. Efter att ha lyssnat på Ron i några minuter var hon övertygad. Senare samma dag sa hon till sin mor och Peggy Stillwell att Ron Williamson var en mycket sjuk man.

Det hela noterades dessutom, fast av andra skäl, av doktor Curtis Grundy, Bill Petersons huvudvittne.

Utfrågningen fortsatte, även om det var överflödigt med direkta frågor. Antingen ignorerade Ron dem, eller också avgav han ett snabbt svar innan han återvände till Ricky Joe Simmons och pladdrade på tills han blev avbruten av nästa fråga. Efter tio minuter i vittnesbåset hade Mark Barrett fått höra tillräckligt.

Annette tog plats i båset efter brodern och vittnade om hans osammanhängande tankar och besatthet av Ricky Joe Simmons.

Janet Chesley vittnade i detalj om hur hon hade företrätt Ron och sina bemödanden om att få honom flyttad till sjukavdelningen vid McAlester. Även hon berättade om hans ständiga yranden om Ricky Joe Simmons och sa att han inte kunde bidra med någonting till försvaret eftersom han inte pratade om något annat. Enligt hennes uppfattning höll Ron på att bli bättre, och hon kände sig hoppfull om att han en dag skulle kunna få sin nya rättegång. Men den dagen låg fortfarande långt in i framtiden.

Kim Marks uttryckte i stort sett samma åsikter. Hon hade inte träffat Ron på flera månader och gladde sig åt att han verkade må bättre. Hon beskrev målande hur Ron hade sett ut på Enhet H och sa att hon ofta trodde att han skulle dö. Han gjorde framsteg mentalt men var fortfarande oförmögen att koncentrera sig på något annat än Ricky Joe Simmons. Han var inte redo för en rättegång.

Doktor Sally Church var försvarets sista vittne. I Ron Williamsons långa och färgstarka rättegångsbakgrund var hon ofattbart nog den första sakkunniga som vittnade om hans mentala hälsa.

Han var manodepressiv och schizofren, två av de mentala störningar som det var svårast att behandla därför att patienten inte alltid förstår vad medicineringen är till för. Ron slutade ofta att ta sina piller, och det var vanligt bland personer som led av båda störningarna. Doktor Church beskrev effekterna av, de olika behandlingsformerna mot och de tänkbara orsakerna till manodepression och schizofreni.

När hon undersökte Ron i häktet dagen innan frågade han henne om hon hörde en teve långt borta. Hon var osäker. Ron gjorde i varje fall det, och i teve-programmet pratade de om Debbie Carter och ketchupflaskan. Det var så här: Han hade skrivit till Rene Lachemann, en före detta spelare och tränare för Oaklands lag, och berättat för honom om Ricky Simmons, Debbie Carter och ketchupflaskan. Ron trodde att Rene Lachemann av någon anledning hade nämnt detta för ett par sportkommentatorer som började prata om det i sändning. Nyheten spred sig – Monday Night Football, World Series, och så vidare – tills den nu fanns på alla kanaler.

”Kan du inte höra dem där inne?” röt Ron åt doktor Church. ”De ropar ketchup, ketchup, ketchup!”

Hon avslutade vittnesmålet med åsikten att Ron inte skulle kunna bistå sin advokat och förbereda sig inför en rättegång.

Under lunchuppehållet frågade doktor Grundy Mark Barrett om han kunde få träffa Ron ensam. Mark litade på doktor Grundy och hade inga invändningar. Psykiatern och patienten/internen träffades i häktets förhörsrum.

När rätten återsamlades efter lunch reste sig Bill Peterson och tillkännagav lamt:

Jaha, herr domare, jag pratade med vårt vittne [Grundy] under uppehållet, och jag anser att delstaten Oklahoma är villig att gå med på att … tillräknelighet är möjlig att uppnå, men för tillfället är mr Williamson inte tillräknelig.

Efter att ha iakttagit Ron i rättssalen och pratat med honom i en kvart under lunchuppehållet gjorde doktor Grundy helt om och ändrade åsikt. Ron var helt enkelt inte redo för en rättegång.

Domare Landrith förklarade Ron vara otillräknelig och beslöt att han skulle komma tillbaka om trettio dagar för ett nytt försök. När förhandlingen närmade sig sitt slut sa Ron: ”Får jag ställa en fråga?”

Domare Landrith: ”Det går bra.”

Ron: ”Tommy, jag har känt dig och jag kände din pappa Paul, och nu säger jag ärligt och uppriktigt till dig att jag inte vet hur det här med Duke Graham och Jim Smith, du vet, hänger ihop med Ricky Joe Simmons. Det vet jag inget om. Och om det handlar om min tillräknelighet vill jag komma hit igen om trettio dar så att vi kan gripa Simmons, sätta honom i vittnesbåset, visa det här videobandet och försöka få honom att erkänna vad han egentligen gjorde.”

Domare Landrith: ”Jag förstår vad du menar.”

Om ”Tommy” verkligen förstod var han den ende i rättssalen som gjorde det.

Ron fördes mot sin vilja tillbaka till Eastern State för vidare observation och behandling. Han ville hellre vara kvar i Ada för att skynda på förfarandet med rättegången, och han blev irriterad på sina advokater för att de ville ha honom i Vinita. Mark Barrett var angelägen att få bort honom från Pontotoc Countys häkte innan det dök upp fler tjallare.

Sedan upptäckte en tandläkare på Eastern State ett sår i övre delen av Rons mun, tog ett vävnadsprov och fick beskedet att det var cancer. Svulsten var inkapslad och lätt att avlägsna. Operationen var framgångsrik, och läkaren sa till Ron att om såret hade förblivit oupptäckt på antingen häktet eller McAlester så skulle cancern ha spridit sig till hans hjärna.

Ron ringde till Mark och tackade honom för vistelsen på Eastern State. ”Du räddade mitt liv”, sa Ron, och de blev vänner igen.

Delstaten Oklahoma tog 1995 blodprover på samtliga interner, analyserade dem och lade in resultaten i det nya DNA-registret.

Bevismaterialet från utredningen om mordet på Carter fanns fortfarande inlåst på OSBI:s laboratorium i Oklahoma City. Blodet, fingeravtrycken, sperman och hårstråna från brottsplatsen samt alla de fingeravtryck och blod-, hår och salivprover som tagits från vittnen och misstänkta fanns bevarade.

Det faktum att delstaten hade alltihop i sin besittning lugnade inte Dennis Fritz. Han litade inte på Bill Peterson eller Adapolisen, och han litade absolut inte på deras hantlangare vid Oklahoma State Bureau of Investigation. Fan, Gary Rogers var OSBI-agent.

Fritz väntade. Under hela 1998 korresponderade han med Innocence Project, försökte vara tålmodig och fortsatte att vänta. Tio år i fängelse hade lärt honom vad tålamod och ihärdighet ville säga, och han hade fått uppleva det grymma med falska förhoppningar.

Ett brev från Ron hjälpte. Det var en virrig, åtta sidor lång hälsning på Eastern States brevpapper, och Dennis småskrattade medan han läste. Hans gamle vän hade inte förlorat sin humor eller sin kämpaglöd. Ricky Joe Simmons var fortfarande en fri man, och Ron tänkte se till att han åkte fast.

För att bevara sitt eget förstånd fortsatte Dennis att besöka det juridiska biblioteket och studerade rättsfall. Han gjorde en hoppingivande upptäckt – han hade lämnat in sitt habeas corpus-överklagande till den federala distriktsdomstolen för Oklahomas västra distrikt. Pontotoc County låg i det östra distriktet. Han jämförde sina anteckningar med andra juridikintresserade, och de kom gemensamt fram till att västra distriktet inte hade någon domsrätt över honom. Han skrev en petition och en sammanfattning och lämnade in dem till rätt instans. Det var en chansning, men det gav honom energi och gjorde att han kunde fortsätta att kämpa.

I januari 1999 pratade han i telefon med Barry Scheck, som stred på många fronter. Innocence Project hade mängder av fall med förment oskyldigt dömda. Dennis uttryckte sin oro för att delstaten förfogade över allt bevismaterial, och Barry förklarade att det brukade vara så. Ta det lugnt, sa han, ingenting kommer att hända med proverna. Han visste hur man skyddade bevismaterial från manipulering.

Orsaken till att Scheck blev fascinerad av Dennis fall var enkel: Polisen hade underlåtit att undersöka den man som var den siste som sågs tillsammans med offret. Det var en tydlig varningssignal och allt han behövde för att åta sig fallet.

Den 26 och 27 januari 1999 testade ett företag som hette Laboratory Corporation of America (LabCorp) och låg utanför Raleigh, North Carolina, sperman från brottsplatsen – på de sönderslitna trosorna och lakanen samt proverna från vaginan – och jämförde resultatet med Ron Williamsons och Dennis Fritz DNA-profiler. En DNA-expert från Kalifornien, Brian Wraxall, hade blivit anlitad av Rons och Dennis advokater för att övervaka testerna.

Två dagar senare meddelade domare Landrith den nyhet som Mark Barrett och många andra hade drömt om. Resultaten av DNA-testerna hade analyserats av LabCorp, och sperman från brottsplatsen uteslöt Ron Williamson och Dennis Fritz.

Som alltid höll Annette nära kontakt med Mark Barrett och visste att testerna utfördes någonstans. Hon var hemma när telefonen ringde. Det var Mark, och det första han sa var: ”Annette, Ron är oskyldig.” Hennes knän vek sig, och hon var nära att svimma. ”Är du säker, Mark?”

”Ron är oskyldig”, sa han igen. ”Vi har just fått labbresultaten.”

Hon grät så att hon inte kunde prata och lovade att ringa upp senare. Hon satte sig ner och fällde fler tårar och bad böner en lång stund. Hon tackade gång på gång Gud för hans godhet. Hennes kristna tro hade hjälpt henne genom Rons mardrömslika prövning, och nu hade Herren besvarat hennes böner. Hon nynnade på ett par psalmer, grät lite till och började sedan ringa till släktingar och vänner. Renees reaktion blev nästan identisk.

Nästa dag företog de den fyra timmar långa bilresan till Vinita. Där väntade Mark Barrett och Sara Bonnell – de var på plats för en liten fest. Medan Ron blev förd till besöksrummet råkade doktor Curtis Grundy komma förbi och blev inbjuden för att få höra den goda nyheten. Ron var hans patient, och de hade utvecklat en nära relation. Efter arton månader i Vinita hade Rons tillstånd stabiliserats och långsamt förbättrats, och han hade gått upp i vikt.

”Vi har underbara nyheter”, sa Mark till sin klient. ”Labbresultaten är klara. DNA-testerna visar att du och Dennis är oskyldiga.”

Ron blev genast överväldigad av sinnesrörelse och sträckte sig mot sina systrar. De kramade om varandra och grät, och sedan började de instinktivt sjunga ”I’ll fly away”, en populär psalm som de hade lärt sig som barn.

Mark Barrett lämnade omedelbart in ett yrkande om att anklagelserna skulle ogillas och att Ron skulle försättas på fri fot, och domare Landrith var angelägen att ta upp frågan. Bill Peterson protesterade och ville göra ytterligare hårtester. En förhandling planerades till den 3 februari.

Bill Peterson motsatte sig yrkandet, och han kunde inte låta bli att göra det offentligt. Före domstolsförhandlingen blev han citerad i Ada Evening News med: ”DNA-tester av hårproverna, något som inte var möjligt 1982, kommer att bevisa att de bär ansvaret för mordet på Carter.”

Uttalandet gjorde Mark Barrett och Barry Scheck nervösa. Om Peterson var så stöddig att han gick ut med sådana påståenden så sent, var det då möjligt att han visste någonting som de inte kände till? Hade han tillgång till de hårstrån som tagits från brottsplatsen? Kunde proverna ha bytts ut?

Det fanns inga lediga sittplatser i den stora rättssalen den 3 februari. Ann Kelley, en reporter på Ada Evening News, hade blivit fascinerad av fallet och bevakade det noga. Hennes förstasidesartiklar lästes av de flesta, och när domare Landrith slog sig ner på podiet var salen full av poliser, domstolsanställda, familjemedlemmar och jurister från staden.

Barney var också där – han såg ingenting men hörde mer än någon annan. Han var hårdhudad och hade lärt sig att leva med domare Seays beslut från 1995. Han skulle aldrig hålla med honom, men han kunde inte ändra på det. Barney hade alltid trott att hans klient blivit falskt anklagad av polisen och Peterson, och det kändes underbart att deras svaga bevisning nu skulle synas under lupp.

Juristerna dividerade i fyrtiofem minuter, och sedan beslutade domare Landrith klokt nog att hårtesterna skulle genomföras innan han fattade ett slutligt avgörande. Raska på, sa han till dem.

Till Bill Petersons heder lovade han, under pågående förhandling, att gå med på att målet avskrevs om Williamson och Fritz kunde uteslutas tack vare DNA-analyserna av hårstråna från brottsplatsen.

Den 10 februari 1999 åkte Mark Barrett och Sara Bonnell till fängelset i Lexington för att träffa Glen Gore för ett förment rutinmässigt samtal. Det hade ännu inte bestämts något nytt datum för Rons rättegång, men de förberedde sig ändå.

Gore överraskade dem med att säga att han hade väntat sig ett besök. Han läste alla dagstidningar och höll sig à jour med vad som hände. Han hade läst om domare Seays beslut 1995 och visste att det skulle bli en ny rättegång någon gång i framtiden. De småpratade en stund om den möjligheten, och samtalet kom in på Bill Peterson, en man som Gore avskydde därför att han hade sett till att han fick ett fyrtioårigt fängelsestraff.

Barrett frågade Gore varför han vittnade mot Williamson och Fritz.

Det var Peterson, sa han. Peterson hotade honom och sa att han skulle ge sig på honom om han inte hjälpte till att sätta dit Williamson och Fritz.

”Är du beredd att göra ett lögndetektortest om det här?” frågade Mark.

Gore sa att han inte hade några problem med det och tillade att han hade erbjudit sig att göra ett hos polisen, men så blev det inte.

Advokaterna frågade Gore om han kunde ge dem ett salivprov för DNA-analys, och han sa att det inte behövdes. Myndigheterna hade redan hans DNA – alla fångar måste lämna prover. Medan de pratade om DNA berättade Mark Barrett för Gore att Fritz och Williamson hade testats. Detta visste Gore redan.

”Kan ditt DNA ha hittats på henne?” frågade Barrett.

Antagligen, sa Gore, för han hade dansat med henne fem gånger den kvällen. Det räcker inte med att dansa, sa Mark och förklarade det grundläggande med efterlämnade spår av DNA. Blod, saliv, hårstrån, svett, sperma. ”De har säkrat DNA i sperman”, sa Mark.

Gores ansiktsuttryck förändrades dramatiskt, och informationen gjorde honom tydligt irriterad. Han bad dem vänta och gick för att söka upp sin juridiske rådgivare. Han kom tillbaka med Reuben, en självlärd fängelsejurist. Medan han var borta bad Sara Bonnell en vakt om en bomullspinne.

”Kan du ge mig ett salivprov, Glen?” frågade Sara och höll fram bomullspinnen. Gore tog den, bröt av den på mitten, petade sig i båda öronen och stoppade sedan ner de båda halvorna i skjortfickan.

”Hade du sex med henne?” frågade Mark.

Gore ville inte svara.

”Menar du att du inte hade sex med henne?” frågade Mark igen.

”Det har jag inte sagt.”

”Om du hade det kommer ditt DNA att stämma överens med sperman.”

”Det var inte jag som gjorde det”, sa Gore. ”Jag kan inte hjälpa er.”

Han och Reuben reste sig, och samtalet var över. När de skulle gå frågade Mark Barrett Gore om de kunde träffas igen. Visst, sa Gore, men det skulle kanske vara bättre om de träffades på hans arbetsplats.

Arbetsplats? Mark trodde att han avtjänade ett fyrtioårigt fängelsestraff.

Gore förklarade att han på dagarna arbetade på stadsförvaltningen i Purcell, Sara Bonnells hemstad. Om de fick tag i honom där skulle de kunna prata längre.

Mark och Sara tyckte att det lät bra, men de häpnade båda två över att Gore arbetade utanför fängelset.

Samma eftermiddag ringde Mark till Mary Long, som då blivit chef för OSBI:s DNA-enhet, och föreslog att de skulle plocka fram Gores DNA i fängelsets databank och jämföra det med spermaproverna från brottsplatsen. Hon gick med på att göra det.

Dennis Fritz var inlåst i sin cell inför inspektionen klockan 16.15. Han hörde en bekant röst ute i korridoren utanför metalldörren, en av fängelsets kuratorer. Rösten ropade: ”Hallå där, Fritz, du är en fri man!” Sedan sa han någonting om DNA.

