Date: 1949-06-08 04:00:00+00:00
Keywords: Classics; Fiction; Science Fiction; Dystopia; Literature; Novels; Politics; School; Fantasy; Adult
Description: Winston Smith is a low-rung member of the Party, the ruling government of Oceania. He works in the Ministry of Truth, the Party's propoganda arm, where he is in charge of revising history. He is but a small brick in the pyramid that is the Party, at the head of which stands Big Brother. Big Brother the infallible. Big Brother the all-powerful. In a totalitarian society, where individuality is suppressed and freedom of thought has its antithesis in the Thought Police, Winston finds respite in the company of Julia. Originality of thought awakens, love bloosoms and hope is rekindled. But what the

George Orwell

1984

På dansk ved
Rasmus Hastrup

Lindhardt og Ringhof

1984

Copyright © George Orwell 1949

All rights reserved

Dansk udgave © Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

Omslag: Simon Lilholt / Imperiet

ISBN: 9788711989883

1. e-bogsudgave, 2020

Format: EPUB 3.0

Den trykte udgave af samme titel er udgivet med ISBN: 9788711985328.

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

Denne bog er udgivet med støtte fra:

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof A/S, et selskab i Egmont

1984

Første del

Kapitel 1

Det var en klar og kold dag i april, og urene slog tretten slag. Med hagen trykket ned mod brystet i et forsøg på at undslippe den bidende vind smuttede Winston Smith hurtigt ind ad glasdørene til Victory Mansions, om end ikke hurtigt nok til at forhindre en lille sky af støv og snavs i at komme med ind.

Opgangen lugtede af kål og gamle kludetæpper. I den ene ende hang en farvet plakat, for stor til at hænge indendørs. Den forestillede et kæmpestort ansigt, mere end en meter bredt, et ansigt der tilhørte en mand på cirka femogfyrre med et kraftigt, sort overskæg og groftskårne, men flotte træk. Winston begav sig hen mod trappen. Det var ikke besværet værd at prøve elevatoren. Selv i de gode perioder virkede den sjældent, og i øjeblikket var der lukket for strømmen i dagtimerne. Det var et af spareinitiativerne op til Hadeugen. Lejligheden lå på sjette sal, og Winston, som var niogtredive og havde et venøst bensår over højre ankel, bevægede sig langsomt og holdt pauser flere gange undervejs. På hver repos over for elevatorskakten stirrede plakaten med det kæmpestore ansigt ned fra væggen. Det var et af de billeder, der er konstrueret således, at øjnene følger én, hvor end man går hen. Big brother holder øje med dig, stod der nedenunder.

I lejligheden hørtes en behagelig stemme læse en række tal, der havde noget at gøre med fremstillingen af råjern. Stemmen kom fra en aflang metalplade, der lignede et sløret spejl på væggen på højre hånd. Winston drejede på en knap, og stemmen dæmpedes noget, om end ordene stadig kunne høres. Man kunne skrue ned for apparatet (der blev kaldt teleskærmen), men ikke slukke helt. Han gik hen til vinduet: En spinkel, skrøbelig skikkelse, hvis magerhed kun blev fremhævet af den blå kedeldragt, der var partiuniformen. Hans hår var meget lyst, hans ansigt naturligt rødmosset, hans hud ru af grov sæbe og sløve barberblade og vinterkulden, der først lige havde sluppet sit tag.

Udenfor så verden kold ud, selv gennem det lukkede vindue. Nede på gaden hvirvlede vinden små spiraler af støv og papirstrimler op, og selv om solen skinnede og himlen var lysende blå, var det, som om alt var farveløst, bortset fra plakaterne, der var klistret op overalt. Ansigtet med den sorte moustache så ned fra hver eneste husmur. Der hang en på facaden umiddelbart overfor. Big brother holder øje med dig, stod der, mens de mørke øjne så direkte ind i Winstons. Nede på gaden blafrede en anden plakat uroligt i vinden; det ene hjørne var revet i stykker, så ordet Ingsoc skiftevis blev dækket og kom til syne. I det fjerne strøg en helikopter ned mellem hustagene, blev hængende i luften et øjeblik som en spyflue og drejede så væk igen. Det var en politipatrulje, der lurede ind ad folks vinduer. Men patruljerne var ret ligegyldige. Kun Tankepolitiet betød noget.

Bagved Winston pludrede stemmen fra teleskærmen stadig løs om råjern og overopfyldelsen af den niende treårsplan. Teleskærmen modtog og transmitterede samtidig. Enhver lyd højere end en hvisken frembragt af Winston ville blive opfanget, og derudover kunne han også ses, så længe han var inden for synsvidde af skærmen. Man kunne selvfølgelig aldrig vide, om man blev overvåget på et givent tidspunkt. Hvor tit eller på hvilken måde Tankepolitiet koblede sig på de individuelle systemer, var gætværk. Det var endda tænkeligt, at de holdt øje med alle hele tiden. Under alle omstændigheder kunne de koble sig på et hvilket som helst system, når som helst de ville. Men man var nødt til at leve – og leve gjorde man, det var en vane, der var blevet til et instinkt – med antagelsen om, at hver lyd, man frembragte, blev hørt, og hver bevægelse gransket, undtagen når det var helt mørkt.

Winston blev stående med ryggen til teleskærmen. Det var sikrere, selv om han vidste, at også rygge kan være afslørende. En kilometer væk tårnede hans arbejdsplads, Ministeriet for Sandhed, sig stort og hvidt op over det beskidte landskab. Det her, tænkte han med et strejf af væmmelse, det her er London, hovedbyen i Airstrip One, den tredjemest folkerige provins i Oceanien. Han prøvede at fremmane et eller andet barndomsminde, der kunne fortælle ham, om London altid havde været sådan her. Havde udsigten altid været præget af rådnende huse fra det nittende århundrede, bygninger hvis mure var afstivet med store bjælker, hvis vinduer var dækket med pap og tage med bølgeblik, hvis skøre havemure lænede sig i alle retninger? Og udbombede områder, hvor gipsstøv hvirvlede rundt i luften og dueurt bredte sig over murbrokkerne, og steder, hvor bomberne havde ryddet større arealer og tarvelige kolonier af træskure, der lignede hønsehuse, var skudt op? Men det nyttede ikke, han kunne ikke huske det. Der var intet tilbage af hans barndom, bortset fra en række klart oplyste tableauer uden baggrund og for det meste uforståelige.

Ministeriet for Sandhed – Minisand på nysprog [1] – var radikalt anderledes end alle andre synlige genstande. Det var en enorm, pyramidal struktur af skinnende hvid beton, som ragede tre hundrede meter op i luften, afsats efter afsats. Fra der, hvor Winston stod, var det lige akkurat muligt at læse Partiets tre slogans, skrevet med elegante bogstaver på den hvide facade:

Krig er fred

Frihed er slaveri

Uvidenhed er styrke

Rygterne sagde, at Ministeriet for Sandhed indeholdt tre tusind rum over jordoverfladen og et tilsvarende antal under jorden. Rundtom i London var der kun tre andre bygninger af lignende størrelse og fremtoning. De var så meget større end al anden arkitektur, at man fra taget af Victory Mansions kunne se dem alle fire på én gang. De husede de fire ministerier, som tilsammen udgjorde hele regeringsapparatet. Ministeriet for Sandhed, som beskæftigede sig med nyheder, underholdning, uddannelse og kunst. Ministeriet for Fred, som beskæftigede sig med krig. Ministeriet for Kærlighed, som beskæftigede sig med lov og orden. Og Ministeriet for Rigelighed, som beskæftigede sig med finans og økonomi. På nysprog kaldtes de Minisand, Minipax, Minikær og Minirig.

Ministeriet for Kærlighed var det mest skræmmende. Det havde slet ingen vinduer. Winston havde aldrig sat sine ben i Ministeriet for Kærlighed eller så meget som været inden for en halv kilometer fra det. Det var et sted, hvor man kun kom i officielt øjemed, og selv så måtte man gennem en labyrint af pigtråd, ståldøre og skjulte maskingeværreder. Selv gaderne, der førte hen til de ydre barrierer, blev patruljeret af gorillaagtige vagter i sorte uniformer, bevæbnet med stave.

Winston vendte sig brat om. Han havde lagt ansigtet i stilfærdigt optimistiske folder, hvilket var det mest tilrådelige, når man stod over for teleskærmen. Han gik ud i det lille køkken. Fordi han havde forladt ministeriet, da han gjorde, var han gået glip af frokosten i kantinen, og han vidste, at der ikke var noget mad i køkkenet ud over en humpel mørkt brød, som skulle gemmes til morgenmaden i morgen. Fra en hylde tog han en flaske med farveløs væske og en simpel, hvid etiket med påskriften Victory Gin. Det lugtede kvalmende og fedtet, lidt som kinesisk risbrændevin. Winston hældte op i en tekop, til den var næsten fuld, og drak det hele i én slurk, som om det var medicin.

Med det samme blev hans ansigt højrødt, og hans øjne løb i vand. Væsken føltes som salpetersyre, og desuden fik man en fornemmelse af at være blevet slået i hovedet med en gummikølle. Men øjeblikket efter forsvandt den brændende følelse i maven, og verden begyndte at se mere indbydende ud. Han tog en cigaret fra en krøllet pakke påstemplet Victory Cigaretter og holdt den uforsigtigt lodret, så al tobakken dryssede ud på gulvet. Han havde mere held med den næste. Han gik ind i stuen igen og satte sig ved et lille bord, der stod til venstre for teleskærmen. Fra en skuffe under bordpladen tog han en pen, en flaske blæk og en notesbog i kvartformat med rød ryg og marmoreret forside.

Af en eller anden grund var teleskærmen i stuen anbragt et usædvanligt sted. I stedet for at sidde i den ene ende, hvorfra den kunne overvåge hele rummet, befandt den sig i den lange væg over for vinduet. På den ene side af skærmen var en lille niche eller alkove i væggen, hvor Winston nu sad, og som sikkert havde været tænkt til boghylder, dengang lejligheden blev bygget. Ved at sætte sig i alkoven og rykke sig så langt ind som muligt, var Winston i stand til at holde sig uden for teleskærmens rækkevidde, i hvert fald når det gjaldt den visuelle rækkevidde. Han kunne selvfølgelig stadig blive hørt, men så længe han blev siddende i sin nuværende position, var han usynlig. Det var til dels stuens usædvanlige indretning, der havde givet ham ideen til det, han nu skulle til at gøre.

Men ideen kom også til dels fra den bog, han netop havde taget op af skuffen. Det var en meget smuk bog. Dens glatte, tonede papir, en anelse gulnet af ælde, var af en type, som ikke var blevet lavet i mindst fyrre år. Han gættede dog på, at bogen var langt ældre end det. Han havde set den ligge i vinduet i en snusket lille genbrugsbutik i et tvivlsomt kvarter (præcist hvilket kvarter huskede han ikke længere) og var med det samme blevet ramt af en uimodståelig trang til at eje den. Det var ikke meningen, at partimedlemmer skulle gå i almindelige butikker (”handle på det frie marked”, blev det kaldt), men reglen blev ikke håndhævet synderlig strengt, da der var visse ting, for eksempel snørebånd og barberblade, som var umulige at få fat i på anden vis. Han havde kastet et hurtigt blik op og ned ad gaden og var så smuttet ind og havde købt bogen for to dollars og halvtreds. Det var ikke, fordi han skulle bruge den til noget bestemt. Han var gået hjem med bogen i mappen, plaget af dårlig samvittighed. Selv inden der var skrevet noget i den, var den kompromitterende at have i sin besiddelse.

Det, han skulle til at gøre, var at påbegynde en dagbog. Det var ikke ulovligt (der var ikke noget, der var ulovligt, da der ikke længere var nogen love), men hvis det blev opdaget, var det rimelig sikkert, at det ville medføre dødsstraf, eller i hvert fald femogtyve år i arbejdslejr. Winston satte en spids på pennen og suttede på den for at få fedtet af. Pennen var et gammeldags redskab, kun sjældent brugt, selv til at skrive under med, men han havde anskaffet sig en, i hemmelighed og med et vist besvær, simpelthen fordi han mente, at det smukke tonede papir fortjente at blive skrevet på med en ægte pen og ikke bare en kuglepen. Faktisk var han slet ikke vant til at skrive i hånden. Bortset fra helt korte notater var det mest almindeligt at diktere alt på en taleskriver, hvilket selvsagt ikke var en mulighed i denne sammenhæng. Han dyppede pennen i blækket og tøvede et øjeblik. Han mærkede en skælven i maveregionen. At sætte pennen til papiret var et afgørende skridt. Med små, usikre bogstaver skrev han:

4. april 1984.

Han lænede sig tilbage. En følelse af total hjælpeløshed havde grebet ham. For det første vidste han ikke med nogen form for sikkerhed, at det virkelig var 1984. Det måtte være deromkring, da han var nogenlunde overbevist om, at han var niogtredive, og han mente bestemt, at han var født i 1944 eller 1945, men nu til dags var det umuligt at fastsætte datoer med en større nøjagtighed end et par år.