Dennis kunde inte komma ut ur cellen, och kuratorn försvann. Cellkamraten hade också hört det, och de tillbringade resten av kvällen med att prata om vad det kunde betyda.

Det var för sent att ringa till New York. Dennis genomled natten, sov väldigt lite och försökte förgäves dämpa sin upprymdhet. När han kom fram till Innocence Project nästa morgon fick han nyheten bekräftad. DNA-analyserna hade visat att den sperma som hittades på brottsplatsen inte kom från Dennis eller Ron.

Dennis blev lycksalig. Nästan tolv år efter gripandet hade sanningen slutligen kommit fram. Beviset var vattentätt och obestridligt. Han skulle få sin upprättelse, bli rentvådd och släppas fri. Han ringde till sin mor, och hon blev utom sig av glädje. Han ringde till dottern, Elizabeth, som nu var 25 år, och de jublade tillsammans. De hade inte träffat varandra på tolv år, och de pratade om hur underbar återföreningen skulle bli.

För att säkra hårstråna från brottsplatsen och de prover som lämnats av Fritz och Williamson lät Mark Barrett en expert undersöka hårstråna och fotografera dem mikroskopiskt med en infraröd kamera.

Mindre än tre veckor efter det att yrkandet om avskrivning av målet togs upp slutförde LabCorp det första skedet av testerna och skickade en preliminär rapport. Mark Barrett och Sara Bonnell åkte till Ada för att träffa domaren i hans ämbetsrum. Tom Landrith var angelägen att få de svar som bara DNA-analyserna kunde ge.

På grund av DNA-testernas komplicerade karaktär använde man sig av olika laboratorier för att undersöka olika hårstrån. Misstrogenheten mellan åklagarmyndigheten och försvaret gjorde dessutom att det var nödvändigt med olika laboratorier. Till slut arbetade fem laboratorier med fallet.

Advokaterna diskuterade detta med domare Landrith, och han uppmanade dem än en gång att göra det så snabbt som möjligt.

Efter mötet gick Mark och Sara nerför trappan i domstolsbyggnaden och fortsatte till Bill Petersons kontorsrum. Han hade blivit allt mer fientlig i sina brev och under förhandlingarna. De kunde kanske tina upp stämningen något med ett vänligt besök.

Istället fick de höra en tirad. Peterson var fortfarande övertygad om att Ron Williamson hade våldtagit och mördat Debbie Carter, och hans bevisning var densamma. Glöm DNA. Glöm experterna från OSBI. Williamson var en ond människa som hade våldtagit kvinnor i Tulsa, satt och hängde på barer, strövade omkring på gatorna med sin gitarr och bodde nära Debbie Carter. Peterson trodde på fullt allvar att Gary Allen, Debbies granne, faktiskt hade sett Ron Williamson och Dennis Fritz utanför huset på mordkvällen när de spolade av sig blod med en vattenslang och skrattade och svor. De måste vara skyldiga! Peterson malde på och försökte snarare stärka sin egen övertygelse än övertala Mark och Sara.

De blev förbluffade. Mannen var totalt oförmögen att erkänna ett misstag eller se situationen sådan den var.

Månaden mars kändes som ett år för Dennis Fritz. Lycksaligheten försvann, och han fick kämpa för att ta sig genom varje dag. Han var som besatt av möjligheten att Peterson eller någon på OSBI skulle byta ut hårproverna. När frågan om sperman hade klarats av var myndigheterna desperata att rädda målet med det enda bevismaterial som återstod. Om han och Ron friades av DNA-analyserna av hårstråna skulle de gå fria, och det konstruerade åtalet skulle avslöjas. Personers anseenden var hotade.

Alltihop låg utanför hans kontroll, och Dennis kände sig svårt stressad. Han var rädd för att han skulle få en hjärtattack, så han besökte fängelsekliniken och klagade över hjärtklappning. Pillren som de gav honom kunde knappast hjälpa honom.

Dagarna släpade sig fram, och sedan blev det april.

Upprymdheten skingrades även för Ron. Det extrema lyckoruset övergick i ännu en tids djup depression och oro. Han fick dessutom självmordstankar. Han ringde ofta till Mark Barrett, och advokaten försökte hela tiden lugna honom. Mark tog emot vartenda samtal från honom, och när han inte var på kontoret såg han till att någon annan pratade med klienten.

Precis som Dennis var Ron livrädd för att myndigheterna skulle fiffla med testresultaten. De satt båda i fängelse på grund av delstatens experter, personer som fortfarande hade tillgång till bevismaterialet. Det var inte svårt att tänka sig ett scenario där hårtesterna blev förfalskade i ett försök att skydda personer och dölja en orättvisa. Ron hade inte gjort någon hemlighet av sin önskan att stämma alla han kunde när han väl blev fri. Högt uppsatta personer måste vara nervösa.

Ron ringde så ofta han hade tillåtelse till, vanligen en gång om dagen. Han var paranoid och föreställde sig alla möjliga sorters mardrömslika sammansvärjningar.

Vid ett tillfälle gjorde Mark Barrett någonting som han aldrig hade gjort förut och förmodligen aldrig skulle göra igen. Han lovade Ron att han skulle se till att han kom ut ur fängelset. Även om DNA-analyserna misslyckades skulle det bli en rättegång, och Mark garanterade ett friande utslag.

Det var betryggande ord från en erfaren advokat, och Ron var lugn i några dagar.

”Hårprover stämmer inte överens” löd rubriken i söndagsnumret av Adatidningen den 11 april. Ann Kelley rapporterade att LabCorp hade testat fjorton av de sjutton hårstrån som tagits från brottsplatsen, och de ”var på inget sätt förenliga med Fritz eller Williamsons DNA-profil”. Bill Peterson sa:

I det här läget vet vi inte vem hårstråna tillhör. Vi har inte jämfört dem med hårstrån från någon annan än Fritz och Williamson. När vi inledde DNA-proceduren betvivlade jag inte för ett ögonblick att dessa båda män var skyldiga. Jag ville att det [bevismaterialet] skulle analyseras så att de kunde bli fällda. När vi fick resultaten av spermaanalyserna blev jag så förvånad att jag tappade hakan.

Den slutgiltiga rapporten skulle komma från laboratoriet påföljande onsdag, den 14 april. Domare Landrith kallade till en förhandling den 15 april, och det spekulerades över att de båda männen kunde bli försatta på fri fot. Både Fritz och Williamson skulle vara i domstolen den dagen.

Och Barry Scheck skulle komma till staden! Schecks berömdhet växte enormt medan Innocence Project rentvådde den ene efter den andre med hjälp av DNA-analyser, och när det blev känt att han skulle komma till Ada i samband med ännu ett sådant fall drogs mediecirkusen igång. Delstatliga och nationella nyhetsbolag ringde till Mark Barrett, domare Landrith, Bill Peterson, Innocence Project, familjen Carter och alla andra huvudaktörer. Spänningen stegrades snabbt.

Skulle Ron Williamson och Dennis Fritz verkligen släppas fria på torsdagen?

Dennis Fritz hade inte hört resultaten av hårtesterna. Tisdagen den 13 april var han i sin cell när en vakt dök upp som från ingenstans och gläfste: ”Packa din skit. Du ska härifrån.”

Dennis visste att han skulle föras tillbaka till Ada, förhoppningsvis för att bli en fri man. Han packade snabbt, sa hej då till ett par vänner och skyndade iväg. Han skulle köras tillbaka till Ada av ingen annan än John Christian, ett bekant ansikte från Pontotoc Countys häkte.

Tolv år i häkte och fängelse hade lärt Dennis att värna om sitt privatliv och sin frihet och uppskatta de små sakerna i livet, till exempel öppna ytor, skogar och blommor. Våren hade kommit, och när han åkte tillbaka till Ada log han genom bilrutan mot bondgårdarna, de böljande höjderna och landsbygden.

Hans tankar var lösryckta. Han kände inte till de senaste testresultaten och var heller inte säker på varför han var på väg tillbaka till Ada. Det fanns en möjlighet att han skulle släppas fri, men det fanns dessutom en möjlighet att en hake skulle omintetgöra det hela i sista minuten. Tolv år tidigare hade han sånär blivit frigiven när domare Miller insåg att åklagarsidan hade klena bevis. Då skickade polisen och Peterson fram James Harjo, och Dennis ställdes inför rätta och hamnade i fängelse.

Han tänkte på Elizabeth och på hur underbart det skulle vara att få återse henne och hålla om henne. Han kunde knappt vänta tills han fick lämna Oklahoma.

Sedan blev han rädd igen. Han var så nära friheten, men han var fortfarande iförd handfängsel och på väg till ett häkte.

Ann Kelley och en fotograf väntade på honom. Han log när han gick in till häktet och var angelägen att prata med tidningsreportern. ”Det här fallet borde aldrig ha lett till åtal”, sa han till henne. ”Deras bevis mot mig var otillräckliga, och om polisen hade gjort en fullständig undersökning av samtliga misstänkta skulle det här kanske aldrig ha hänt.” Han förklarade problemen med rättshjälpssystemet. ”När man inte har några pengar till sitt eget försvar är man utlämnad åt rättsmaskineriet. När man väl har kommit in i det är det näst intill omöjligt att komma ut, även om man är oskyldig.”

Han tillbringade en lugn natt i sin gamla fängelsehåla och drömde om frihet.

Tystnaden i häktet skingrades nästa dag, den 14 april, när Ron Williamson kom dit från Vinita, iförd randiga fängelsekläder medan han flinade mot kamerorna. Det ryktades att han skulle bli frisläppt nästa dag, och storyn hade fångat den nationella pressens uppmärksamhet.

Ron och Dennis hade inte träffat varandra på elva år. De hade bara utväxlat var sitt brev, men när de nu återsågs omfamnade de varandra och försökte fatta var de faktiskt befann sig och det som hände. Advokaterna kom dit, och de pratade med dem i en timme. NBC:s Dateline var där med en kamera som filmade allting. Jim Dwyer på New York-tidningen Daily News hade åkt dit tillsammans med Barry Scheck.

De var instuvade i det lilla förhörsrummet på den östra sidan av häktet, den som vette mot domstolsbyggnaden. Vid ett tillfälle sträckte Ron ut sig på golvet, såg ut genom glasdörren och stödde huvudet mot handen. Till slut frågade någon: ”Vad gör du, Ron?”

”Jag väntar på Peterson”, sa han.

På gräsmattan utanför domstolen var det fullt av reportrar och kameror. En av dem lyckades få tag i Bill Peterson, som gick med på en intervju. När Ron fick se åklagaren utanför domstolen ropade han mot dörren: ”Din feta skurk! Vi ska klå dig, Peterson!”

Dennis mor och dotter överraskade honom i häktet. Han och Elizabeth hade brevväxlat flitigt, och hon hade skickat många fotografier till honom, men han var ändå oförberedd på det han fick se. Hon var en vacker, tjusig och mycket mogen tjugofemårig kvinna, och han grät hejdlöst när han kramade om henne.

Det fälldes många tårar i häktet den eftermiddagen.

Ron och Dennis blev placerade i olika celler, förment för att de inte skulle börja döda igen.

Sheriff Glase förklarade: ”Jag tänker hålla dem åtskilda. Det känns helt enkelt inte rätt att sätta två dömda mördare i samma cell – och tills domaren säger något annat är det vad de är.”

Cellerna låg intill varandra, så de kunde prata. Dennis cellkamrat hade en liten teve, och i nyhetssändningarna fick han höra förstahandsuppgifter om att de skulle bli frigivna nästa dag. Dennis vidarebefordrade allt detta till Ron.

Föga förvånande var Terri Holland tillbaka i häktet för ännu ett avbrott i sin häpnadsväckande karriär som småskurk. Hon och Ron utväxlade några ord, men inget av det som blev sagt var särskilt trevligt. Medan kvällen led föll Ron in i sina gamla vanor. Han började gorma om sin frihet och orättvisor, skrek oanständigheter åt de kvinnliga häktade och pratade högljutt med Gud.

15

Frikännandet av Ron Williamson och Dennis Fritz i Ada drog till sig uppmärksamhet från hela landet. I gryningen den 15 april var domstolsbyggnaden omringad av nyhetskanalernas bilar, fordon med parabolantenner, fotografer, kameramän och reportrar. Stadsborna sökte sig dit, nyfikna på uppståndelsen och ivriga att få se mer. Det hade varit sådan kamp om platserna i rättssalen att domare Landrith tvingades improvisera och ordna med lottdragning för reportrarna och en direktsändningskabel som gick ut genom fönstret i hans arbetsrum till nyhetsfordonen.

En mängd kameror väntade utanför häktet, och när de båda tilltalade kom ut blev de belägrade. Ron bar kavaj, vit skjorta och slips och ett par byxor som Annette skyndsamt hade införskaffat, och han hade nya skor som var för små och gav honom ont i fötterna. Dennis mor hade köpt en kostym åt honom, men han föredrog de lediga kläder som han hade tillåtits bära de senaste åren i fängelset. De avverkade snabbt den sista promenaden iförda handklovar, log och skämtade med reportrarna.

Annette och Renee kom dit tidigt och intog sina vanliga platser i den främsta bänkraden bakom försvarets bord. De höll varandra i handen och bad, grät och lyckades skratta ett par gånger. Det var för tidigt att fira. De hade sällskap av sina barn, andra släktingar och några vänner. Wanda och Elizabeth Fritz satt intill dem, och även de höll varandra i handen och viskade ivrigt. Rättssalen fylldes. Familjen Carter satt på andra sidan mittgången för att än en gång genomlida en rättegångsförhandling medan myndigheterna velade hit och dit i sina ansträngningar att lösa brottet och skipa rättvisa. Det hade gått sjutton år sedan Debbie Carter blev mördad, och de båda första anklagade och fällda mördarna var på väg att släppas fria.

Bänkraderna var snart fullsatta, och folk började rada upp sig utmed väggarna. Domare Landrith hade gått med på att tillåta kameror och visade fotograferna och reportrarna till jurybåset, där ett antal fällstolar hade ställts fram. Ett antal poliser och vicesheriffer fanns på plats. Säkerhetsåtgärderna var stränga, eftersom det hade kommit anonyma telefonsamtal och uttalats hot mot Ron och Dennis. Rättssalen var fullpackad, och stämningen var mycket spänd.

Många av Adas poliser var närvarande, men inte Dennis Smith och Gary Rogers.

Parternas företrädare kom in – Mark, Sara och Barry Scheck för försvaret och Bill Peterson, Nancy Shew och Chris Ross för åklagarsidan. Det blev leenden och handskakningar. Åklagaren ”anslöt” sig till yrkandet om att avskriva målet, att släppa de båda männen fria. Detta var ett gemensamt bemödande om att rätta till ett fel, ett sällsynt exempel på att samhället står enat i ett avgörande ögonblick för att vederbörligen åtgärda en orättvisa. De var som en stor och lycklig familj. Alla borde gratuleras och känna sig stolta över att systemet fungerade så fantastiskt bra.

Ron och Dennis fördes in, och deras handfängsel avlägsnades för sista gången. De satte sig bakom sina advokater, bara någon meter från sina anhöriga. Ron stirrade rakt framåt och såg inte mycket. Dennis tittade emellertid på åhörarna och fick se buttra och barska ansikten. De flesta som var där verkade inte glädja sig åt att de skulle bli fria.

Domare Landrith intog sin plats på podiet, välkomnade alla och gick rakt på sak. Han bad Peterson kalla sitt första vittne. Mary Long, numera chef för OSBI:s DNA-enhet, satte sig i vittnesbåset och började med att gå igenom analysförfarandet. Hon pratade om de olika laboratorier som de hade använt sig av för att analysera hårstråna och sperman från brottsplatsen och proverna från de misstänkta.

Ron och Dennis började svettas. De hade trott att det hela bara skulle ta några minuter, inte längre än det tog för domare Landrith att avskriva anklagelserna och skicka hem dem. Medan minuterna gick blev de oroliga. Ron skruvade på sig och knotade: ”Vad är det som händer?” Sara Bonnell gjorde anteckningar och försäkrade att allt var som det skulle.

Dennis var ett nervvrak. Vad skulle det här vittnesmålet leda till? Skulle det komma ännu en överraskning? Vartenda besök i den där rättssalen hade varit som en mardröm. När han nu satt i den väcktes hemska minnen av ljugande vittnen, uttryckslösa jurymedlemmar och Peterson som krävde dödsstraff. Dennis begick misstaget att än en gång se sig omkring i rättssalen, och inte heller den här gången såg han många anhängare.

Mary Long gick vidare med det aktuella materialet. Sjutton hårstrån från brottsplatsen blev testade – tretton pubeshår och fyra huvudhår. Tio av dem hittades på sängen eller bland sängkläderna. Två kom från de sönderslitna trosorna, tre från disktrasan i offrets mun, och två hade legat under kroppen.

Bara fyra av de sjutton kunde matchas med en DNA-profil. Två tillhörde Debbie, och inget av dem kom från Ron eller Dennis. Inte ett enda.

Sedan uppgav Long att spermaproverna som tagits från sängkläderna, trosorna och offret redan hade testats, och då hade Ron och Dennis kunnat uteslutas. Därefter fick hon lämna vittnesbåset.

Melvin Hett vittnade 1988 om att av de sjutton hårstråna var tretton ”mikroskopiskt förenliga” med Dennis hårprover och fyra med Rons. Det fanns till och med en ”överensstämmelse”. I sin tredje och sista rapport, som lämnades in efter det att rättegången mot Dennis hade börjat, uteslöt Hett dessutom att något av hårstråna kom från Glen Gore. Hans expertutlåtande var det enda konkreta och ”trovärdiga” bevis som åklagarmyndigheten lade fram mot Ron och Dennis och hade stor betydelse för de fällande domarna.

DNA-analyser visade att ett huvudhår som hittades under kroppen och ett pubeshår i sängen hade lämnats där av Glen Gore. Dessutom testades det spermaprov som tog från offrets vagina under obduktionen. Det kom från Glen Gore.

Detta kände domare Landrith till, men han hade hemlighållit det före förhandlingen. Med hans tillåtelse tillkännagav Bill Peterson resultaten som pekade på Gore för de chockade åhörarna.

Peterson sa: ”Herr domare, detta är mycket ansträngande tider för brottmålssystemet. Mordet begicks 1982 och prövades inför rätta 1988. Då hade vi bevismaterial som presenterades för en jury, och den fällde Dennis Fritz och Ron Williamson på grundval av en bevisning som vid den tidpunkten enligt min uppfattning var överväldigande.”

Utan att påminna åhörarna om exakt vad denna överväldigande bevisning hade utgjorts av elva år tidigare pladdrade han vidare om hur DNA numera vederlade mycket av det han en gång hade trott. Enbart utifrån det bevismaterial han hade kvar kunde han inte åtala de båda tilltalade. Han begärde att yrkandet om avskrivning skulle beviljas, och sedan satte han sig ner.

Peterson kom inte vid något tillfälle med några försonliga kommentarer eller gav uttryck åt någon ånger, några medgivanden av begångna misstag eller ens en ursäkt.

Det minsta Ron och Dennis väntade sig var en ursäkt. Tolv år av deras liv hade stulits från dem på grund av myndighetsmissbruk, personliga tillkortakommanden och arrogans. Orättvisan som de hade blivit lidande av kunde lätt ha undvikits, och myndigheterna var åtminstone skyldiga dem något så enkelt som en ursäkt.

De skulle aldrig få någon, och det blev till ett öppet sår som aldrig läkte.

Domare Landrith fällde några kommentarer om den orättvisa som hade begåtts, och sedan bad han Ron och Dennis resa sig. Han förkunnade att alla anklagelser därmed var avskrivna. De var fria män. De kunde bege sig vart de ville. Några av åhörarna applåderade och jublade, men de flesta var inte på humör för att fira. Annette och Renee kramade om sina barn och släktingar och grät en rejäl skvätt till.

Ron for upp från försvarets bord, störtade förbi jurybåset och ut genom en sidodörr, nerför trappan och ut till domstolsbyggnadens yttertrappa, där han stannade och fyllde lungorna med sval luft. Sedan tände han en cigarrett, den första av en miljon i den fria världen, och vinkade glädjestrålande mot en kamera. Fotografiet blev publicerat i dussintals dagstidningar.

Några minuter senare kom han tillbaka. Han och Dennis, deras anhöriga och advokater stannade kvar i rättssalen, poserade för fotografer och besvarade frågor från en mängd reportrar. Mark Barrett hade ringt till Greg Wilhoit och bett honom ta flyget till Oklahoma för att vara med om den stora dagen. När Ron fick se Greg omfamnade de varandra som de bröder de var.

”Hur känns det, mr Williamson?” frågade en reporter.

”Hur då känns?” svarade Ron rappt, och sedan sa han: ”Det känns som om fötterna håller på att ta livet av mig. Skorna är för små.” Frågorna fortsatte i en timme, trots att det senare skulle hållas en presskonferens.

Peggy Stillwell blev hjälpt från rättssalen av sina döttrar och systrar. Hon var medtagen och chockad – familjen hade inte blivit varskodd om de nya uppgifterna beträffande Glen Gore. Nu var de tillbaka där de började, väntade på ännu en rättegång och hade lika långt kvar till att rättvisa skulle skipas. Samtidigt var de förvirrade – de flesta i familjen trodde fortfarande att Fritz och Williamson var skyldiga, men var kom Gore in i bilden?

Till slut gjorde Ron och Dennis sin sorti, och vartenda steg de tog blev vederbörligen förevigat och dokumenterat. Horden följde med dem nerför trappan och ut genom ytterdörren. Där stannade de ett ögonblick, nu som fria män, och njöt av solskenet och den kyliga luften.

De var friade och rentvådda, men ingen hade bett dem om ursäkt, kommit med en förklaring eller gett dem en cent som kompensation – inte den minsta tillstymmelse till stöd av någon sort.

Det var dags för lunch. Rons favoritställe var Bob’s Barbeque, som låg norr om staden. Annette ringde och reserverade flera bord – det skulle behövas därför att följet växte för varje minut som gick.

Trots att Ron bara hade några få tänder kvar, och trots att det under andra omständigheter skulle ha varit svårt att äta med så många kameror riktade mot sig, slukade han en hel tallrik med revbensspjäll och ville ha ännu mer. Han var aldrig den som brukade njuta av maten, men han lyckades njuta av ögonblicket. Han var artig mot alla, tackade alla främlingar som kom fram och uppmuntrade honom, kramade dem som ville ha en kram och småpratade med alla reportrar som ville ha en story.

Han och Dennis kunde inte sluta le, inte ens med munnen full av grillat kött.

Dagen innan åkte Jim Dwyer, reportern på Daily News i New York, och Alexandra Pelosi från NBC:s Dateline, till Purcell för att söka upp Glen Gore och ställa några frågor till honom. Gore visste att det hände saker borta i Ada och att han snabbt höll på att bli den huvudmisstänkte. Anmärkningsvärt nog gjorde fängelsepersonalen inte det.

Gore hörde att ett par personer som inte var från staden letade efter honom och utgick från att de var advokater eller någon sorts poliser, folk som han helst ville undvika. Vid middagstid lämnade han sitt jobb med att rensa diken i Purcell och flydde. Han tog sig till en skog, kom efter flera kilometer fram till en landsväg och fick lift i riktning mot Ada. När Ron och Dennis fick höra talas om Gores flykt tjöt de av skratt. Han måste vara den skyldige.

Efter den långa lunchen åkte sällskapet Fritz-Williamson till paviljongen i Adas Wintersmith Park för att hålla en presskonferens. Ron och Dennis satt bakom ett avlångt bord tillsammans med sina advokater, vända mot kamerorna. Scheck pratade om Innocence Project och organisationens verksamhet för att få felaktigt dömda frigivna. Mark Barrett fick frågan hur denna orättvisa över huvud taget kunde ha kommit till stånd, och han berättade utförligt om myndigheternas missriktade arbete – det fem år långa dröjsmålet, polisens slarviga och misstänkta agerande, tjallarna och det otillförlitliga vetenskapliga bevismaterialet. De flesta av frågorna ställdes till de båda frikända. Dennis sa att han tänkte lämna Oklahoma, åka tillbaka till Kansas City, tillbringa så mycket tid som möjligt tillsammans med Elizabeth och i sinom tid bestämma sig för vad han skulle göra under resten av sitt liv. Ron hade inga bestämda planer förutom att han ville bort från Ada.

Panelen utökades med Greg Wilhoit och Tim Durham, ännu en dömd från Tulsa som blivit frikänd. Tim hade suttit fyra år i fängelse för en våldtäkt som han aldrig begått när Innocence Project fick honom frigiven med hjälp av DNA-analyser.

I den federala domstolsbyggnaden i Muskogee dämpade Jim Payne, Vicky Hildebrand och Gail Seward diskret sin stora belåtenhet. De firade inte – deras arbete med Williamsons ärende låg fyra år tillbaka i tiden, och de var fullt upptagna med andra fall – men det hindrade ändå inte att de gladde sig åt beskedet. Långt innan DNA-analyserna gav de svar som behövdes hade de kommit fram till sanningen på det gammaldags sättet, med hjälp av sunt förnuft och idogt arbete, och det hade lett till att en oskyldig man slapp mista livet.

Domare Seay visade heller ingen självbelåtenhet. Upprättelsen var tillfredsställande, men även han var alldeles för upptagen med andra ärenden. Han hade helt enkelt gjort sitt jobb. Alla andra domare längs vägen hade svikit Ron Williamson, men Frank Seay förstod sig på systemet och var medveten om dess brister. Det var ofta svårt att få fram sanningen, men han var beredd att söka efter den, och han visste var han skulle leta.

Mark Barrett hade bett Annette välja ett ställe där presskonferensen kunde hållas och eventuellt en mindre mottagning, något trevligt för att hälsa Ron och Dennis välkomna tillbaka. Annette visste genast var de skulle vara – i kyrkans samlingslokal, samma kyrka som Ronnie hade växt upp med, kyrkan där hon hade spelat både piano och orgel de senaste fyrtio åren.

Dagen innan ringde hon till pastorn för att be om tillåtelse och ordna med detaljerna. Han tvekade, stammade lite och sa till slut att han måste rådgöra med de andra i församlingsrådet. Annette anade ugglor i mossen och begav sig till kyrkan. När hon kom dit förklarade pastorn att han hade pratat med rådets medlemmar, och enligt deras åsikt, och även hans egen, borde kyrkans lokaler inte användas för sådana ändamål. Annette blev förbluffad och frågade varför.

Det kan bli våldsamheter, menade han. Det hade redan förekommit uppgifter om hot mot Ron och Dennis, och det hela kunde urarta. Alla i staden pratade om frigivningen, och de flesta var missnöjda med den. Det fanns vissa hårdföra typer som stod på familjen Carters sida, och … ja, det skulle helt enkelt inte fungera.

”Men i den här kyrkan har man bett för Ronnie i tolv år”, påminde hon honom.

Förvisso, och det kommer vi att fortsätta att göra, sa han. Det fanns emellertid många som fortfarande trodde att han var skyldig. Det var för kontroversiellt. Kyrkans anseende kunde fläckas. Svaret var nej.

Annettes känslor svallade, och hon lämnade pastorns kontorsrum i all hast. Han försökte trösta henne, men det ville hon inte veta av.

Hon återvände till sitt hus och ringde till Renee. Några minuter senare var Gary Simmons på väg till Ada, som låg tre timmars bilresa från deras hem utanför Dallas. Gary körde raka vägen till kyrkan och ställde pastorn mot väggen, men han gav inte med sig. De diskuterade saken en lång stund utan att komma fram till någonting. Kyrkan höll fast vid sin ståndpunkt – det var helt enkelt för riskabelt.

”Ron tänker vara här på söndag”, sa Gary. ”Kommer ni att välkomna honom då?”

”Nej”, sa pastorn.

Firandet fortsatte hemma hos Annette, där det serverades mat medan vänner kom och gick. När disken var avklarad samlades alla på den inglasade verandan, där de började sjunga gospelmelodier. Barry Scheck, som kom från New York och var jude, fick höra musik som han aldrig hade hört förut och gjorde ett tappert försök att sjunga med. Mark Barrett var där – det var ett stolt och minnesvärt ögonblick för honom, och han ville inte gå därifrån. Sara Bonnell, Janet Chesley och Kim Marks var allihop med och sjöng. Greg Wilhoit och hans syster Nancy var där. Familjen Fritz – Dennis, Elizabeth och Wanda – satt tätt tillsammans och deltog i festligheterna.

”På kvällen stannade alla kvar för att fira hemma hos Annette”, sa Renee. ”Det fanns gott om mat, och folk sjöng och skrattade. Annette spelade på pianot, Ronnie spelade gitarr, och vi andra sjöng med i en rad olika melodier. Alla sjöng och klappade i händerna och hade så roligt. Sen, klockan tio, blev det tyst när teve-nyheterna började. Vi satt allihop på verandan, skuldra mot skuldra, och väntade på att få höra nyheten som vi hade längtat efter att få höra i så många år, nämligen tillkännagivandet att min yngre bror, Ronald Keith Williamson, inte bara var fri utan dessutom oskyldig! Fastän det var en så lycklig tilldragelse och alla kände sig så lättade kunde vi se det sjuka uttrycket i Ronnies ögon efter att han blivit plågad och illa behandlad i så många år.”

De jublade på nytt när de tittade på teve-nyheterna. Efteråt sa Mark Barrett, Barry Scheck och några andra god natt. Morgondagen skulle bli mycket lång.

Senare samma kväll ringde telefonen, och Annette svarade. En person som inte ville uppge sitt namn sa att Ku Klux Klan befann sig i området och letade efter Ronnie. Ett sensationellt rykte som cirkulerade i staden var att någon på familjen Carters sida hade lejt en yrkesmördare för att döda Ron och Dennis och att KKK numera åtog sig att utföra lönnmord. Det fanns kvarlevor av Klanen i sydöstra Oklahoma, men det var årtionden sedan sammanslutningen hade blivit misstänkt för mord. De brukade inte slå till mot vita, men i den upphettade stämning som rådde fick folk för sig att Klanen var den organiserade grupp i trakten som skulle kunna genomföra ett sådant attentat.

Likafullt var samtalet oerhört upprörande, och Annette berättade viskande för Renee och Gary om det. De enades om att ta hotet på allvar, men de skulle försöka hålla Ronnie ovetande om det.

”Den lyckligaste kvällen i våra liv blev till den mest skrämmande kvällen någonsin”, sa Renee. ”Vi bestämde oss för att ringa till polisen i Ada. De upplyste oss om att de inte tänkte skicka dit någon och att de inte kunde göra någonting såvida det inte hände någonting. Hur kunde vi vara så naiva att vi trodde att de skulle hjälpa oss? Vi greps av panik och sprang genom huset, fällde ner persienner och låste alla fönster och dörrar. Det stod klart att ingen skulle kunna sova därför att allas nerver var på helspänn. Vår svärson var orolig därför att hans fru och nyfödda barn svävade i sådan fara. Vi samlades och bad Herren lugna våra nerver och låta änglarna omge huset och skydda oss. Vi klarade oss oskadda genom natten. Herren hade än en gång hört våra böner. När jag tänker tillbaka på den kvällen är det nästan skrattretande att vår första tanke var att ringa till Adapolisen.”

Ann Kelley på Ada Evening News hade fullt upp med att bevaka dagens händelser. På kvällen fick hon ett telefonstamtal från den biträdande åklagaren Chris Ross. Han var upprörd och beklagade sig över att åklagarna och polisen svartmålades.

Ingen berättade deras version av saken.

Tidigt nästa morgon, i början av deras första hela dag i frihet, åkte Ron, Dennis och deras advokater, Mark Barrett och Barry Scheck, till stadens Holiday Inn, där ett kamerateam från NBC riggade upp sin utrustning. De medverkade i det direktsända programmet Today och blev intervjuade av Matt Lauder.

Storyn började få fart, och de flesta av reportrarna var kvar i Ada och försökte få tag i personer som hade någon som helst anknytning till fallet eller de direkt inblandade. Gores flykt var en fantastisk sidostory.

Sällskapet – de frigivna, släktingarna och advokaterna – åkte till Norman och tittade in hos Oklahomas rättshjälpsmyndighet, där det hölls ännu en fest. Ron sa några ord och tackade personerna som hade arbetat så hårt för att bevaka hans intressen och till slut få honom fri. Efteråt skyndade de till Oklahoma City för att spela in ett inslag i Inside Edition och sedan ett i en programserie som hette Burden of Proof.

Advokaterna Scheck och Barrett försökte ordna ett möte med guvernören och de främsta lagstiftarna för att propagera för lagar som skulle underlätta DNA-analyser och möjliggöra utbetalning av ersättning till felaktigt dömda. Gruppen begav sig till delstatens kongressbyggnad för att skaka hand, tala för sin sak och hålla ännu en presskonferens. Tidpunkten var perfekt vald – de nationella massmedierna följde allt de gjorde. Guvernören var en hårt arbetande man och hade för mycket att göra, så han skickade ut en av sina närmaste rådgivare, en kreativ person som fick idén att låta Ron och Dennis träffa medlemmar av Oklahomas appellationsdomstol för brottmål. Det var oklart vad det var meningen att mötet skulle leda till, men förtrytelse var förvisso en möjlighet. Det var emellertid fredag eftermiddag, och även domarna var strängt upptagna. Bara en av dem vågade sig ut ur ämbetsrummet för att säga hej, och hon var harmlös. Hon hade inte suttit med när domstolen granskade och godkände de fällande domarna mot Fritz och Williamson.