Til hvem, tænkte han pludselig, skrev han egentlig denne dagbog? Til fremtiden, til de ufødte. Hans tanker kredsede et øjeblik om den tvivlsomme dato øverst på siden og stødte så med et bump på nysprog-ordet dobbelttænk. For første gang ramtes han af fornemmelsen af, hvor stort det her var. Hvordan kunne man kommunikere med fremtiden? Det var i sagens natur umuligt. Enten ville fremtiden minde om nutiden, og i så fald ville den ikke høre på ham, eller også ville den være anderledes, og i så fald ville hans pinefulde situation være meningsløs.

Et stykke tid sad han bare og gloede dumt på papiret. Teleskærmen var begyndt at udsende skingrende militærmusik. Det var underligt, at han ikke bare havde mistet evnen til at udtrykke sig, men ovenikøbet havde glemt, hvad det egentlig var, han i det hele taget havde villet sige. I flere uger havde han forberedt sig på dette øjeblik, og det havde aldrig strejfet ham, at han ville få brug for andet end mod. Selve det at skrive ville være let nok. Det eneste, han skulle gøre, var at nedfælde på papir den endeløse, rastløse monolog, han havde haft kørende i hovedet, bogstavelig talt i årevis. Men lige nu var selv monologen tørret ud. Desuden var hans bensår begyndt at klø ubærligt. Han turde ikke klø igen, for så gik der altid betændelse i. Sekunderne gik. Han var ikke bevidst om andet end den blanke side foran sig, det kløende sår, den støjende musik og en let svimmelhed forårsaget af gin.

Pludselig begyndte han at skrive i ren og skær panik, kun i ringe grad klar over, hvad han skrev. Hans forkrampede, barnlige håndskrift krabbede sig op og ned ad siden og skilte sig først af med store begyndelsesbogstaver og siden punktummer:

4. april 1984. I biffen i går. Kun krigsfilm. En rigtig god en om et skib fuldt af flygtninge, som bliver bombet et sted i Middelhavet. Publikum morede sig meget over en scene med en meget fed mand, der prøvede at svømme væk med en helikopter efter sig, først så man manden vælte sig gennem vandet som et marsvin, og så så man ham i helikopterens sigtekorn, så var han fuld af huller og havet rundt om ham blev lyserødt og han sank, som om hullerne havde ladet vand strømme ind. Publikum skreg af grin, da han sank. så var der en redningsbåd fuld af børn med en helikopter svævende ovenover. der var en midaldrende kvinde som måske var jøde som sad oppe foran med en dreng på måske tre år i armene. lille dreng skriger af rædsel og gemmer hovedet mellem hendes bryster som om han prøver at bore sig ind i hende og kvinden lægger armene om ham og trøster ham selv om hun var dødbange selv, hele tiden dækkede hun ham så meget som muligt som om hun troede at hendes arme kunne holde kuglerne fra ham. så smed helikopteren en tyvekilosbombe og et kæmpe lysglimt og båden var forvandlet til pindebrænde. så var der et vidunderligt skud af en barnearm der fløj op op op lige op i luften en helikopter med et kamera i næsen må have fulgt den derop og der var et stort bifald fra partipladserne men en dame nede i prollernes afdeling begyndte pludselig at lave ballade og råbe op om at det sku de ikke ha gjort og vise sådan noget når der var børn til stede det ik i orden ik i orden indtil politiet fik fik hende fik hende ud men jeg tror ikke der skete noget med hende alle er ligeglade med hvad prollerne siger typisk prollereaktion de kan aldrig –

Winston holdt op med at skrive, til dels fordi han fik krampe. Han vidste ikke, hvad der havde fået ham til at ævle løs på den måde. Men det mærkelige var, at et helt andet minde var trådt tydeligt frem i hovedet på ham, mens han gjorde det, så tydeligt, at han næsten følte sig rustet til at skrive det ned. Det var, indså han nu, på grund af denne anden episode, at han pludselig havde besluttet sig for at tage hjem og begynde på dagbogen i dag.

Det var sket samme morgen i Ministeriet, hvis altså noget så vagt og uklart overhovedet kunne siges at være sket.

Klokken nærmede sig elleve hundrede, og i Arkivafdelingen, hvor Winston arbejdede, var de ved at trække stolene ud fra de små aflukker og stille dem midt i lokalet over for den store teleskærm for at gøre klar til de To Minutters Had. Winston var ved at sætte sig på en af de midterste rækker, da to mennesker, som han kendte af udseende, men aldrig havde snakket med, uventet kom ind i lokalet. Den ene var en pige, som han tit så på gangene. Han vidste ikke, hvad hun hed, men vidste, at hun arbejdede i Fiktionsafdelingen. Hun havde formodentlig – han havde somme tider set hende med olie på hænderne og en svensknøgle – et teknisk job på en af romanskrivningsmaskinerne. Hun var en frisk ung kvinde at se på, omkring syvogtyve, med kraftigt hår, fregner og hurtige, atletiske bevægelser. Hun havde et smalt, rødt skærf, emblemet for De Unges Anti-Sex-Liga, viklet flere gange om livet uden på sin kedeldragt, lige stramt nok til at fremhæve hendes velformede hofter. Winston havde haft noget imod hende fra første gang, han så hende. Han vidste godt hvorfor. Det var på grund af den aura af hockeybane og kolde bade og fælles vandreture og overordnet kyskhed, som hun slæbte rundt på. Han havde noget imod de fleste kvinder, og især de unge og kønne. Det var altid kvinder, først og fremmest de unge, der var de mest fanatiske tilhængere af Partiet, de mest villige til at sluge slogans, de ivrigste amatørspioner og opstøvere af uortodoksi. Men netop hende her forekom ham farligere end de fleste. Engang da de passerede hinanden på gangen, sendte hun ham et hurtigt blik, som syntes at trænge dybt ind i ham og kortvarigt fyldte ham med den sorteste angst. Tanken havde endda strejfet ham, at hun muligvis var Tankepolitiagent. Det var godt nok højst usandsynligt, men han følte stadig en sær uro, iblandet frygt såvel som fjendtlighed, hver gang hun var i nærheden.