Barry Scheck lämnade staden och åkte tillbaka till New York. Mark stannade i Norman, sin hemstad, och Sara åkte tillbaka till Purcell. Det blev ett uppehåll i frenesin, och alla behövde ta igen sig. Dennis och hans mor stannade kvar hemma hos Elizabeth i Oklahoma City.

När Ron åkte tillbaka till Ada, med Annette bakom ratten, satt han för en gångs skull i framsätet. Inga handfängsel. Inga fängelsekläder. Ingen beväpnad vicesheriff som bevakade honom. Han njöt av landskapet, bondgårdarna, de utspridda oljepumparna och sydöstra Oklahomas mjukt rundade höjder.

Han kunde knappt vänta tills han fick komma därifrån.

”Det var nästan som om vi måste lära känna honom på nytt eftersom han hade varit frånvarande i våra liv så länge”, sa Renee. ”Dagen efter frigivningen hade vi det så trevligt tillsammans med honom. Jag sa till honom att han måste ha överseende med oss, att vi hade en massa frågor och var väldigt nyfikna på hurdant hans liv på Death Row hade varit. Han var väldigt rar och svarade snällt på våra frågor i några timmar. En av de frågor jag ställde till honom var: ’Vad är det för ärr du har på armarna?’ Han sa: ’Jag var så deprimerad att jag satt och skar mig själv.’ Vi frågade hur cellen såg ut, om maten gick att äta, och så vidare. Men sen tittade han på oss allihop och sa: ’Jag vill helst inte prata mer om det. Vi kan väl prata om något annat.’ Och vi gjorde som han ville. Han satt på uteplatsen vid Annettes hus och sjöng och spelade gitarr. Ibland hörde vi honom inne i huset, och jag kunde knappt hålla tillbaka tårarna när jag lyssnade på honom och tänkte på vad han hade fått genomlida. Han kunde gå till kylskåpet och bara stå där med dörren öppen och fundera på vad han skulle äta. Han häpnade över all mat som fanns i huset och framför allt över vetskapen om att han kunde äta vad som helst och hur mycket som helst. Han stod förundrad vid köksfönstret och kommenterade våra fina bilar och sa att han aldrig hade hört talas om ett par av modellerna. Medan han åkte i bilen en dag berättade han hur annorlunda det kändes att se människor gå omkring och springa runt och sköta sina vardagliga sysslor.”

Ron såg fram emot att få komma tillbaka till kyrkan. Annette hade inte sagt något till honom om incidenten med pastorn, och det skulle hon aldrig komma att göra. Mark Barrett och Sara Bonnell blev inbjudna, Ron ville att de skulle vara där tillsammans med honom. Williamsons hela följe kom till söndagens gudstjänst och intog den främsta bänkraden. Annette satt vid orgeln som vanligt, och när hon började på den första, ganska klämmiga psalmen for Ron upp på fötter, klappade i händerna, sjöng och log, i sanning uppfylld av Anden.

Under tillkännagivandena sa pastorn ingenting om Rons återkomst, men under morgonbönen lyckades han säga att Gud älskar alla, till och med Ronnie.

Annette och Renee kokade av ilska.

En gudstjänst i pingstkyrkan är inget för de försagda, och när musiken drog igång igen, körmedlemmarna började gunga på fötterna och församlingen blev högljudd kom en handfull av kyrkans medlemmar fram till Ron och sa hej, gav honom en kram och välkomnade honom tillbaka. De var väldigt få. Resten av de fromma kristna blängde på mördaren mitt bland dem.

Den söndagen lämnade Annette kyrkan och skulle aldrig komma tillbaka.

Söndagsnumret av Adatidningen hade en förstasidesartikel med rubriken ”Åklagaren försvarar sin insats i uppmärksammat fall”. Det fanns en bild av en strikt Bill Peterson framför ett domarpodium, i full aktion i rättssalen.

Av förklarliga skäl var det inte nådigt för honom i efterdyningarna av frigivningarna, och han kände sig manad att låta Adas invånare ta del av den förbittring han kände. Han fick inte sin beskärda del av äran för att ha värnat om Rons och Dennis intressen, och den långa artikeln av Ann Kelley var bara ett pinsamt vredesutbrott från en illa åtgången åklagare som borde ha undvikit reportrar.

Den inleddes med:

Pontotoc Countys chefsåklagare Bill Peterson hävdar att Dennis Fritz och Ron Williamsons försvarsadvokater felaktigt tog åt sig hela äran för de DNA-tester som gjorde att deras klienter släpptes ut ur fängelset.

Medan Ann Kelley försåg honom med allt rep han behövde för att hänga sig erinrade sig Peterson detaljerna om bakgrunden till DNA-testerna i fallet Carter. Han utnyttjade alla tillfällen att ge Mark Barrett och Barry Scheck tarvliga gliringar och försatt aldrig en chans att dunka sig själv i ryggen. DNA-testerna var hans idé!

Han lyckades undvika det uppenbara. Han medgav aldrig att han ville göra DNA-testerna för att kunna slå sista spiken i Rons och Dennis kistor. Han var så övertygad om att de var skyldiga att han gladeligen gick med på testerna. Nu när testresultaten hade pekat åt ett annat håll ville han bli hyllad för att vara en så rättskaffens man.

Peterson fortsatte att snorkigt peka finger i stycke efter stycke. Han kom med vaga och olycksbådande antydningar om andra misstänkta och insamling av mer bevismaterial. I artikeln stod det:

Han [Peterson] sa att om man skulle hitta nytt bevismaterial som kopplar ihop Fritz och Williamson med mordet på Carter så gäller inte regeln om att ingen kan bli anklagad för samma brott två gånger, så de kan komma att ställas inför rätta igen.

Peterson sa också att utredningen av mordet på Carter har återupptagits sedan en tid och att Glen Gore inte är den ende misstänkte.

Artikeln avslutades med två häpnadsväckande uttalanden av Peterson. Det första var:

Jag gjorde rätt 1988 när jag åtalade dem. Genom att rekommendera att deras domar skulle upphävas gjorde jag det som var juridiskt, moraliskt och etiskt rätt mot bakgrund av det bevismaterial jag nu har mot dem.

Det han inte nämnde var givetvis det faktum att hans högst etiska och strängt moraliska samtycke till att målet avskrevs kom fem år efter det att Ron Williamson sånär blivit avrättad och fyra år efter det att Peterson offentligt kritiserade domare Seay för att han hade beslutat om en ny rättegång. Genom att i elfte timmen ta sin tillflykt till hög moral och etik bidrog Peterson passivt till att Ron och Dennis bara behövde tillbringa tolv år i fängelse som oskyldiga män.

Den mest klandervärda delen av artikeln var nästa citat från honom. Det hade dessutom lyfts ut och placerats mitt på förstasidan. Peterson sa:

Ordet oskyldiga har aldrig passerat mina läppar i fråga om Williamson och Fritz. Detta bevisar inte deras oskuld. Det betyder bara att jag inte kan åtala dem med det bevismaterial jag nu förfogar över.

Ron och Dennis var känslosamma och ganska omskakade efter bara fyra dagar i frihet, och artikeln gjorde dem livrädda. Varför skulle Peterson vilja försöka åtala dem igen? Han hade fått dem fällda en gång, och de betvivlade inte att han kunde göra det en gång till.

Nytt bevismaterial, gammalt bevismaterial, inget bevismaterial. Det spelade ingen roll. De hade just uthärdat tolv år bakom galler utan att ha dödat någon. Men i Pontotoc County var bevis inte en avgörande faktor.

Artikeln gjorde Mark Barrett och Barry Scheck rasande, och båda skrev långa motangrepp som de tänkte skicka till tidningen. Klokt nog väntade de med det, och efter några dagar insåg de att det var väldigt få som lyssnade på Peterson.

På söndagseftermiddagen åkte Ron och Dennis och deras sällskap till Norman på Mark Barretts begäran. Av en tursam tillfällighet anordnade Amnesty International sin årliga utomhuskonsert för att få in mer pengar. En stor publikskara hade samlats vid en amfiteater. Vädret var varmt och soligt.

Mellan låtarna talade Mark Barrett, och sedan presenterade han Ron, Dennis, Greg och Tim Durham. Var och en av dem berättade om sina erfarenheter i några minuter. De var nervösa och ovana vid att framträda offentligt, men de repade mod och talade direkt ur hjärtat. Publiken älskade dem.

Fyra män, fyra vanliga vita killar från anständiga familjer, allihop överkörda och illa behandlade av rättssystemet och inspärrade i sammanlagt 33 år. Deras budskap var tydligt: Så länge systemet inte förändras kan det hända vem som helst.

När de hade talat gick de runt i amfiteatern, lyssnade på rockmusiken, åt glass och njöt av solskenet och friheten. Bruce Leba dök upp som från ingenstans och gav sin gamle kompis en björnkram. Han hade inte varit där under rättegången mot Ronnie, och han hade inte skrivit till honom i fängelset. Han kände sig skuldmedveten över det och bad sin bäste vän från high school uppriktigt om ursäkt. Ron tvekade inte att förlåta honom.

Ron var beredd att förlåta alla. Den berusande frihetskänslan undanröjde allt gammalt groll och alla fantasier om att hämnas. Han hade drömt om en omfattande stämning i tolv år, men nu var det passerat. Han ville inte återuppleva mardrömmarna.

Massmedierna kunde inte få nog av dem. Det var framför allt Ron som hamnade i strålkastarljuset. Eftersom han var en vit man från en vit stad som blivit ansatt av vita poliser, åtalad av en vit åklagare och fälld av en vit jury, blev han ett intressant och samarbetsvilligt föremål för reportrarnas och journalisternas uppmärksamhet. Att någon utsattes för sådan behandling var kanske vanligt bland de fattiga och minoriteterna, men inte bland vita hjältar från småstäder.

Den lovande basebollkarriären, det otäckt försämrade mentala tillståndet på Death Row, den i sista stund uppskjutna avrättningen, de klantiga poliserna som inte kunde se vem den uppenbare mördaren var – storyn var innehållsrik och mångfasetterad.

Förfrågningar om intervjuer strömmade in till Mark Barretts kontor från hela världen.

Efter sex dagar ute i skogen gav Glen Gore upp. Han kontaktade en advokat i Ada, som ringde till fängelset och ordnade med formaliteterna. När Gore kände sig redo överlämna sig var han ytterst noga med att betona att han inte ville bli omhändertagen av myndigheterna i Ada.

Han hade inte behövt bekymra sig över det. Personerna i gänget som inte haft en siffra rätt var knappast angelägna att få tillbaka Gore för ännu en rättegång. De behövde tid på sig för att läka sin svårt sargade fåfänga. Peterson och polisen gömde sig bakom den officiella inställningen att utredningen hade återupptagits och att de arbetade vidare med ny entusiasm för att få tag i mördaren eller möjligen mördarna. Gore var bara en av flera personer som figurerade i deras bemödanden.

Åklagarmyndigheten och polisen kunde aldrig medge att de hade fel, så de klamrade sig fast vid den hopplösa tron att de kanske hade rätt. En annan knarkare skulle kanske komma instapplande på polisstationen och erkänna eller peka ut Ron och Dennis som de skyldiga. Det skulle kanske dyka upp en ny och trevlig tjallare. Polisen kunde kanske få ett vittne eller en misstänkt att klämma ur sig ännu en drömbekännelse.

Det var typiskt för Ada. Hederligt och gediget polisarbete kunde få fram alla möjliga sorters nya ledtrådar.

Ron och Dennis hade fortfarande inte blivit avförda från utredningen.

16

De dagliga rutinerna på Yankee Stadium är något annorlunda när laget spelar bortamatcher. Utan att behöva tänka på åskådare och kameror och utan krav på en felfri spelplan vaknar den gamla byggnaden så sakteliga till liv, och vaktmästarna i sina kakishorts och askgrå T-tröjor börjar sent på förmiddagen titta till arenan. Grantley, den gräsansvarige, mekar med en spindelliknande Toro-klippare, medan Tommy, kolstybbsexperten, jämnar till ytan bakom hemplattan. Dan skjuter en mindre klippare över det täta gräset utmed första baslinjen. Vattenspridare startar med orkestrerade intervaller i gruset utmed frivarvsstaketet. En guide står med en grupp besökare bakom avbytarbåset vid tredje basen och pekar på någonting i fjärran, förbi resultattavlan.

De 57 000 sittplatserna står tomma. Ljud ekar milt runt arenan – det dämpade motorbullret från en liten gräsklippare, det avlägsna väsandet från en högtrycksspruta medan någon rengör säten på den övre sektionen, pendeltåget som dundrar förbi utanför den högra sidan av arenan, dunkandet från en hammare vid pressläktaren. För dem som sköter byggnaden som Ruth uppförde är dessa spellediga dagar uppskattade, inklämda mellan nostalgiska tankar på Yankees storhetstid och förhoppningar om ännu en.

Tjugofem år efter att det var tänkt att han skulle komma dit klev Ron Williamson upp från bänken i Yankees avbytarbås och klev ut på det bruna snäckskalsunderlaget runt innerfältet. Han stannade och beundrade den enorma arenan, insöp atmosfären vid basebollsportens heligaste helgedom. Det var en underbar vårdag med klarblå himmel. Luften var frisk, solen stod högt, och gräset var så jämnt och grönt att det kunde ha varit en fin matta. Solen värmde hans bleka hy. Lukten av nyklippt gräs påminde honom om andra bollplaner, andra matcher och gamla drömmar.

Han bar en skärmmössa med Yankees logotyp, en souvenir från biljettkontoret, och eftersom han för tillfället var en kändis och hade åkt till New York för att medverka i Good Morning America med Diane Sawyer, bar han sin enda kavaj, den marinblå blazer som Annette hade köpt åt honom två veckor tidigare, sin enda slips och ett par långbyxor. Skorna hade emellertid bytts ut. Han hade tappat intresset för kläder. En tid hade han jobbat i en herrekiperingsaffär och varit snar att kommentera vad andra hade på sig, men nu brydde han sig inte längre. Så blir det efter tolv år i fängelsekläder.

Under mössan hade han en pageklippt kalufs av ljusgrått hår, tjockt och rufsigt. Ron var nu 46 år men såg mycket äldre ut. Han rättade till basebollmössan och klev sedan ut på gräset. Han var drygt en och åttio lång, och fastän hans kropp uppvisade spår av tjugo års vanskötsel och försummelse kunde man fortfarande ana att han varit en framgångsrik idrottsman. Han gick utmed foullinjen, klev över kolstybben mellan baserna och fortsatte fram till pitcherkullen, där han stod en stund och såg upp mot de ändlösa raderna av lysande blå säten. Han satte foten försiktigt på gummiplattan och skakade sedan på huvudet. Don Larsen hade skickat iväg perfekta kast från just det stället. Whitey Ford, en av hans idoler, hade härskat på den kullen. Han såg över vänstra axeln, mot den högra delen av ytterfältet och frivarvsstaketet som såg ut att vara så nära, där Roger Maris hade slagit så många bollar tillräckligt högt och långt att de flög över det. Långt borta i mitten, på andra sidan staketet, kunde han se monumenten över Yankees största spelare.

Mickey fanns där borta.

Mark Barrett stod vid hemmabasen, även han iförd en Yankeesmössa, och undrade vad hans klient tänkte på. Ron hade blivit utsläppt från fängelset där han hade fått tillbringa tolv år trots att han inte hade gjort någonting, utan några ursäkter därför att inga var rakryggade nog att medge att de hade gjort fel, utan några välgångsönskningar, bara försvinn härifrån och gör det helst så diskret som möjligt. Ingen kompensation, ingen terapi, inga brev från guvernören eller någon annan myndighetsperson, inga offentliga omnämnanden. Två veckor senare befinner han sig mitt uppe i en massmedial storm, och alla vill ha en bit av honom.

Anmärkningsvärt nog hyste Ron inte agg mot någon. Han och Dennis var för upptagna med att ta till sig det underbara med livet i frihet. Hornen i sidan skulle komma senare, långt efter det att massmedierna hade dragit sig tillbaka.

Barry Scheck var vid avbytarbåset, iakttog Ron och småpratade med de andra. Han var en hängiven Yankeefan och hade ringt och ordnat med denna exklusiva visning av arenan. Han var deras värd under dagarna i New York.