Den anden nyankomne var en mand ved navn O’Brien, et medlem af Inderkredsen i Partiet og indehaver af en position så vigtig og tilbagetrukken, at Winston kun havde en vag anelse om, hvad det var. En kortvarig tavshed sænkede sig over gruppen af mennesker på stolene, da de så Inderkredsens sorte kedeldragter nærme sig. O’Brien var en stor og kraftig mand med tyrenakke og et groftskåret, humoristisk, brutalt ansigt. På trods af hans frygtindgydende fremtoning havde han et ret charmerende væsen. Han havde et trick med at skubbe brillerne op på næsen, som var sært afvæbnende – på en eller anden udefinerbar måde sært civiliseret. Det var en gestus, som kunne minde om en adelsmand fra det attende århundrede, der tilbød sin snusæske, hvis altså der stadig var nogen, der tænkte i de baner. Winston havde måske set O’Brien ti-tolv gange på lige så mange år. Han følte sig uimodståeligt tiltrukket af ham, og ikke kun fordi han var fascineret af kontrasten mellem hans belevne væremåde og hans sværvægtsbokserfysik. Det skyldtes i langt højere grad en hemmelig overbevisning – eller måske snarere et håb – om, at O’Briens politiske ortodoksi var mindre end perfekt. Der var noget i hans ansigt, som antydede det. Men igen, måske var det ikke uortodoksi, der stod malet i ansigtet på ham, men simpelthen intelligens. Under alle omstændigheder fremstod han som en, man kunne tale med, hvis man kunne snyde teleskærmene og få ham på tomandshånd. Winston havde aldrig gjort det ringeste forsøg på at verificere sit gæt; der fandtes ingen måde at gøre det på. Netop nu kiggede O’Brien på sit armbåndsur, så, at klokken var næsten elleve hundrede, og besluttede sig øjensynligt for at blive i Arkivafdelingen indtil de To Minutters Had var overstået. Han tog plads på en stol på samme række som Winston, et par pladser væk. En lille kvinde med lysebrunt hår, som arbejdede i aflukket ved siden af Winstons, sad mellem dem. Pigen med det mørke hår sad lige bag dem.

I næste øjeblik tordnede en kværnende, skurrende stemme, der lød som en uhyrlig maskine, der kørte uden olie, ud af teleskærmen for enden af lokalet. Det var en støj, der fik tænderne til at rasle og nakkehårene til at rejse sig. Hadet var begyndt.

Som sædvanlig dukkede Emmanuel Goldstein, Folkets Fjende, frem på skærmen. Misbilligende hvæsen hørtes blandt publikum. Den lille brunhårede dame udstødte et hvin, der var en blanding af frygt og væmmelse. Goldstein var en renegat og frafalden, som engang for længe siden (ingen vidste helt hvor længe) havde været en af Partiets ledende skikkelser, næsten på niveau med Big Brother selv, men var begyndt på kontrarevolutionære aktiviteter og var blevet dømt til døden, hvorefter han på mystisk vis var undsluppet og forsvundet. Programmet i de To Minutters Had vekslede fra dag til dag, men Goldstein havde altid hovedrollen. Han var overforræderen, den første besudler af Partiets renhed. Alle følgende forbrydelser mod Partiet, alle forræderier, sabotager, fejltolkninger, afvigelser kom direkte fra hans lære. Han var stadig i live et eller andet sted, hvorfra han udtænkte sine intriger – måske et sted på den anden side af havet, under beskyttelse af fremmede velgørere, måske endda, sagde rygterne fra tid til anden, skjult i selve Oceanien.

Winstons mave snørede sig sammen. Han kunne ikke se på Goldsteins ansigt uden smertefuldt blandede følelser. Det var et smalt, jødisk ansigt med en glorie af viltert, hvidt hår og et lille hageskæg – et intelligent ansigt, men samtidig inderligt afskyvækkende, med en slags senil tåbelighed i den lange tynde næse for enden af hvilken et par briller var anbragt. Det mindede om et fåreansigt, og også stemmen havde noget fåreagtigt over sig. Goldstein var i gang med et af sine sædvanlige ondskabsfulde angreb på Partiets doktriner – et angreb så overdrevent og perverst, at selv et barn burde kunne gennemskue det, men alligevel akkurat troværdigt nok til at give én en skræmmende fornemmelse af, at andre, som var mindre klarhovedede end én selv, kunne falde for det. Han skældte ud på Big Brother, fordømte Partiets diktatur, forlangte øjeblikkelig fred med Eurasien, talte for ytringsfrihed, pressefrihed, forsamlingsfrihed, tankefrihed, skreg hysterisk op om, at revolutionens idealer var blevet svigtet – alt sammen i en hurtig talestrøm med ord med mange stavelser, en slags parodi på den stil, som Partiets talere normalt brugte, og som ovenikøbet indeholdt ord på nysprog, flere nysprog-ord, faktisk, end et almindeligt Partimedlem ville bruge. Og hele tiden, for at ingen skulle kunne være i tvivl om den virkelighed, Goldsteins besnærende sludder dækkede over, marcherede den eurasiske hærs endeløse kolonner bag hans hoved på teleskærmen – række efter række af solidt byggede mænd med udtryksløse asiatiske ansigter, som svømmede op til skærmens overflade og forsvandt igen, kun for at blive erstattet af andre, der var helt magen til. Støvlernes rytmiske trampen dannede baggrund for Goldsteins brægende stemme.

Før Hadet havde været i gang i mere end et halvt minut, lød ukontrollerede vredesudbrud fra halvdelen af de tilstedeværende. Det selvtilfredse, fårede ansigt på skærmen og den frygtindgydende kraft i den eurasiske hær bagved var for meget, og desuden forårsagede synet eller bare tanken om Goldstein automatisk frygt og vrede. Han var et mere vedvarende hadeobjekt end både Eurasien og Østasien, idet Oceanien som regel holdt fred med den ene, når man var i krig med den anden. Men det underlige var, at selv om alle hadede og foragtede Goldstein, selv om hans teorier blev gendrevet, latterliggjort, pillet fra hinanden og udstillet som det ynkværdige ævl, de var, tusindvis af gange hver dag på teleskærme, i aviser og bøger, var det, som om hans indflydelse ikke blev mindre. Der var hele tiden nye naive fjolser, der var klar til at lade sig forføre. Der gik aldrig en dag, uden at spioner og sabotører, som handlede på hans ordrer, blev afsløret af Tankepolitiet. Han var leder af en kæmpestor skyggehær, et undergrundsnetværk af konspiratorer, hvis eneste mål var at omstyrte Staten. Netværkets navn var angiveligt Broderskabet. Folk hviskede også om en forfærdelig bog, et kompendium af falsk lære forfattet af Goldstein, som skjult cirkulerede rundt i undergrunden. Folk omtalte den ganske simpelt som bogen. Men det var kun løse rygter alt sammen. Hverken bogen eller Broderskabet var emner, som noget almindeligt medlem af Partiet nævnte, hvis det på nogen måde kunne undgås.

I løbet af det andet minut steg Hadet til afsindigt raseri. Folk hoppede op og ned på deres pladser og råbte af deres lungers fulde kraft for at overdøve den forrykte brægen, der lød fra skærmen. Den lille kvinde med det lysebrune hår var blevet lyserød i hele hovedet, og hendes mund åbnede og lukkede sig som en strandet fisk. Selv O’Briens kødfulde ansigt var rødmet. Han sad ret op og ned på sin stol, mens hans muskuløse bryst dirrende hævede og sænkede sig, som om han kæmpede mod en kraftig brænding. Den mørkhårede pige bag Winston var begyndt at skrige ”Svin! Svin! Svin!”, og pludselig tog hun en nysprog-ordbog og kylede den mod skærmen. Den ramte Goldsteins næse og faldt på gulvet. Stemmen fortsatte ubønhørligt. I et klart øjeblik indså Winston, at han råbte i kor med de andre og hamrede den ene hæl ind i stolebenet. Det frygtelige ved To Minutters Had var ikke, at man skulle spille en rolle, men derimod at det var umuligt ikke at deltage. Inden for et halvt minut var det ikke længere nødvendigt at lade som om. En hæslig ekstase af frygt og hævngerrighed, et brændende ønske om at dræbe, at torturere, at smadre ansigter med lægtehammere syntes at strømme gennem hele gruppen som elektricitet og forvandle folk til skrigende, grimasserende galninge mod deres vilje. Men raseriet var en abstrakt, ufokuseret følelse, som kunne flyttes fra ét objekt til et andet som flammen fra en blæselampe. På den måde var der et øjeblik, hvor Winstons had ikke var rettet mod Goldstein, men derimod Big Brother, Partiet og Tankepolitiet, og netop da havde han den dybeste medfølelse med den ensomme, forhånede kætter på skærmen, sandhedens og fornuftens eneste vogter i en verden af løgn. Men i næste øjeblik var han ét med folk omkring sig, og alt, hvad der blev sagt om Goldstein, virkede helt og aldeles sandt. I de øjeblikke forvandledes hans hemmelige lede ved Big Brother til tilbedelse, og Big Brother syntes at stå som en uovervindelig, frygtløs beskytter, et bolværk mod Asiens horder, mens Goldstein trods sin isolation og hjælpeløshed og den tvivl, der omgærdede selve hans eksistens, virkede som en uhyggelig troldmand, der alene med sin stemme kunne ødelægge selve civilisationens struktur.

En gang imellem var det endda muligt at omdirigere hadet helt bevidst. Ganske pludseligt, med samme anstrengelse som man vrider hovedet væk fra puden under et mareridt, lykkedes det Winston at overføre sit had fra ansigtet på skærmen til den mørkhårede pige bag sig. Livagtige, vidunderlige hallucinationer glimtede i hans hoved. Han ville tæske hende ihjel med en gummiknippel. Han ville binde hende nøgen til en pæl og gennembore hende med pile ligesom Sankt Sebastian. Han ville voldtage hende og skære halsen over på hende, i det øjeblik han kom. Og det bedste af det hele var, at han nu bedre forstod, hvorfor han hadede hende. Han hadede hende, fordi hun var ung og køn og kønsløs, fordi han ville i seng med hende, men aldrig ville komme det, fordi der rundt om hendes søde, spændstige liv, som syntes at bede én om omfavnelse, kun var det frastødende røde skærf, kyskhedens aggressive symbol.

Hadet nåede sit klimaks. Goldsteins stemme var blevet til en egentlig brægen, og et øjeblik blev hans ansigt til et ægte fårehoved. Så smeltedes fåret om til en eurasisk soldat, som syntes at bevæge sig fremad, stor og rædselsvækkende med bjæffende maskinpistol, indtil han nærmest sprang ud af skærmen, så enkelte på forreste række masede sig bagud på stolene. Men netop da forvandlede ansigtet sig til Big Brother, sorthåret, sort overskæg, fuld af styrke og mystisk ro, så stort, at det næsten udfyldte skærmen helt, og alle udstødte et dybt suk af lettelse. Ingen hørte, hvad Big Brother sagde. Det var bare nogle opmuntrende ord, den slags ord, som blev ytret midt i krigens larm, ikke individuelt hørlige, men beregnet på at genoprette tillid alene ved at blive udtalt. Så fadede Big Brothers ansigt væk igen, og Partiets tre slogans trådte frem på skærmen:

Krig er fred

Frihed er slaveri

Uvidenhed er styrke

Det var, som om Big Brothers ansigt blev hængende på skærmen i nogle sekunder, som om den virkning, det havde haft på de forsamlede, var for stærk til bare at fortage sig uden videre. Den lille kvinde med det lysebrune hår havde kastet sig fremefter, hen over ryggen på stolen foran sig. Med en dirrende mumlen, der lød som ”Min frelser!”, strakte hun armene frem mod skærmen. Så gemte hun ansigtet i hænderne. Det var indlysende, at hun bad en bøn.

I dette øjeblik brød hele forsamlingen ud i dyb, langsom, rytmisk messen: ”B-B! B-B – !” igen og igen, meget langsomt, med lang pause mellem det første og andet B, en tung, mumlende lyd, underligt primitiv, i hvis baggrund man anede trampende bare fødder og dunkende trommer. De blev ved i hen ved et halvt minut. Det var et refræn, som tit blev hørt i overvældende følelsesladede situationer. Det var til dels en hymne til Big Brothers visdom og storartethed, men i endnu højere grad var det en form for selvhypnose, en bevidst kvælning af bevidstheden gennem rytmisk støj. Winston mærkede sine indvolde blive kolde. Så længe de To Minutters Had stod på, kunne han ikke lade være med at være en del af den fælles vildskab, men den knap nok menneskelige messen ”B-B ... B-B” fyldte ham altid med rædsel. Selvfølgelig havde han messet sammen med de andre; det var umuligt at gøre andet. At skjule sine følelser, kontrollere sit ansigtsudtryk, gøre som alle andre var en instinktiv reaktion. Men der var et par sekunder, hvor udtrykket i hans øjne muligvis kunne have afsløret ham. Og det var i netop det øjeblik, at det betydningsfulde var sket – hvis altså det var sket.

Et kort øjeblik fangede han O’Briens blik. O’Brien havde rejst sig op. Han havde taget sine briller af og var ved at sætte dem tilbage på næsen med sin karakteristiske bevægelse. Men deres øjne mødtes i et splitsekund, og i lige præcis det splitsekund vidste Winston – ja, han vidste det! – at O’Brien tænkte det samme som han. Et umisforståeligt budskab var blevet overleveret. Det var, som om deres respektive hjerner havde åbnet sig, så tankerne kunne flyde frit fra den ene til den anden gennem øjnene. ”Jeg er med dig,” var det som om, O’Brien sagde. ”Jeg ved præcis, hvordan du har det. Jeg kender din foragt, dit had, din væmmelse. Men bare rolig, jeg er på din side!” Og så var det overstået, og O’Briens ansigt blev igen lige så uudgrundeligt som alle andres.