Fotografier blev tagna, ett kamerateam filmade Ron på kullen, och sedan fortsatte den lilla rundtursgruppen utmed första baslinjen, följde sakta med medan guiden pladdrade på om den och den spelaren i Yankees. Ron kände till mycket av statistiken och historierna. Ingen baseboll hade någonsin slagits utanför själva arenan, sa guiden, men Mantle hade varit nära att göra det. Han fick en boll att studsa mot fasaden på höger sida, där borta, sa han och pekade på stället, 163 meter från plattan. ”Men en boll i Washington nådde ännu längre”, sa Ron. ”Den flög 172 meter. Kastare var Chuck Stubbs.” Guiden blev imponerad.

Några steg bakom Ron kom Annette. Hon fanns vid hans sida som vanligt, tog hand om detaljerna, fattade de svåra besluten och höll ordning. Hon var inte intresserad av baseboll, och just då var hennes största bekymmer att se till att brodern höll sig nykter. Han var sur på henne därför att hon inte hade låtit honom dricka sig full kvällen innan.

I gruppen fanns Dennis, Greg Wilhoit och Tim Durham. De fyra frigivna männen hade varit med i Good Morning America. ABC betalade kostnaderna för resan. Jim Dwyer från Daily News var också med.

De stannade utanför foullinjen i höjd med mitten av planen. På andra sidan låg Monument Park med stora byster av Ruth och Gehrig, Mantle och DiMaggio och dussintals mindre plaketter som hedrade andra storspelare. Före renoveringen hade detta lilla hörn av den näst intill heliga marken faktiskt tillhört spelplanen, sa guiden. En grind öppnades, och de gick ut genom staketet till en öppen yta som var belagd med tegel, och för ett ögonblick var det lätt att glömma att de befann sig på en basebollarena.

Ron gick fram till bysten av Mantle och läste den korta biografiska texten. Han kunde fortfarande rabbla den matchstatistik som han hade lärt sig utantill när han var liten.

Rons sista år som Yankee blev 1977, i Fort Lauderdale, division A, ungefär så långt från Monument Park som en seriös basebollspelare kunde komma. Annette hade några gamla fotografier av honom i Yankees spelardräkt, en äkta sådan. En gång hade den faktiskt burits av en riktig Yankee på just den här arenan. Den stora klubben lät dem helt enkelt övertas av andra, och medan de gamla dräkterna företog sin sorgliga hädanfärd genom de lägre divisionerna blev de märkta av livet i utposterna. Alla byxor hade blivit lagade på knäna och i baken. Vartenda resårband hade kortats eller förlängts och märkts med tuschpennor på insidan så att tränarna kunde hålla ordning på dem. Varenda tröja var fläckad av gräs och svett.

Fort Lauderdale Yankees 1977. Ron spelade i fjorton matcher, kastade i trettiotre omgångar, vann två, förlorade fyra, och gjorde så dåligt ifrån sig att Yankees inte hade några problem med att peta honom när säsongen barmhärtigt nog var över.

Rundvandringen fortsatte. Ron stannade ett ögonblick och hånflinade åt Reggie Jacksons plakett. Guiden pratade om arenans olika dimensioner och sa att den var större när Ruth spelade och mindre när Maris och Mantle gjorde det. Kamerateamet följde med och filmade scener som aldrig skulle överleva redigeringen.

Det var lustigt med all denna uppmärksamhet, tänkte Annette. Som liten och som tonåring hade Ron velat stå i rampljuset, krävt att få göra det, och nu, fyrtio år senare, registrerade kameror allt han gjorde.

Njut av ögonblicket, intalade hon sig hela tiden. En månad tidigare hade han varit inlåst på ett mentalsjukhus, och de var inte säkra på att han någonsin skulle komma därifrån.

De tog sig sakta tillbaka till avbytarbåset och fördrev lite tid där. Medan Ron tog till sig det magiska med stället under de sista minuterna sa han till Mark Barrett: ”Jag fick just en känsla av hur roligt de måste ha haft här uppe.”

Mark nickade men kunde inte komma på någonting att säga.

”Det enda jag någonsin ville göra var att spela baseboll”, sa Ron. ”Det är det enda roliga jag någonsin har haft.”

Han hejdade sig och såg sig omkring, och sedan sa han: ”Det här blir faktiskt lite för mycket efter ett tag. Det jag egentligen längtar efter är en kall öl.”

Drickandet började i New York.

Från Yankee Stadium fortsatte segertåget till Disney World, där hela följet kunde roa sig i tre dagar på ett tyskt teve-bolags bekostnad. Det enda Ron och Dennis behövde göra var att berätta sin historia, och tyskarna spelade in varenda detalj, fascinerade av dödsstraffet likt de flesta européer.

Rons favoritställe på Disney World var Epcot och den tyska byn, där det fanns bayerskt öl och han kunde stjälpa i sig det ena kruset efter det andra.

De flög till Los Angeles för att medverka i det direktsända programmet Leeza. Strax före sändningstid smög Ron undan och tömde en halvlitersflaska med vodka. Han saknade de flesta av sina tänder, så han talade otydligt från början, och ingen lade märke till att hans tunga verkade sladdrig.

Allt eftersom dagarna gick förlorade storyn något av sin angelägenhet, och gruppen – Ron, Annette, Mark, Dennis, Elizabeth och Sara Bonnell – styrde kosan hemåt.

Det sista ställe Ron ville befinna sig på var Ada.

Han bodde hos Annette och inledde den svåra processen med att återanpassa sig. Till slut försvann reportrarna.

Under Annettes ständiga överinseende var han noga med medicinerna, och hans tillstånd var stabilt. Han sov mycket, spelade gitarr och drömde om att bli berömd som sångare. Hon tolererade ingen alkohol i sitt hem, och han lämnade det sällan.

Fruktan för att bli gripen och skickad tillbaka till fängelset tärde på honom och tvingade honom att instinktivt snegla över axeln och rycka till när han hörde plötsliga ljud. Ron visste att polisen inte hade glömt honom. De trodde fortfarande att han var inblandad i mordet på något sätt. Det gjorde de flesta i Ada.

Han ville komma därifrån, men han hade inga pengar. Han kunde inte behålla ett jobb och pratade aldrig om att söka ett. Han hade inte haft körkort på nästan tjugo år och var inte särskilt intresserad av att läsa in teorin och köra upp.

Annette argumenterade med socialförsäkringsmyndigheten i ett försök att få ut Rons innestående bidrag som arbetsoförmögen. Utbetalningarna upphörde när han hamnade i fängelse. Till slut avgick hon med segern, och klumpsumman uppgick till 60 000 dollar. Den månatliga utbetalningen av 600 dollar återupptogs och skulle fortsätta tills man ansåg att han inte var arbetsoförmögen längre, vilket sannolikt aldrig skulle hända.

Plötsligt kände han sig som en miljonär och ville ha en egen bostad. Han ville dessutom desperat gärna lämna Ada och även Oklahoma. Annettes enda barn, sonen Michael, bodde i Springfield, Missouri, och de kom på idén att Ron skulle flytta dit. De pungade ut med 20 000 dollar på en ny, komplett inredd och permanent uppställd husvagn med två sovrum och installerade honom där.

Det var ett stolt ögonblick, men Annette oroade sig för att Ron skulle bo ensam. När hon till slut lämnade honom satt han i sin nya vilstol och tittade på sin nya teve, en mycket lycklig man. När hon kom tillbaka tre veckor senare för att titta till honom satt han fortfarande i vilstolen med en nedslående samling tomma ölburkar omkring sig.

När han inte sov, drack, pratade i telefon eller spelade på sin gitarr slog han ihjäl tid på en Wal-Mart som låg i närheten och där han brukade köpa öl och cigarretter. Det hände emellertid någonting där, en incident, och han blev ombedd att fördriva sin tid någon annanstans.

Under den första lyckliga tiden på egen hand blev han besatt av tanken på att han skulle betala tillbaka alla pengar som han hade lånat av olika personer genom åren. Det verkade löjligt att spara pengar, så han började göra av med dem. Han blev rörd av vädjanden på teve – svältande barn, väckelsepredikanter som snart skulle tvingas lägga ner sin verksamhet, och så vidare. Han skickade pengar.

Hans telefonräkningar var kolossala. Han ringde till Annette och Renee, Mark Barrett, Sara Bonnell, Greg Wilhoit, rätthjälpens advokater, domare Landrith, Bruce Leba och även några fängelseanställda. Han brukade vara uppspelt och glad över att vara fri, men i slutet av varje samtal yrade han om Ricky Joe Simmons. Han var inte imponerad av de DNA-spår man hade hittat efter Glen Gore. Ron ville att Simmons skulle gripas omedelbart för: ”våldtäkt, våldtäkt med främmande föremål och anal våldtäkt samt mord [på] Debra Sue Carter i hennes hem på Östra åttonde gatan 1022 ½, den 8 december 1982!!” Under varje samtal rabblade han denna detaljerade uppmaning minst två gånger.

Underligt nog ringde Ron även till Peggy Stillwell, och de kom att uppträda hövligt mot varandra i telefon. Han försäkrade att han aldrig hade träffat Debbie, och Peggy trodde honom. Det hade gått arton år sedan hon förlorade sin dotter, men hon kunde fortfarande inte ta ett slutgiltigt farväl av henne. Hon erkände för Ron att hon i många år haft en gnagande misstanke om att mordet egentligen inte hade klarats upp.

I allmänhet undvek han barer och lösaktiga kvinnor, men vid ett tillfälle blev han bränd. Han gick nerför gatan i godan ro när en bil med två kvinnor stannade intill honom, och han klev in i den. De gav sig ut på en barrunda, kvällen blev sen, och den slutade i hans husvagn, där en av kvinnorna hittade pengarna som han hade gömt under sängen. När han senare upptäckte att han hade blivit av med tusen dollar svor han att aldrig mer umgås med fruntimmer.

Michael Hudson var hans ende vän i Springfield, och han uppmuntrade sin systerson att köpa en gitarr och lärde honom några ackord. Michael hälsade på honom regelbundet och lämnade rapporter till sin mor. Drickandet hade blivit värre.

Spriten och medicinerna fungerade dåligt ihop, och han blev extremt paranoid. Åsynen av en polisbil framkallade svåra ångestattacker. Han vägrade att ens gå mot röd gubbe därför att han trodde att polisen hela tiden höll ögonen på honom. Peterson och Adapolisen hade någonting i görningen. Han tejpade tidningssidor för fönstren, satte hänglås på dörrarna och tejpade igen dem från insidan. Han sov med en förskärare i sängen.

Mark Barrett besökte honom två gånger och sov över där. Han blev förfärad över Rons tillstånd, hans förföljelsemani och drickande, och han bekymrade sig särskilt över kniven.

Ron var ensam och skräckslagen.

Dennis Fritz gick heller inte mot röd gubbe. Han återvände till Kansas City och flyttade in i moderns lilla hus på Lister Avenue. När han var där senaste gången hade det blivit omringat av en besviken insatsstyrka.

Det hade gått flera månader sedan frigivningen, men Glen Gore hade fortfarande inte blivit anklagad. Utredningen knogade på i någon icke preciserad riktning, och om Dennis förstod saken rätt var han och Ronnie fortfarande misstänkta. Dennis ryckte till varje gång han fick se en polisbil. Han såg sig alltid om när han lämnade huset. Han hoppade högt när telefonen ringde.

Han åkte till Springfield för att hälsa på Ronnie och förvånades över hur mycket han drack. De försökte skratta och prata om gamla minnen i ett par dagar, men Ronnie drack alldeles för mycket. Han blev inte aggressiv när han var full eller sentimental, bara högljudd och stökig i största allmänhet. Han brukade vakna vid middagstid, öppna en burk öl och dricka en sammanslagen frukost och lunch, och sedan började han spela gitarr.

En eftermiddag körde de omkring, drack öl och gladde sig åt sin frihet. Ron spelade på sin gitarr. Dennis körde mycket försiktigt. Han hittade inte i Springfield, och det sista han önskade sig var att polisen skulle stoppa honom. Ron ville att de skulle stanna till vid en nattklubb där han på något sätt skulle snacka sig till att få göra en spelning samma kväll. Dennis tyckte inte att det var en bra idé, särskilt inte som Ron inte kände till nattklubben och inte var bekant med ägarna eller utkastarna. De började gräla hetsigt med varandra, och sedan åkte de tillbaka till husvagnen.

Ron drömde om att om att få framträda på scen. Han ville spela och sjunga för tusentals personer, sälja skivor och bli berömd. Dennis drog sig för att tala om för honom att hans skrovliga röst, skadade stämband och medelmåttiga gitarrspel gjorde att det aldrig kunde bli mer än en dröm. Han försökte emellertid få Ron att dra ner på drickandet. Han förslog att han skulle trappa ner med en alkoholfri öl då och då istället för att hela tiden hälla i sig Budweiser och lägga av med starksprit helt och hållet. Han höll på att bli fet, och Dennis uppmanade honom att börja motionerna och sluta röka.

Ron lyssnade på honom men fortsatte att dricka riktig öl. Efter tre dagar åkte Dennis tillbaka till Kansas City. Några veckor senare kom han tillbaka med Mark Barrett, som var på genomresa. De körde Ron till ett café där han intog den lilla scenen med sin gitarr och sjöng Bob Dylan-låtar för småslantar i dricks. Publiken var liten och mer intresserad av att äta än att lyssna, men Ron spelade för dem och var riktigt lycklig.

För att hålla sig sysselsatt och tjäna lite pengar tog Dennis ett deltidsjobb som hamburgerkock med minimilön. De senaste tolv åren hade han lusläst böcker om juridik, och det var svårt att vänja sig av med den vanan. Barry Scheck uppmuntrade honom att fundera på att börja studera juridik och lovade till och med att hjälpa honom med studierna. Det var inte långt till University of Missouri-Kansas City, och där fanns det en juridisk fakultet med flexibla läroplaner. Dennis började plugga inför antagningsprovet, men det blev snart för mycket för honom.

Han led av någon form av posttraumatiskt stress-syndrom, och ibland gjorde påfrestningarna att han var helt utslagen. Fängelsets fasor fanns hela tiden där – mardrömmar och minnesbilder och fruktan för att bli gripen på nytt. Mordutredningen gick vidare, och när Adapolisen fick hålla på fanns det alltid en risk för att någon skulle knacka på dörren vid midnatt eller rentav för ett tillslag av ett SWAT-team. Till slut sökte Dennis professionell hjälp och kunde sakta börja pussla ihop sitt liv. Barry Scheck pratade om en stämning med rejäla skadeståndskrav riktade mot personerna som låg bakom den orättvisa han hade utsatts för, och Dennis intresserade sig för idén.

Det fanns en ny strid att utkämpa, och han stålsatte sig inför den.

Rons liv var på väg åt det motsatta hållet. Han uppträdde underligt, och det lade grannarna märke till. Sedan började han ta med sig förskäraren när han gick omkring på husvagnsparkeringen och påstod att Peterson och Adapolisen var ute efter honom. Han ville bara skydda sig själv för att inte hamna i fängelse igen.

Annette fick ett besked om vräkning. När Ronnie vägrade att besvara hennes telefonsamtal ordnade hon med ett domstolsbeslut om att han skulle hämtas till en utvärdering av hans mentala tillstånd.

Han var i sin husvagn, med täckta och igentejpade fönster och dörrar, och drack öl och såg på teve, när han plötsligt hörde ord som förstärktes av en megafon. ”Kom ut med händerna över huvudet!” Han kikade ut, fick se poliserna och trodde än en gång att hans liv var över. Nu skulle han föras tillbaka till Death Row.

Poliserna var lika rädda för honom som han var för dem, men till slut lyckades de komma överens. Ron skulle inte föras till en dödscell utan till ett mentalsjukhus för en utvärdering.

Husvagnen, som var mindre än ett år gammal men ändå såg förfärlig ut, blev såld. När han skrevs ut från sjukhuset letade Annette efter ett ställe där han kunde bo. Den enda sängplats hon kunde hitta fanns på ett vårdhem utanför Springfield. Hon åkte till mentalsjukhuset, hjälpte honom att packa sina saker och såg till att han blev mottagen på Dallas County Care Center.

Först välkomnade han de dagliga rutinerna och den goda omvårdnaden. Han tog sina piller när det var meningen att han skulle göra det, och det var förbjudet att dricka alkohol. Ron mådde bättre, men snart tröttnade han på att vara omgiven av rullstolsbundna och krassliga pensionärer. Han började beklaga sig och blev snabbt odräglig, så Annette ordnade med ett rum på ett annat vårdhem i Missouri. Där var det också fullt av deprimerande gamlingar. Ron var bara 47 år. Vad i helvete hade han på ett äldreboende att göra? Han ställde den frågan gång på gång, och till slut bestämde sig Annette för att ta med honom tillbaka till Oklahoma.

Han ville inte återvända till Ada, och det var det heller ingen annan som ville att han skulle. Annette fick tag i ett rum åt honom på Harbor House i Oklahoma City, ett gammalt motell som hade byggts om till ett hem för män som befann sig i ett övergångsskede från ett liv till ett annat som förhoppningsvis skulle bli bättre. Ingen alkohol var tillåten, och Ron hade varit nykter i flera månader.

Mark Barrett besökte honom flera gånger på Harbor House och insåg att Ron inte skulle kunna stanna länge där. Det kunde ingen. De flesta av de andra männen var som levande döda och plågades av ärr som var värre än Rons.

Månaderna gick utan att Glen Gore blev anklagad för mordet. Den nya utredningen visade sig ge lika goda resultat som den förra, arton år tidigare.

Adapolisen, åklagarmyndigheten och OSBI hade bevis som entydigt visade att den sperma och vissa hårstrån som hittades på brottsplatsen kom från Glen Gore, men de kunde helt enkelt inte lösa brottet. De behövde mer bevis.

Ron och Dennis hade inte blivit uteslutna som misstänkta. Fastän de var fria män och gladde sig gränslöst åt det hade de fortfarande ett mörkt moln hängande över sig. De pratades vid varje vecka och ibland dagligen, och de pratade dessutom med advokaterna. Efter att ha levt med sin fruktan i ett år bestämde de sig för att kämpa emot.

Om Bill Peterson, Adapolisen och delstaten Oklahoma hade bett om ursäkt för orättvisan och avfört Ron Williamson och Dennis Fritz från utredningen skulle myndigheterna ha valt den hedervärda vägen och satt punkt för en sorglig historia.

Nu blev de istället stämda.

I april 2000 lämnade de båda kärandena Dennis Fritz och Ron Williamson in en stämningsansökan mot halva Oklahoma. De svarande var staden Ada, Pontotoc County, Bill Peterson, Dennis Smith, John Christian, Mike Tenney, Glen Gore, Terri Holland, James Harjo, delstaten Oklahoma, OSBI, de OSBI-anställda Gary Rogers, Rusty Featherstone, Melvin Hett, Jerry Peters och Larry Mullins samt kriminalvårdsmyndighetens Gary Maynard, Dan Reynolds, James Saffle och Larry Fields.

Stämningen lämnades in till den federala domstolen som ett civilmål och byggde på påstådda överträdelser av det fjärde, femte, sjätte, åttonde och fjortonde författningstillägget. Målet lottades ut till ingen annan än domare Frank Seay, som senare skulle avsäga sig det.

I stämningen hävdades det att de svarande (1) underlät att ge kärandena en rättvis rättegång genom att fabricera bevismaterial och undanhålla friande bevismaterial; (2) konspirerade för att falskeligen gripa och med ont uppsåt åtala kärandena; (3) uppträdde bedrägligt; (4) avsiktligt försatte kärandena i emotionellt trångmål; (5) agerade försumligt när kärandena åtalades; och (6) initierade och genomförde ett åtal med ont uppsåt.

Enligt anklagelserna mot fängelsesystemet blev Ron illa behandlad medan han satt på Death Row, och hans mentalsjukdom ignorerades av de ansvariga trots att de upprepade gånger blev informerade 0m hans tillstånd.

I stämningsansökan ingick ett skadeståndskrav på 100 miljoner dollar.

Bill Peterson blev citerad i Adas dagstidning: ”Enligt min åsikt är det en grundlös stämning som bara är avsedd att väcka uppmärksamhet. Den gör mig knappast orolig.”

Han bekräftade dessutom än en gång att mordutredningen ”pågick”.

Stämningen lämnades in av Barry Schecks firma och en advokat från Kansas City vid namn Cheryl Pilate. Mark Barrett skulle ansluta sig till dem senare när han lämnade rättshjälpsmyndigheten och öppnade egen praktik.

Det är oerhört svårt att vinna civilmål om felaktiga domar, och de flesta frigivna är utestängda från domstolarna. Att bli felaktigt dömd innebär inte automatiskt att man har rätt att stämma någon.

En eventuell kärande måste hävda och kunna bevisa att hans medborgerliga rättigheter har blivit kränkta, att hans författningsenliga skydd har åsidosatts och att detta har lett till en felaktig fällande dom. Sedan kommer den svåra delen. Så gott som alla inblandade i det rättsliga förfarande som ledde till den felaktiga domen skyddas av immunitet. En domare är skyddad mot en stämning för en felaktig fällande dom oavsett hur illa han skötte rättegången. En åklagare äger immunitet så länge han gör sitt jobb – det vill säga så länge han åtalar. Om han emellertid blir för delaktig i utredningen kan han ställas till svars. En polisman äger immunitet såvida det inte kan bevisas att hans agerande var så regelvidrigt att en normalt funtad brottsbekämpare borde ha insett att det stred mot författningen.

Det är oerhört dyrt att driva igenom sådana stämningar, och kärandens advokater måste deponera tiotusentals eller till och med hundratusentals dollar i processkostnader. Stämningarna är nästan alltid riskabla att lämna in därför att chanserna att få tillbaka pengarna är så små.

De flesta felaktigt dömda personer, som Greg Wilhoit, får inte en enda cent.

Rons nästa anhalt, i juli 2001, var Transition House i Norman, en väletablerad inrättning som erbjöd män terapi och utbildning i en strukturerad omgivning. Målet var att rehabilitera patienterna så att de kunde bo på egen hand under överinseende av terapeuter. Det slutliga målet var att införliva dem i samhället som produktiva och stadgade medborgare.

Det första stadiet var ett tolvmånadersprogram där männen fick bo två och två och omgavs av en mängd regler. En av de första övningarna gällde att lära sig använda lokalbussarna för att ta sig runt i staden. Matlagning, städning och personlig hygien lärdes också ut och framhölls som viktiga saker. Ron kunde göra äggröra och breda en smörgås med jordnötssmör.

Han föredrog att stanna i närheten av rummet och gick bara ut för att röka. Efter fyra månader förstod han sig fortfarande inte på busslinjerna.

Rons barndomskärlek hette Debbie Keith. Hennes far var präst och ville att dottern skulle gifta sig med en präst, och Ron kom inte ens i närheten av det. Hennes bror, Mickey Keith, hade gått i sin fars fotspår och var pastor i Evangelistic Temple, Annettes nya kyrka i Ada. På Rons begäran och Annettes uppmaning åkte pastor Keith till Norman och Transition House.

Ron menade allvar när han ville gå med i kyrkan och få ordning på sitt liv. Innerst inne trodde han fullt och fast på Gud och Jesus Kristus. Han skulle aldrig glömma de bibelverser han hade lärt sig som barn eller de psalmer han älskade. Trots sina misstag och brister var han angelägen att återvända till sina rötter. Han bar på gnagande skuldkänslor över det liv han hade levt, men han trodde på Herrens löften om gudomlig, evig och fullständig förlåtelse.

Pastor Keith pratade och bad med Ron och diskuterade vissa formaliteter. Han förklarade att om Ron verkligen ville bli medlem av kyrkan måste han fylla i en ansökan i vilken han uppgav att han var en pånyttfödd kristen, att han skulle stödja kyrkan med tionden och sin närvaro när det var möjligt och att han aldrig skulle klandra kyrkan. Ron fyllde snabbt i blanketten och skrev under den. Den hamnade hos kyrkonämnden, diskuterades och godkändes.

Han kände sig riktigt belåten i några månader. Han höll sig nykter och var fast besluten att bli kvitt sitt missbruk med Guds hjälp. Han gick med i Anonyma Alkoholister och missade sällan ett möte. Hans medicinering var välavvägd, och familjen och vännerna trivdes i hans sällskap. Han var underhållande och högröstad och kunde alltid svara slagfärdigt eller dra en rolig historia. Han tyckte om att få främlingar att haja till genom att inleda en ny historia med: ”När jag satt på Death Row…” Familjen höll så nära kontakt med honom de kunde och häpnade ofta över hans förmåga att minnas detaljer om händelser som inträffade när han bokstavligen hade förlorat förståndet.

Transition House låg nära Normans centrum, inte långt från Mark Barretts kontor, och Ron hälsade på ofta. Advokaten och klienten drack kaffe, pratade om musik och diskuterade processen. Föga förvånande var Ron främst intresserad av när ett avgörande kunde komma och hur mycket pengar han kunde få. Mark bjöd in Ron till sin egen kyrka, en församling inom Disciples of Christ i Norman. Ron gick i en söndagsskolegrupp tillsammans med Marks fru och blev fascinerad av de öppna och frisinnade diskussionerna om Bibeln och kristendomen. Allt kunde ifrågasättas, till skillnad från inom Pingstkyrkan, där Ordet var givet och ofelbart och man inte såg avvikande åsikter med blida ögon.

Ron ägnade det mesta av sin tid åt musiken och övade på en låt av Bob Dylan eller Eric Clapton tills han kom ganska nära originalet. Och han fick spelningar. Han framträdde på cafeterior och serveringar i Norman och Oklahoma City, uppträdde för drickspengar och på begäran av den fåtaliga publiken. Han var oförskräckt. Hans röstomfång var begränsat, men det brydde han sig inte om. Ron försökte sig på vilka låtar som helst.

Organisationen Oklahoma Coalition to Abolish the Death Penalty bad honom komma och sjunga och tala vid en välgörenhetstillställning på Firehouse, ett populärt ställe som låg i närheten av universitetsområdet. Inför tvåhundra personer, en mycket större publik än han brukade få se, kände han sig överväldigad och stod för långt från mikrofonen. Han hördes knappt men blev uppskattad ändå. Under kvällen träffade han doktor Susan Sharp, som var lärare i kriminologi på universitetet och aktiv motståndare till dödsstraffet. Hon bad honom komma till någon av hennes föreläsningar, och det ville han gärna göra.

De blev goda vänner, och Ron betraktade doktor Sharp som sin flickvän. Hon försökte hålla det hela på ett vänskapligt och sakligt plan. Hon såg en svårt ärrad och sargad man och var fast besluten att hjälpa honom. Ett romantiskt förhållande var uteslutet, och han var inte påstridig.

Han fortsatte med det första stadiet på Transition House och gick sedan vidare till det andra – en egen lägenhet. Annette och Renee bad innerliga böner om att han skulle kunna klara sig själv. De försökte låta bli att tänka på en framtid med vårdinrättningar, rehabiliteringshem och mentalsjukhus. Om han kunde klara det andra stadiet skulle nästa steg bli att söka ett jobb.

Han fick det att fungera i någon månad, men sedan spårade han gradvis ur. Utan den välstrukturerade omgivningen och tillsynen började han slarva med medicinerna. Det han egentligen ville ha var en kall öl. Hans favoritställe blev en bar på universitetsområdet som hette Deli, ett ställe som drog till sig fyllon och ungdomar från motkulturen.

Ron blev stamgäst där, och som alltid var han inte särskilt trevlig när han blev full.

Den 29 oktober 2001 blev Ron förhörd i samband med stämningen. Domstolstenografens rum i Oklahoma City var fullt av jurister som alla ville ställa frågor till mannen som hade blivit en berömdhet i trakten.

Efter några inledande frågor frågade den förste försvarsadvokaten Ron: ”Tar ni någon sorts mediciner?”

”Ja, det gör jag.”

”Och har ni blivit ordinerad eller uppmanad att ta de medicinerna av en läkare?”

”En psykiater, ja.”

”Har ni en lista eller andra uppgifter om de mediciner ni tar i dag?”

”Jag vet vad jag tar.”

”Och det är?”

”Jag tar 250 milligram Depakote fyra gånger om dagen, Zyprexa på kvällen, en om dan, och Wellbutrin en gång om dan.”

”Är ni införstådd med varför ni tar de här medicinerna?”

”Ja, Depakote är mot humörsvängningar, Wellbutrin mot depression och Zyprexa mot röster och hallucinationer.”

”Jag förstår. En av de saker vi intresserar oss särskilt för i dag är om medicineringen kan påverka er förmåga att minnas saker. Kan den det?”

”Det vet jag inte. Ni har inte bett mig komma ihåg någonting än.”

Förhöret pågick i flera timmar och gjorde honom utmattad.

Bill Peterson lämnade som svarande in ett yrkande om ett summariskt utslag, en rutinmässig juridisk manöver med syftet att bli struken från stämningen.

Kärandena hävdade att Petersons immunitet upphävdes när han gick utanför sin roll som åklagare och började leda utredningen av mordet på Debbie Carter. De anförde två klara exempel på att Peterson hade fabricerat bevis.

Det första kom från Glen Gores edliga intyg, som hade sammanställts för att användas i civilmålet och i vilket Gore uppgav att Bill Peterson faktiskt kom till hans cell i Pontotoc Countys häkte och hotade honom om han inte vittnade mot Ron Williamson. Enligt intyget sa Peterson att Gore fick hoppas att hans fingeravtryck ”inte dök upp i Debbie Carters lägenhet” och att ”han skulle kunna sikta in sig på Gore”.

Det andra fallet av fabricerade bevis som anfördes av kärandena gällde andra gången Debbie Carters handavtryck blev taget. Peterson medgav att han träffade Jerry Peters, Larry Mullins och utredarna från Ada i januari 1987 för att diskutera handavtrycket. Peterson ansåg att han hade ”kommit till vägs ände” i fråga om utredningen. Peterson trodde att man skulle kunna få ett bättre handavtryck fyra och ett halvt år efter begravningen och bad Mullins och Peters undersöka saken på nytt. Sedan öppnade man graven, ännu ett handavtryck togs, och plötsligt hade experterna andra åsikter.

(Rons och Dennis advokater anlitade en egen fingeravtrycksexpert, en mr Bill Bailey, som fastställde att Mullins och Peters kom fram till sina nya slutsatser genom att undersöka olika delar av handavtrycket. Bailey avslutade sin egen analys med att konstatera att handavtrycket på väggen trots allt inte var Debbie Carters.)

Den federale domaren avslog Petersons yrkande om ett summariskt utslag och sa: ”Det föreligger en befogad fråga huruvida Peterson, Peters och Mullins, och även andra, ägnade sig åt att systematiskt fabricera bevis för att fälla Williamson och Fritz.”

Domaren fortsatte:

I det här målet tyder indicierna på ett samlat agerande från de olika utredarnas och Petersons sida för att beröva kärandena en eller flera av deras författningsenliga rättigheter. Utredarnas upprepade underlåtenhet att förete friande bevis medan graverande bevis företeddes, användandet av misstänkt fabricerade bevis, uraktlåtenhet att följa upp uppenbara och tydliga ledtrådar som pekade på andra personer, samt användandet av tvivelaktiga kriminaltekniska resultat, tyder på att de berörda svarande agerade avsiktligt i det specifika syftet att åtala och fälla Williamson och Fritz, utan att fästa avseende vid varningssignaler om att en sådan utgång var orättvis och inte stöddes av de fakta som utredningen gav vid handen.

Beslutet, som meddelades den 7 februari 2002, blev ett hårt slag mot de svarande och gav ny tyngd åt stämningen.

Renee hade i flera år försökt förmå Annette att flytta från Ada. Stadsborna skulle alltid vara misstänksamma mot Ron och viska om hans syster. Kyrkan hade avvisat honom. Den pågående stämningen mot staden och countyt skulle leda till ännu mer förtrytelse.

Annette ville inte flytta därför att Ada var hennes hemstad. Hennes bror var oskyldig. Hon hade lärt sig att ignorera viskningarna och de stirrande blickarna, och hon kunde fortsätta att stå på sig.

Stämningen bekymrade henne emellertid. Efter nästan två års intensiva förarbeten trodde Mark Barrett och Barry Scheck att processen höll på att vända till deras fördel. Förhandlingar om en överenskommelse inleddes och avbröts, men den allmänna uppfattningen bland juristerna på båda sidor var att målet aldrig skulle gå till rättegång.

Det var kanske dags för en förändring. I april 2002 lämnade Annette Ada efter sextio år. Hon flyttade till Tulsa, där hon hade släktingar, och kort därefter kom hennes bror dit och bodde hos henne.

Hon var angelägen att få bort honom från Norman. Ron drack igen, och när han var full kunde han inte hålla mun. Han skröt om stämningen, sina advokater, de miljoner han skulle håva in från dem som orättmätigt hade skickat honom till Death Row, och så vidare. Han satt på Deli och andra barer och drog till sig uppmärksamhet från den sortens personer som snabbt skulle bli hans bästa vänner när pengarna väl kom.