Det var det hele, og han var allerede usikker på, om det i det hele taget var sket. Den slags episoder blev aldrig fulgt op. Det eneste, de gjorde, var at holde liv i hans tro på, eller håb om, at andre ud over ham selv var modstandere af Partiet. Måske var rygterne om den store undergrundssammensværgelse sande – måske fandtes Broderskabet virkelig! Det var umuligt at være sikker på, trods de endeløse anholdelser og tilståelser og henrettelser, at Broderskabet ikke bare var en myte. Nogle gange troede han på det, andre gange ikke. Der var ingen beviser, kun flygtige glimt, som måske, måske ikke betød noget: Stumper af samtaler, utydelige skriblerier på offentlige toiletvægge, en gang endda en håndbevægelse i et møde mellem to fremmede, som måske kunne have været et hemmeligt signal om genkendelse. Det hele var kun gætværk; sandsynligvis var det bare noget, han havde bildt sig ind. Han var gået tilbage til sit aflukke uden at se på O’Brien igen. Tanken om at følge op på deres kortvarige kontakt strejfede ham dårligt nok. Det ville have været ubegribeligt farligt, selv hvis han havde vidst, hvordan han skulle bære sig ad med det. I et sekund, måske to sekunder, havde de udvekslet et tvetydigt blik, og det var det. Men selv det var en mindeværdig begivenhed i det ensomme, aflåste, indelukkede liv, man førte.

Winston ruskede op i sig selv og rettede sig på stolen. Han bøvsede. Ginnen var på vej op fra mavesækken.

Han fokuserede igen på siden. Han opdagede, at han havde skrevet, mens han sad hjælpeløst hensunket i tanker, som om det var sket helt automatisk. Og det var ikke længere den samme forkrampede, kejtede håndskrift som før. Pennen var gledet elegant hen over papiret og havde med store, nydelige bogstaver skrevet:

Ned med big brother

Ned med big brother

Ned med big brother

Ned med big brother

igen og igen, til det fyldte en halv side.

Han følte et uvilkårligt jag af panik. Det var absurd, for det var ikke farligere at skrive lige de ord, end det var i det hele taget at påbegynde dagbogen, men et øjeblik var han fristet af at rive de spolerede sider ud og helt opgive sit forehavende.

Men det gjorde han ikke, for han vidste, at det var nytteløst. Om han skrev ned med big brother eller ej, gjorde ingen forskel. Om han fortsatte med dagbogen eller ej, gjorde ingen forskel. Tankepolitiet ville få ham under alle omstændigheder. Han havde begået – og ville have begået, selv om han aldrig havde sat pennen til papiret – den grundlæggende forbrydelse, som omfattede og indeholdt alle andre forbrydelser. Tankeforbrydelser, blev de kaldt. Tankeforbrydelser var ikke noget, der kunne skjules for altid. Man kunne måske undslippe et stykke tid, endda i årevis, men før eller siden fik de én.

Det skete altid om natten – anholdelser foregik uvægerligt om natten. De voldsomme hænder, der ruskede én vågen, det skarpe lys i øjnene, kredsen af hårde ansigter rundt om sengen. I langt de fleste tilfælde var der ingen rettergang, ingen dokumentation om anholdelsen. Folk forsvandt bare, altid om natten. Ens navn blev slettet fra registrene, enhver optegnelse over alt, hvad man nogensinde havde foretaget sig, blev fjernet, ens forhenværende eksistens blev dementeret og glemt. Man blev afskaffet, udslettet. Fordampet, sagde man normalt.

Et øjeblik blev han grebet af en art hysteri. Han begyndte at skrive med forhastede, sjuskede bogstaver:

de skyder mig jeg er ligeglad de skyder mig i nakken jeg er ligeglad ned med big brother de skyder altid folk i nakken jeg er ligeglad ned med big brother –

Han lænede sig tilbage i stolen, en anelse skamfuld, og lagde pennen fra sig. Så gav det et voldsomt sæt i ham. Det bankede på døren.

Allerede! Han sad musestille i det forfængelige håb, at hvem det end var, ville de gå deres vej. Men nej, det bankede igen. Det værste ville være at forhale. Hans hjerte hamrede vildt, men af gammel vane var hans ansigt sandsynligvis udtryksløst. Han kom på benene og gik den tunge gang hen mod døren.

Kapitel 2

Da Winston lagde hånden på dørhåndtaget, så han, at han havde ladet dagbogen ligge åben på bordet. Ned med big brother stod der ud over hele siden med bogstaver, der næsten var store nok til at være læselige henne fra døren. Det var helt ubegribelig dumt. Men det gik op for ham, at han selv midt i al panikken ikke havde villet plette det cremede papir ved at lukke bogen, mens blækket stadig var vådt.

Han tog en dyb indånding og åbnede døren. Med det samme mærkede han en varm bølge af lettelse i hele kroppen. Udenfor stod en farveløs, nedslidt kvinde med tyndt, glansløst hår og furet ansigt.

”Åh, kammerat,” begyndte hun i et fladt, klynkende tonefald. ”Jeg syntes nok, jeg hørte dig komme hjem. Har du mulighed for at komme over og kigge på min køkkenvask? Den er stoppet og –”

Det var mrs. Parsons, en nabo. (Partiet misbilligede brugen af betegnelser som ’mrs.’ – man skulle kalde alle for ’kammerat’, men over for visse kvinder brugte man det instinktivt). Hun var omkring tredive år gammel, men så langt ældre ud. Man fik det indtryk, at der lå støv i rynkerne i hendes ansigt. Winston fulgte efter hende hen ad gangen. Den slags amatørreparationer var et næsten dagligt irritationsmoment. Victory Mansions var en gammel boligblok, bygget omkring 1930, og var ved at falde fra hinanden. Pudset skallede konstant af vægge og lofter, vandrørene sprang, hver gang det blev frostvejr, det dryppede ind gennem taget, når det sneede, varmeanlægget kørte som regel kun på halv kraft, når det altså ikke var lukket helt ned af økonomiske hensyn. Reparationer, som man ikke selv kunne udføre, skulle godkendes af centrale komiteer, som sagtens kunne forhale selv en banalitet som udskiftning af ruder i to år.

”Det er jo bare fordi, Tom ikke er hjemme,” sagde mrs. Parsons vagt.