Han flyttade in hos Annette och fick genast veta att samma regler som hade gällt i hennes gamla hem i Ada även gällde i det nya i Tulsa, framför allt alkoholförbudet. Han nyktrade till, blev medlem i hennes kyrka och kom att stå hennes pastor nära. Det fanns en bibelstudiecirkel som hette Light for the Lost och som samlade in pengar till missionsverksamhet i fattiga länder. Deras mest populära insamlingstillställning var en middag med kött och potatis en gång i månaden, och Ron anslöt sig dem som arbetade i köket. Hans jobb var att slå in bakpotatis i aluminiumfolie, och det tyckte han var roligt.

På hösten 2002 nåddes en uppgörelse om den ”grundlösa” stämningen som uppgick till flera miljoner dollar. De svarande hade sina karriärer och sin självkänsla att värna om, och de insisterade på en konfidentiell överenskommelse enligt vilken de och deras försäkringsgivare betalade stora summor utan att medge att de hade gjort något fel. Det hemliga avtalet begravdes i en hemligstämplad akt och skyddades av ett federalt domstolsbeslut.

Detaljerna diskuterades snart på Adas serveringar, eftersom stadsfullmäktige tvingades uppge det faktum att man hade använt 500 000 dollar från en reservfond för att betala sin andel av uppgörelsen. Medan skvallret spred sig i staden varierade totalsumman från servering till servering, men den allmänna uppfattningen var att det rörde sig om ett belopp i storleksordningen fem miljoner dollar. Ada Evening News hänvisade till icke namngivna källor och publicerade rentav den siffran.

Eftersom Ron och Dennis inte hade avförts som misstänkta trodde många av Adas präktiga invånare fortfarande att de var inblandade i mordet. Att de kunde sko sig så generöst på brottet ledde till ännu större bitterhet.

Mark Barrett och Barry Scheck insisterade på att deras klienter skulle gå med på en första klumpsumma och sedan erhålla en månatlig livränta för att garantera uppgörelsen.

Dennis köpte ett nytt hus i en förort till Kansas City. Han såg till att modern och Elizabeth hade det väl förspänt och satte in resten av pengarna på banken.

Ron var inte lika förståndig.

Han övertalade Annette att hjälpa honom att köpa en andelslägenhet nära hennes hus och kyrkan. De fick ge 60 000 dollar för en fin trerumslägenhet, och Ron försökte än en gång bo på egen hand. Han lyckades vara stabil i några veckor. Om Annette av någon anledning inte kunde köra honom hade han inget emot att promenera till kyrkan.

Tulsa var emellertid en bekant stad för honom, och snart var han tillbaka på strippklubbarna och barerna, där han bjöd alla på drinkar och gav flickorna tusentals dollar i dricks. Pengarna och hans glappande mun lockade till sig alla möjliga sorters vänner, både nya och gamla, och många av dem utnyttjade honom. Han var alldeles för generös och hade inte en aning om hur han skulle förvalta sin nyvunna förmögenhet. Femtiotusen dollar gick upp i rök innan Annette lyckades hejda honom.

Inte långt från hans lägenhet låg en kvartersbar som hette Bounty, en lugn liten pub där Guy Wilhoit, Gregs far, var stamgäst. De träffades, blev dryckesbröder och kunde prata livligt i timtal om Greg och de gamla spökena från Death Row. Guy berättade för bartendrarna och ägaren att Ron var en särskilt god vän till honom och Greg, och om han ställde till med någonting, vilket han hade för vana att göra, skulle de ringa till honom, Guy, inte till polisen. De lovade att de skulle ta väl hand om Ron.

Ron kunde emellertid inte hålla sig borta från strippklubbarna. Hans favoritställe var Lady Godiva’s, och där blev han förtjust i en viss dansös men fick sedan höra att hon redan var tillsammans med någon. Det spelade ingen roll. När han fick veta att hon hade familj och var hemlös bjöd han hem dem och lät dem ta det ena sovrummet. Strippan, hennes båda barn och den förmente fadern flyttade in i mr Williamsons fina nya andelslägenhet. Men det fanns ingenting att äta. Ron ringde till Annette och gav henne en lång lista med saker sådant som de behövde, och hon åkte motvilligt till affären och handlade. När hon kom dit med matvarorna var Ron inte där. Strippan och hennes familj hade låst in sig i sovrummet, gömde sig för Rons syster och ville inte komma ut. Annette ställde ett högljutt ultimatum genom dörren och hotade med rättsliga åtgärder om de inte gav sig av omedelbart. De flydde, och Ron kände djup saknad.

Äventyren fortsatte tills Annette, i egenskap av Rons förmyndare, till slut ingrep med ett domstolsbeslut. De grälade om pengarna igen, men Ron visste vad som var bäst. Andelslägenheten såldes, och Ron hamnade på ännu ett vårdhem.

Han blev inte övergiven av sina riktiga vänner. Dennis Fritz visste att Ron kämpade för att få ordning på sitt liv. Han föreslog att Ron skulle komma till Kansas City och bo hos honom. Han skulle se till att Ron tog sina mediciner och åt ordentligt, få honom att motionera och tvinga honom att dra ner på drickandet och rökningen. Dennis hade upptäckt fördelarna med hälsokost, vitaminer, näringstillskott, örtteer och sådana saker och var angelägen att låta vännen pröva några sådana produkter. De pratade om flytten i flera veckor, men till slut lade Annette in sitt veto mot det hela.

Greg Wilhoit, som nu var en fullfjädrad kalifornier och rabiat motståndare till dödsstraffet, bad Ronnie flytta till Sacramento, där livet var okomplicerat och avslappnat och det förflutna verkligen hade glömts. Ron gillade idén, men det var roligare att prata om den än att faktiskt förverkliga den.

Bruce Leba fick tag i Ron och erbjöd honom ett rum, vilket han hade gjort vid ett flertal tidigare tillfällen. Annette gav sitt godkännande, och Ron flyttade in hos Bruce, som då arbetade som lastbilschaufför. Ron följde med honom i lastbilen och njöt i fulla drag av den frihetskänsla som de öppna landsvägarna gav honom.

Annette förutspådde att arrangemanget skulle hålla i högst tre månader, vilket var en sorts genomsnitt för Ron. Var han än befann sig tröttnade han till slut på rutinerna, och tre månader senare blev han och Bruce osams om någonting som ingen av dem efteråt mindes vad det var. Ron flyttade tillbaka till Tulsa, bodde hos Annette i några veckor och hyrde sedan en liten hotellsvit i tre månader.

År 2001, två år efter Rons och Dennis frigivning, och nästan nitton år efter mordet, avslutade Adapolisen utredningen. Det gick ytterligare två år innan Glen Gore hämtades från fängelset i Lexington och ställdes inför rätta.

Bill Peterson drog sig för att väcka åtal av ett flertal skäl. Att stå framför en jury, peka på den tilltalade och säga någonting i stil med: ”Glen Gore, du förtjänar att dö för det du gjorde med Debbie Carter”, skulle ha varit vanskligt eftersom han hade pekat på två andra män och uttalat samma anklagelse. Peterson avsade sig målet på grund av intressekonflikter men lät sin assistent Chris Ross sitta med vid åklagarsidans bord och göra anteckningar.

En särskild åklagare skickades dit från Oklahoma City, Richard Wintory, som tack vare DNA-analyser snabbt fick ett fällande utslag. När juryn fick höra om Gores långa och våldsamma brottsregister hade den inga problem med att rekommendera dödsstraff.

Dennis vägrade att följa rättegången, men Ron kunde inte ignorera den. Han ringde till domare Landrith varje dag och sa: ”Tommy, det är Ricky Joe Simmons du ska ha tag i. Glöm Gore, Tommy! Ricky Joe Simmons är den verklige mördaren!”

Det ena vårdhemmet följdes av det andra. När han väl hade tröttnat på det nya stället, eller inte längre var välkommen där, blev det fler telefonsamtal, och Annette lade ner mycken möda på att hitta en annan inrättning som var beredd att ta emot honom. Sedan hjälpte hon honom att packa och flytta. Några av hemmen stank av desinfektionsmedel och förestående död, medan andra var tilltalande och inbjudande.

Han bodde på ett trevligt sådant i samhället Howe när doktor Susan Sharp kom på besök. Ron hade varit nykter i flera veckor och mådde alldeles utmärkt. De åkte till en park vid en sjö utanför samhället och tog en promenad. Det var en molnfri dag, och luften var sval och frisk.

”Han var som en liten pojke”, sa doktor Sharp. ”Han gladde sig åt att vara ute i solen en fin dag.”

När Ron inte drack och tog sina mediciner var han ett förtjusande sällskap. Samma kväll hade de en ”dejt”, en middag på en restaurang i närheten. Ron var mycket stolt över att han bjöd en fin dam på en fin middag.

17

Han började få svåra magsmärtor i början av hösten 2004. Ron kände sig uppsvälld och hade svårt för att sitta eller ligga ner. Att gå hjälpte en aning, men smärtorna blev allt värre. Han kände sig ständigt trött och kunde inte sova. Han gick runt i det senaste vårdhemmets korridorer vid alla tider på dygnet och försökte lindra det tryck som verkade byggas upp i hans mage.

Annette befann sig två timmars bilresa bort och hade inte träffat honom på en månad, men hon hade hört honom beklaga sig i telefon. När hon hämtade honom för att köra honom till ett tandläkarbesök blev hon förfärad när hon såg hur stor hans mage var. ”Han såg ut som om han var gravid i nionde månaden”, sa hon. De ställde in tandläkarbesöket och åkte raka vägen till en akutmottagning i Seminole. Därifrån skickades han vidare till ett sjukhus i Tulsa, där man nästa dag konstaterade att han hade skrumplever. Den gick inte att operera eller behandla, och det fanns inga utsikter till en transplantation. Det var ännu en dödsdom, och den här gången var den dessutom smärtsam. En optimistisk prognos gav honom sex månader kvar att leva.

Han var 51 år, och sammanlagt hade han tillbringat fjorton av dem bakom galler, utan möjlighet att dricka någon alkohol. Visst hade han supit rejält sedan han blev frigiven fem år tidigare, men det hade dessutom blivit långa perioder av nykterhet medan han kämpade med sin alkoholism.

Att han skulle drabbas av skrumplever verkade lite för tidigt. Annette ställde de svåra frågorna, och svaren var inte enklare att höra. Förutom all sprit hade han missbrukat droger, även om han i stort sett hade slutat med det sedan frigivningen. En bidragande orsak var troligen hans medicinering. Under minst halva livet hade Ron vid olika tillfällen och i varierande mängder stoppat i sig mycket starka psykotropiska mediciner.

Han hade kanske en försvagad lever redan från början, men nu spelade det ingen roll. Annette ringde än en gång till Renee med nyheter som det var svårt att ta till sig.

Läkarna tömde honom på flera liter vätska och bad Annette hitta ett annat ställe åt honom. Hon blev nekad av sju inrättningar innan hon kunde ordna med ett rum på Broken Arrow Nursing Home. Där välkomnade sköterskorna och den övriga personalen Ronnie som om han var en gammal familjemedlem.

Det stod snart klart för Annette och Renee att sex månader var en orealistisk bedömning. Ron tacklade snabbt av. Bortsett från den sjukligt uppsvällda buken förtvinade och krympte resten av hans kropp. Han hade ingen aptit och lade till slut av med att röka och dricka. Medan levern snabbt höll på att sluta fungera blev smärtorna olidliga. Han blev aldrig kvitt plågorna och tillbringade timmar med att sakta gå runt i sitt rum eller fram och tillbaka i vårdhemmets korridorer.

Familjen slöt sig samman och var hos honom så mycket som möjligt. Annette fanns i närheten, men Renee och Gary och deras barn bodde utanför Dallas. De gjorde ändå den fem timmar långa bilresan så ofta de kunde.

Mark Barrett besökte sin klient flera gånger. Han var en mycket upptagen advokat, men Ron hade alltid varit viktig för honom. De pratade om döden och livet efter döden, om Gud och löftet om frälsning genom Kristus. Ron konfronterade sin egen död med näst intill fullständig tillförsikt. Det var någonting han såg fram emot och hade sett fram emot i många år. Han var inte rädd för att dö. Han kände sig inte bitter. Han ångrade många saker som han hade gjort, de misstag han hade begått och den smärta han hade orsakat, men han hade uppriktigt bett Gud om förlåtelse och blivit förlåten.

Han hyste inte agg till någon, även om Bill Peterson och Ricky Joe Simmons fanns där i bakgrunden nästan ända till slutet. Till sist förlät han dem också.

Under nästa besök började Mark prata om musik, och Ron pladdrade på i timtal om sin nya karriär och hur roligt han skulle ha när han fick lämna vårdhemmet. Det sas ingenting om hans sjukdom eller att han var döende.

Annette kom dit med hans gitarr, men han hade svårt för att spela på den. Istället bad han henne sjunga några av deras favoritpsalmer. Rons sista framträdande ägde rum på vårdhemmet, under en karaokefest. På något sätt lyckades han uppbåda tillräckligt med energi för att sjunga. Vid det laget kände sköterskorna och många av de andra patienterna till hans bakgrund, och de uppmuntrade honom. Efteråt dansade han med sina båda systrar till den inspelade musiken.

Till skillnad från de flesta döende patienter som hade tid att tänka och planera begärde Ron inte att en präst skulle sitta och hålla honom i handen och höra hans sista bekännelser och böner. Han kunde Bibeln lika bra som någon predikant. Hans rötter i evangeliet var djupa. Han hade kanske förirrat sig längre från den sanna vägen än de flesta andra, men det ångrade han, och han hade blivit förlåten för det.

Han var redo.

Det hade blivit några ljusa ögonblick under hans fem år i frihet, men på det hela taget hade det varit en besvärlig tid för honom. Han hade flyttat sjutton gånger och vid flera tillfällen visat att han inte klarade att bo ensam. Vad hade han för sorts framtid? Han var en belastning för Annette och Renee. Han hade varit en belastning för andra under större delen av sitt liv, och han var trött.

Sedan han fick lämna Death Row hade han flera gånger sagt till Annette att han önskade att han aldrig hade blivit född och att han längtade desperat att efter att få dö. Han skämdes över det lidande han hade orsakat, särskilt för föräldrarna, och han ville återse dem, be om deras förlåtelse och vara tillsammans med dem i all evighet. En kort tid efter frigivningen hittade Annette honom i sitt kök, där han stod som i trans och stirrade ut genom ett fönster. Han fattade hennes hand och sa: ”Be tillsammans med mig, Annette. Be om att Herren ska hämta hem mig, med en gång.”

Det var en bön som hon inte kunde avsluta.

När Greg Wilhoit kom på besök under tacksägelsehelgen tillbringade han tio dagar tillsammans med Ronnie. Ron höll snabbt på att tyna bort och fick starka morfininjektioner, men de pratade ändå i timtal om livet på Death Row, vilket som alltid väckte hemska minnen men nu kunde vara en källa till lite senkommen humor.

I november 2004 avrättade delstaten Oklahoma dödsdömda män i rekordfart, och många av deras grannar på Death Row hade till slut fått möta döden. Ron visste att några av dem skulle finnas i himlen när han kom dit. De flesta skulle inte göra det.

Han talade om för Greg att han hade fått uppleva det bästa i livet och det sämsta. Det fanns inget annat som han ville se, och han var beredd att lämna det.

”Han upplevde fullständig frid inför mötet med Herren”, sa Greg. ”Han fruktade inte döden. Han ville bara få det överstökat.”

När Greg tog farväl av honom var Ron knappt vid medvetande. Han gavs generöst med morfin och hade bara några dagar kvar till sin död.

Rons snabba bortgång överrumplade många av hans vänner. Dennis Fritz körde genom Tulsa men kunde inte hitta vårdhemmet. Han tänkte komma tillbaka och besöka Ron men hann aldrig göra det. Bruce Leba arbetade i en annan delstat, och de hade tillfälligt förlorat kontakten med varandra.

När det sånär var för sent fick Ron en påhälsning av Barry Scheck i form av ett telefonsamtal. Dan Clark, en utredare som hade arbetat med civilmålet, riggade upp en högtalartelefon, och Barrys röst fyllde rummet. Det blev ett enkelriktat samtal – Ron var kraftigt medicinerad och näst intill död. Barry lovade att komma dit snart för att få höra det senaste skvallret, och så vidare. Ron log och de andra skrattade när han sa: ”Och, Ronnie, om du inte klarar det lovar jag att vi till slut ska få fast Ricky Joe Simmons.”

När besökstiden var över kallades de anhöriga in.

Tre år tidigare hade en berömd fotograf, Taryn Simon, rest runt i landet och samlat in uppgifter om frigivna dödsdömda som hon tänkte använda i en bok. Hon fotograferade Ron och Dennis och skrev en kort sammanfattning av deras fall. De blev ombedda att skriva eller säga några ord som skulle åtfölja bilderna.