Parsons’ lejlighed var større end Winstons og tarvelig på en anden måde. Alting så hærget og smadret ud, som om stedet lige havde haft besøg af et større vilddyr. Sportsudstyr – hockeystave, boksehandsker, en punkteret fodbold, et par svedige shorts med vrangen ud – lå ud over hele gulvet, og bordet var overstrøet med brugte tallerkener og en slidt skolebog. På væggene hang Ungdomsligaens og Spionernes højrøde bannere og en stor Big Brother-plakat. Der var den sædvanlige lugt af kogt kål, som dominerede hele bygningen, men her var den blandet med en skarpere stank af sved, som kom fra én – det vidste man fra første indånding, selv om det var svært at sige hvordan – der ikke var hjemme i øjeblikket. I et andet rum var der en, som med en kam og et stykke madpapir prøvede at akkompagnere den militærmarch, der stadig drønede ud fra teleskærmen.

”Det er børnene,” sagde mrs. Parsons og kastede et nervøst blik i retning af døren. ”De har ikke været ude i dag. Og selvfølgelig –”

Hun havde en vane med at afbryde sig selv midt i sætningerne. Køkkenvasken var næsten helt fuld af grumset, grønligt vand, der lugtede værre af kål end nogensinde før. Winston lagde sig på knæ og tjekkede vandlåsen. Han hadede at bruge sine hænder, hadede at bukke sig ned, der altid fik ham til at hoste. Mrs. Parsons så hjælpeløst på ham.

”Hvis Tom var hjemme, ville han selvfølgelig fikse det lige på stedet,” sagde hun. ”Han elsker den slags. Han er så god med hænderne, er Tom.”

Tom Parsons var Winstons kollega i Ministeriet for Sandhed. Han var en fedladen, men aktiv mand, exceptionelt dum, en tæt masse af imbecil entusiasme – en af den slags urokkeligt ukritiske, hengivne partisoldater, som Partiets stabilitet afhang af i endnu højere grad end Tankepolitiet. I en alder af femogtredive var han blevet ekskluderet fra Ungdomsligaen, og før han var kommet med dér, var det lykkedes ham at blive hos Spionerne et år længere end den lovmæssige alder. I Ministeriet var han ansat i en underordnet stilling, hvor intelligens ikke var et krav, men på den anden side var han en af de førende skikkelser i Sportskomiteen og alle andre komiteer, som beskæftigede sig med fælles vandreture, spontane demonstrationer, sparekampagner og frivillige aktiviteter generelt. Mens han bakkede på sin pibe, kunne han med stilfærdig stolthed finde på at sige, at han havde været i Medborgerhuset hver aften de seneste fire år. En overvældende lugt af sved, en slags ubevidst vidnesbyrd om hans anstrengende liv, fulgte ham, hvor end han gik og blev endda hængende i luften, når han ikke var der længere.

”Har du en skruenøgle?” sagde Winston, mens han rodede med møtrikken på vandlåsen.

”En skruenøgle,” sagde mrs. Parsons og faldt gopleagtigt sammen. ”Det ved jeg ikke. Måske børnene –”

Der lød støvletramp og endnu et hvæs fra kammen, da børnene kom brasende ind i stuen. Mrs. Parsons kom med en skruenøgle. Winston tømte vasken for vand og fjernede med væmmelse klumpen af hår, som havde stoppet afløbet. Han vaskede hænder, så godt han kunne i det kolde vand fra hanen og gik tilbage til stuen.

”Hænderne op!” råbte en barsk stemme.

En køn dreng på cirka ni med et vildt ansigtsudtryk stak hovedet op bag bordet og pegede på ham med en legetøjspistol. Hans lillesøster, måske to år yngre, gjorde det samme med en stump træ. De var begge to klædt i blå shorts, grå skjorter og røde tørklæder, Spionernes uniform. Winston rakte hænderne op over hovedet, men med en vis uro, fordi drengens fremfærd var så hidsig.

”Forræder!” råbte drengen. ”Du er Tankeforbryder! Du er eurasisk spion! Jeg skyder dig, jeg sprænger dig i småstykker, du bliver sendt til saltminerne!”

Pludselig sprang begge børn rundt om ham, mens de skreg ”Forræder!” og ”Tankeforbryder!” Den lille pige efterabede alle sin brors bevægelser. Det var på en måde en anelse uhyggeligt, ligesom legende tigerunger, der på et tidspunkt bliver til farlige menneskeædere. Der var en slags beregnende vildskab i drengens blik, et ret åbenlyst ønske om at slå eller sparke Winston og en bevidsthed om næsten at være stor nok til at gøre det. Et held, at det ikke var en ægte pistol, han havde, tænkte Winston.

Mrs. Parsons øjne flakkede nervøst mellem Winston og børnene. I stuens lidt bedre lys kunne han se, at der faktisk var støv i hendes rynker.

”De bliver lidt larmende nogle gange,” sagde hun. ”De er skuffede over, at de ikke kunne komme med til hængningen, det er bare det. Jeg har ikke tid, og Tom kommer ikke tidligt nok hjem fra arbejde.”

”Hvorfor kan vi ikke se hængningen?” brølede drengen med sin kraftige stemme.

”Vi vil se hængningen! Vi vil se hængningen!” sang den lille pige, som stadig hoppede omkring.

Nogle eurasiske fanger, kendt skyldige i krigsforbrydelser, skulle hænges i Parken den eftermiddag, huskede Winston. Det skete cirka en gang om måneden og var altid en populær begivenhed. Børn plagede altid om at komme med hen og se på. Han sagde farvel til mrs. Parsons og gik hen mod døren. Men han havde kun taget seks skridt hen ad gangen udenfor, da noget ramte ham i nakken, hårdt og meget smertefuldt. Det føltes, som om nogen havde stukket ham med et rødglødende søm. Han snurrede rundt lige tidsnok til at se mrs. Parsons hive sin søn ind ad døren, mens drengen stak en slangebøsse i lommen.

”Goldstein!” råbte drengen, da døren blev smækket i. Men det, der påvirkede Winston mest, var udtrykket af magtesløs angst i kvindens grålige ansigt.

Da han var kommet ind til sig selv igen, gik han hurtigt forbi teleskærmen og satte sig ved bordet. Musikken fra teleskærmen var stoppet. I stedet læste en afmålt militær stemme op og beskrev med en form for brutalt velbehag bevæbningen på det nye Flydende Fort, som lå for anker mellem Island og Færøerne.