Ron sa:

Jag hoppas att jag varken hamnar i himlen eller helvetet. Jag önskar att jag när min stund är kommen bara får sova och aldrig behöver vakna eller ha några mardrömmar. Vila i evig frid, som det står på vissa gravstenar, det är vad jag hoppas på. Jag vill nämligen inte vara med om den yttersta domen. Jag vill inte att någon ska döma mig en gång till. När jag satt på Death Row frågade jag mig själv varför jag hade blivit född om det var så att jag måste genomlida allt det där. Varför hade jag ens blivit född? Jag ville nästan förbanna min mor och min far – det kändes så tungt – för att de satte mig till världen. Om jag fick bestämma skulle jag aldrig ha blivit född.

När Ron nu stod inför döden ändrade han emellertid inställning. Han ville väldigt gärna tillbringa evigheten i himlen.

Den 4 december samlades Annette och Renee och deras familjer runt hans säng för sista gången och tog farväl av honom.

Tre dagar senare hölls en begravningsceremoni i Hayhurst Funeral Home i Broken Arrow. Rons pastor, Ted Heaston, officierade vid ”hyllningen” till hans liv. Charles Story, Rons fängelsepräst, talade och erinrade sig lustiga anekdoter från deras tid tillsammans på McAlester. Mark Barrett höll ett gripande minnestal om den speciella vänskapen dem emellan. Cheryl Pilate läste upp ett brev som Barry Scheck hade skickat eftersom han var upptagen med inte bara en utan två andra frigivningar.

Kistan var öppen, och den bleke, gråhårige mannen vilade fridfullt i den. Hans basebolljacka, handske och slagträ hade lagts fram på den, och bredvid den låg hans gitarr.

Bland de musikstycken som spelades fanns två gospelklassiker, ”I’ll fly away” och ”He set me free”, psalmer som Ron hade lärt sig som liten och sjungit i hela sitt liv, under väckelsemöten och läger som anordnades av kyrkan, vid moderns begravning, fjättrad till händer och fötter, på Death Row när det var som svårast för honom och hemma hos Annette på kvällen när han hade blivit frigiven. Den medryckande musiken gjorde de närvarande mindre spända och fick dem att le.

Ceremonin var givetvis tragisk, men det fanns dessutom ett starkt inslag av lättnad. Ett sorgligt liv var till ända, och personen som levde det hade nu gått vidare till något som var bättre. Det var det här Ron hade bett om i sina böner. Till slut var han fri.

Senare samma eftermiddag återsamlades de sörjande i Ada för jordfästningen. Ett rörande stort antal vänner till familjen ville högtidlighålla Rons bortgång. Av respekt för familjen Carter hade Annette valt en annan begravningsplats än den där Debbie vilade.

Det var en kall och blåsig dag, den 7 december 2004, på dagen tjugotvå år sedan Debbie senast sågs i livet.

Bland kistbärarna fanns Bruce Leba och Dennis Fritz. Efter några avslutande ord från prästen, en bön och fler tårar togs ett sista farväl.

För alltid inhuggna i gravstenen står orden:

ronald keith williamson

Född den 3 februari 1953 Död den 4 december 2004

Stark kämpe

Felaktigt dömd 1988

Frigiven den 15 april 1999

Författarens kommentar

Två dagar efter Ron Williamsons begravning bläddrade jag i The New York Times och såg hans dödsruna. Rubriken – ”Ronald Williamson, frigiven från Death Row, avlider vid 51 års ålder” – var fängslande i sig, men minnesrunan, som skrivits av Jim Dwyer, gav klara antydningar om att här fanns det en mycket längre historia att berätta. Det fanns en anslående bild av Ron i rättssalen när han just blivit frigiven – han såg aningen förbryllad ut, lättad och kanske lite självbelåten.

Av någon anledning hade jag missat nyheten om hans frigivning 1999, och jag hade aldrig hört talas om Ron Williamson eller Dennis Fritz.

Jag läste igenom dödsrunan en gång till. Inte ens i mina mest kreativa stunder skulle jag kunna hitta på ett lika innehållsrikt och mångbottnat scenario. Jag skulle snart upptäcka att dödsrunan bara skrapade på ytan, och knappt det. Efter några timmar hade jag pratat med Rons systrar, Annette och Renee, och plötsligt hade jag ett uppslag till nästa bok.

Jag har sällan funderat på att skriva en dokumentär bok – jag har haft alldeles för roligt med romanerna – och jag hade ingen aning om vad jag tänkte ge mig in på.

Storyn, efterforskningarna och själva skrivandet skulle komma att uppta de följande arton månaderna. Det förde mig till Ada flera gånger, till domstolen och häktet och serveringarna runt om i staden, till den gamla och den nya Death Row vid McAlester, till Asher, där jag satt på läktaren i två timmar och pratade om baseboll med Murl Bowen, till Innocence Projects kontor i New York, till ett café i Seminole, där jag åt lunch med domare Frank Seay, till Yankee Stadium, till fängelset i Lexington, där jag tillbringade lite tid tillsammans med Tommy Ward, och till Norman, som blev mitt basläger och där jag umgicks med Mark Barrett och hade timslånga samtal om fallet. Jag träffade Dennis Fritz i Kansas City och Annette och Renee i Tulsa, och när jag lyckades övertala Greg Wilhoit att komma tillbaka från Kalifornien gjorde vi en rundvandring på Big Mac, där han fick återse sin cell för första gången sedan han lämnade den femton år tidigare.

Efter varje besök och varje samtal fick storyn en ny vändning. Jag skulle ha kunnat skriva 5 000 sidor.

Efterforskningarna gjorde mig dessutom uppmärksam på företeelsen felaktigt dömda, någonting som jag, trots min juridiska bakgrund, aldrig fäst något större avseende vid. Problemet är absolut inte utmärkande för Oklahoma. Det avkunnas felaktiga domar varenda månad i varenda delstat i landet, och orsakerna varierar samtidigt som de är desamma – slarvigt polisarbete, otillförlitligt vetenskapligt bevismaterial, ögonvittnen som misstar sig, inkompetenta försvarsadvokater och lata och arroganta åklagare.

I storstäderna är brottsbekämparnas arbetsbörda oerhörd och leder ofta till undermåliga arbetsmetoder och resultat. I mindre städer är poliserna ofta dåligt utbildade och arbetar självständigt. Mord och våldtäkter är alltid chockerande, och folk vill att rättvisa ska skipas, helst snabbt. De, medborgarna och jurymedlemmarna, litar på att myndigheterna hanterar saken på ett vederbörligt sätt. När de inte gör det kan det gå som det gjorde för Ron Williamson och Dennis Fritz.

Och Tommy Ward och Karl Fontenot. Båda avtjänar för närvarande livstidsstraff. Någon gång i framtiden kan Tommy komma i fråga för villkorlig frigivning, men på grund av en procedurmässig detalj gäller det inte för Karl. De kan inte bli räddade av DNA-analyser därför att det inte finns något biologiskt bevismaterial. Personen eller personerna som mördade Denice Haraway kommer aldrig att hittas, i varje fall inte av polisen. Läs mer om deras fall på www.wardandfontenot.com.

Medan jag arbetade med boken upptäckte jag två andra ärenden som båda hade anknytningar till Ada. En man vid namn Calvin Lee Scott ställdes 1983 inför rätta för våldtäkt i Pontotoc Countys domstolsbyggnad. Offret var en ung änka som blev överfallen i sin säng medan hon sov, och eftersom våldtäktsmannen tryckte en kudde mot hennes ansikte kunde hon inte identifiera honom. En hårexpert från OSBI vittnade om att två pubeshår från brottsplatsen var ”mikroskopiskt förenliga” med prover tagna från Calvin Lee Scott, som orubbligt förnekade att han var skyldig. Juryn var av en annan åsikt, och han blev dömd till tjugofem års fängelse. Han fick avtjäna tjugo av dem innan han släpptes fri. Han var redan frigiven när DNA-analyser rentvådde honom 2003.

Den ansvarige utredaren var Dennis Smith. Åklagaren var Bill Peterson.

Adas före detta biträdande polischef Dennis Corvin erkände sig 2001 skyldig till att ha tillverkat och distribuerat metamfetamin och blev dömd till sex års fängelse. Som ni säkert minns var Corvin den polisman i Ada som Glen Gore nämnde i sitt edliga intyg tjugo år efter deras påstådda knarkaffärer.

Ada är en trevlig stad, och den självskrivna frågan är: När kommer de rättrådiga att göra rent hus?

Kanske när de tröttnar på att betala för uselt underbyggda åtal. Staden Ada har tvingats höja fastighetsskatten två gånger de senaste två åren för att ersätta de medel från reservfonden som användes till förlikningen i samband med Rons och Dennis stämning. Det är närmast en grov förolämpning att dessa skatter får betalas av alla fastighetsägare, bland dem flera medlemmar av familjen Carter.

Det är omöjligt att beräkna exakt hur mycket pengar som slösades bort. Det kostar Oklahoma cirka 50 000 dollar om året att härbärgera en intern. Även utan de extra kostnaderna för vistelsen på Death Row och behandlingen på delstatliga mentalsjukhus slutar Rons nota på minst 600 000 dollar. Samma sak för Dennis. Lägger man till detta de summor de fick enligt uppgörelsen i civilmålet är det lätt att komma fram till att deras fall ledde till att miljontals dollar slängdes i sjön.

I dessa summor ingår heller inte de tusentals timmar som lades ner av de advokater som arbetade så ihärdigt för att få dem fria eller den tid som delstatens jurister lade ner på att försöka avrätta dem. Varenda dollar som åtalet och försvaret kostade fick skattebetalarna stå för.

Det gjordes emellertid vissa besparingar. Barney Ward fick hisnande 3 600 dollar för att försvara Ron, och domare Jones avslog Barneys yrkande om att anlita en kriminalteknisk expert som skulle undersöka delstatens bevismaterial. Greg Saunders fick samma arvode, 3 600 dollar. Även han fick avslag när han ville anlita en expert. Skattebetalarnas intressen måste skyddas.

Det ekonomiska slöseriet var illa nog, men kostnaden i form av mänskligt lidande var ännu högre. Det råder inget tvivel om att den felaktiga domen förvärrade Rons psykiska störningar avsevärt, och när han väl släpptes fri kunde han inte återhämta sig. De flesta frigivna gör inte det. Dennis Fritz är en man som haft tur. Han hade den tåga, den intelligens och – till slut – de pengar han behövde för att komma tillbaka till en ordnad tillvaro. Han lever ett stillsamt, normalt och välbeställt liv i Kansas City, och för ett år sedan blev han morfar.

Vad beträffar de andra är Bill Peterson fortfarande chefsåklagare i Ada. Två av hans biträdande åklagare är Nancy Shew och Chris Ross. En av hans utredare är Gary Rogers. Dennis Smith gick i pension 1987 och avled hastigt den 30 juni 2006. Barney Ward gick bort på sommaren 2005 medan jag arbetade med boken, och jag fick aldrig tillfälle att prata med honom. Domare Jones röstades bort i valet 1990 och flyttade från staden.

Glen Gore sitter fortfarande på McAlesters Enhet H. I juli 2005 ändrades hans fällande dom av Oklahomas appellationsdomstol för brottmål, som beslutade om en ny rättegång. Appellationsdomstolen kom fram till att Gore inte hade tillförsäkrats en rättvis rättegång därför att domare Landrith inte tillät att försvarsadvokaten som bevis anförde att två andra män redan hade blivit fällda för mordet.

Den 21 juni 2006 befanns Gore vara skyldig än en gång. Juryn kunde inte enas om ett dödsstraff, och domare Landrith blev enligt lag ålagd att döma Gore till livstids fängelse utan möjlighet till villkorlig frigivning.

Jag står i tacksamhetsskuld till ett stort antal personer som har hjälpt mig med boken. Annette och Renee och deras familjer gav mig fritt tillträde till varenda aspekt av Rons liv. Mark Barrett ägnade oräkneliga timmar åt att köra mig till olika platser i Oklahoma, berättade historier som jag först hade svårt för att tro på, letade upp vittnen, plockade fram gamla handlingar och använde sig av sitt vittförgrenade kontaktnät. Hans assistent, Melissa Harris, kopierade en miljon dokument och höll minutiös ordning på allting.

Dennis Fritz berättade sin plågsamma historia med anmärkningsvärd entusiasm och svarade på alla frågor. Det gjorde även Greg Wilhoit.

Brenda Tollett på Ada Evening News grävde i tidningens arkiv och trollade fram kopior av den omfattande bevakningen av de båda morden. Ann Kelley Weaver, som numera arbetar på The Oklahoman, kunde genast berätta om mycket av det som hände i samband med frigivningen.

Först var domare Seay tveksamt inställd till att prata om ett av sina mål. Han är fortfarande av den gammaldags uppfattningen att domare ska höras men inte synas, men till slut gav han med sig. Under ett av våra telefonsamtal antydde jag att han var en sorts ”hjälte”, en beskrivning som han genast hade invändningar mot. Han strök min kommentar från protokollet, nästan tvåhundra mil bort. Vicky Hildebrand är fortfarande en av hans medarbetare och kommer tydligt ihåg den första genomläsningen av Rons habeas corpus-petition.

Jim Payne är numera själv federal domare, och även om han gärna pratade om fallet ville han inte ta åt sig äran för att ha räddat Rons liv. Han är emellertid en hjälte. Hans noggranna genomgång av Janet Chesleys resumé, i hemmet efter arbetstid, gjorde honom tillräckligt engagerad för att han skulle vända sig till domare Seay och föreslå ett uppskov med verkställigheten av avrättningen i elfte timmen.

Domare Tom Landrith kom in sent i handlingen men kunde glädja sig åt att vara den som ledde den ovanliga förhandlingen om frigivning i april 1999. Mina besök i hans ämbetsrum i Adas domstolsbyggnad var alltid en givande upplevelse. Han berättade sina historier, varav de flesta förmodligen var sanna, på ett ledigt och lättsamt sätt.

Barry Scheck och de andra kämparna på Innocence Project var älskvärda och öppenhjärtiga. I skrivande stund har de sett till att 180 fångar blivit frigivna tack vare DNA-analyser, och de har varit inspirerande för minst trettio andra organisationer över hela landet som arbetar med samma inriktning. Vill man veta mer kan man gå in på www.innocenceproject.org.

Tommy Ward satt tre år och nio månader på Death Row, i den gamla Cellavdelning F, innan han blev permanent förpassad till fängelset i Lexington. Vi skrev flitigt till varandra. Några av hans historier handlade om Ron, och han gav mig tillåtelse att använda dem i boken.

När det gäller mardrömmen förlitade jag mig till stor del på The dreams of Ada av Robert Mayer. Det är en fascinerande bok, en fantastisk påminnelse om hur väl man kan skildra ett brott som ägt rum i verkligheten. Mr Mayer ställde alltid upp och hjälpte mig med mina efterforskningar.

Jag vill rikta ett tack till advokaterna och personalen på Oklahomas rättshjälpsmyndighet – Janet Chesley, Bill Luker och Kim Marks. Samt till Bruce Leba, Murl Bowen, Christy Shepherd, Leslie Delk, doktor Keith Hume, Nancy Vollertsen, doktor Susan Sharp, Michael Salem, Gail Seward, Lee Mann, David Morris och Bert Colley. John Sherman, som studerar tredje året vid University of Virginia, tillbringade ett och ett halvt år med näsan i de mängder av handlingar vi hade samlat in och lyckades på något sätt hitta rätt bland alltihop.

Jag har haft fördelen av att kunna använda mig av mängder av edsvurna utsagor från de flesta inblandade. Vissa intervjuer var överflödiga. Somliga ville inte bli intervjuade. Det är bara namnen på de påstådda våldtäktsoffren som har ändrats.

John Grisham

1 juli 2006

På Albert Bonniers Förlag har utkommit:

De utvalda 1996

Partners 1997

Försvararen 1998

Testamentet 1999

Brödraskapet 2000

Det målade huset 2001

Domarens brev 2002

Julfritt 2002

Uppgörelsen 2003

Domen 2004

Agenten 2005

På annat förlag har utkommit:

Firman 1992

Pelikanfallet 1993

Juryn 1994

Klienten 1994

Dödscellen 1995

Regnmakaren 1996

www.albertbonniersforlag.se

Amerikanska originalets titel: The Innocent Man

Copyright © 2006 by Bennington Press, LLC

Omslag: Sofia Scheutz 2021

Tryckt utgåva ISBN: 978-91-0-011133-5

E-bok 1.0 ISBN: 978-91-0-019012-5

E-boksproduktion Bonnierförlagen 2020

Table of Contents

- Omslag

- Den oskyldige mannen

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8
- 9
- 10
- 11
- 12
- 13
- 14
- 15
- 16
- 17

- Författarens kommentar
- Tidigare utgivning
- Copyright