Med de børn måtte den stakkels kvinde leve i konstant rædsel, tænkte han. Om et år eller to ville de overvåge hende nat og dag og lede efter de mindste symptomer på vaklende ortodoksi. Næsten alle børn var frygtelige nu til dags. Det værste af det hele var, at de ved hjælp af organisationer som Spionerne systematisk blev gjort til ustyrlige små bæster, og alligevel genererede denne vildskab ikke den mindste tendens til oprør mod partidisciplinen. Tværtimod tilbad de Partiet og alt, hvad der havde med det at gøre. Sangene, marcherne, bannerne, vandreturene, øvelserne med attrapriflerne, de taktfast råbte slogans, forgudelsen af Big Brother – det hele var en slags leg for dem. Al deres voldsomhed blev rettet udad, mod Statens fjender, mod fremmede, forrædere, sabotører, tankeforbrydere. Det var ret normalt, at folk over tredive var bange for deres egne børn. Og med god grund, for der gik næppe en uge, uden at The Times havde en notits om, at en eller anden lurende lille lort – ’barnehelt’ var det ord, der som regel blev brugt – havde hørt en kompromitterende ordveksling og stukket sine forældre til Tankepolitiet.

Den sviende smerte efter slangebøsseprojektilet havde fortaget sig. Han tog halvhjertet fat om pennen og spekulerede på, om han kunne finde på mere at skrive i dagbogen. Pludselig begyndte han at tænke på O’Brien igen.

For nogle år siden – hvor mange? Mindst syv år, måtte det være – havde han drømt, at han gik rundt i et bælgmørkt rum. Og en eller anden, der havde siddet til den ene side, havde sagt til ham, da han kom forbi: ”Vi mødes der, hvor der ikke er mørke.” Det blev sagt ganske lavmælt, nærmest henkastet – en erklæring, ikke en ordre. Han var gået videre uden at standse op. Det mærkelige var, at ordene på det tidspunkt, i drømmen, ikke havde gjort det store indtryk på ham. Det var først senere og temmelig gradvist, at de var blevet betydningsfulde. Han kunne ikke huske nu, om det var før eller efter drømmen, at han havde set O’Brien for første gang, og han kunne heller ikke huske, hvornår han havde identificeret stemmen som O’Briens. Men i hvert fald var den identificeret. Det var O’Brien, der havde talt til ham i mørket.

Winston havde aldrig været i stand til at afgøre – og selv efter formiddagens udveksling af blikke var det umuligt at føle sig sikker på noget – om O’Brien var ven eller fjende. Ikke at det var særlig vigtigt. Der var en forbindelse, en forståelse mellem dem, som var vigtigere end venskab og partitilhørsforhold. ”Vi mødes der, hvor der ikke er mørke,” havde han sagt. Winston vidste ikke, hvad det betød, kun at det på den ene eller den anden måde ville gå i opfyldelse.

Stemmen fra teleskærmen holdt en pause. En trompetfanfare, klar og smuk, strømmede ud i den stillestående luft. Så fortsatte stemmen hæst:

”Må jeg bede om jeres opmærksomhed. Vi har netop modtaget sidste nyt fra Malabar-fronten. Vores tropper i Sydindien har vundet en glorværdig sejr. Jeg er autoriseret til at sige, at de kamphandlinger, vi nu melder om, meget vel kan bringe krigen tæt på en afslutning. Her kommer bulletinen –”

Dårlige nyheder, tænkte Winston. Og ganske rigtigt, efter en bloddryppende beskrivelse af udslettelsen af en eurasisk hærenhed med ufattelige antal dræbte og tilfangetagne, kom meddelelsen om, at den ugentlige chokoladeration ville blive reduceret fra tredive til tyve gram fra og med ugen efter.

Winston bøvsede igen. Ginnens virkning var ved at fortage sig, og i stedet følte sig han træt og flad. Måske for at fejre sejren, måske for at overdøve mindet om de formindskede chokoladerationer, brød teleskærmen ud i ”Oceanien, vi synger din pris”. Meningen var, at man skulle stå ret, men i sin nuværende position var Winston usynlig.

”Oceanien, vi synger din pris” blev erstattet af lettere musik. Winston gik hen til vinduet og sørgede for at stå med ryggen til teleskærmen. Dagen var stadig kold og klar. Et sted langt væk eksploderede et missil med et dumpt drøn. I øjeblikket blev London ramt af tyve-tredive stykker om ugen.

Nede på gaden flåede vinden i plakaten, og ordet Ingsoc kom til syne og forsvandt igen. Ingsoc. Ingsocs hellige principper. Nysprog, dobbelttænk, fortidens foranderlighed. Han havde det, som om han flakkede om i en skov på havbunden, fortabt i en uhyrlig verden, hvor han selv var uhyret. Han var alene. Fortiden var død, fremtiden var umulig at forestille sig. Hvilken sikkerhed havde han for, at så meget som ét eneste andet levende væsen var på hans side? Og hvem skulle kunne sige, om Partiets totale dominans ikke ville vare evigt? Som et svar dukkede de tre slogans på Ministeriet for Sandheds hvide facade op i hans hoved:

Krig er fred

Frihed er slaveri

Uvidenhed er styrke

Han fandt en femogtyvecentmønt frem fra lommen. Dér, med små, tydelige bogstaver, stod de samme slogans, og på møntens anden side var Big Brothers ansigt præget. Selv på mønter fulgte hans blik én. Mønter, frimærker, bogomslag, bannere, plakater og cigaretpakker – overalt. Altid kiggede øjnene med, altid var man indhyllet i stemmen. Om man sov eller var vågen, arbejdede eller spiste, befandt sig indendørs eller udendørs, i bad eller i seng, var det umuligt at undslippe. Intet var ens eget, bortset fra de få kubikcentimeter inden i ens kranium.

Solen havde flyttet sig og skinnede ikke længere på de mange vinduer i Ministeriet for Sandhed, som nu lignede skydeskår i en dyster borg. Hans hjerte bævede ved synet af den enorme pyramide. Den var for stærk, den kunne aldrig stormes. Tusind missiler ville ikke ødelægge den. Han spekulerede igen på, hvem han egentlig skrev dagbogen til. Til fremtiden, til fortiden – til en tid, der måske var helt imaginær. Og foran ham lå ikke døden, men tilintetgørelse. Dagbogen ville blive reduceret til aske, og han selv til damp. Kun Tankepolitiet ville komme til at læse det, han havde skrevet, og så ville de fjerne det helt og aldeles, udviske ordene fra enhver hukommelse. Hvordan kunne man appellere til fremtiden, når ikke det mindste spor efter én, ikke så meget som et eneste anonymt ord nedkradset på et stykke papir, ville overleve?

Teleskærmen slog fjorten. Han skulle af sted om ti minutter. Han måtte være tilbage på arbejdet fjorten tredive.

Underligt nok var det, som om timeslagene havde givet ham nyt mod. Han var et ensomt spøgelse, der ytrede en sandhed, ingen nogensinde ville høre. Men så længe han ytrede den, blev kontinuiteten på en eller anden obskur måde ikke brudt. Det var ikke ved at blive hørt, men ved at bevare sin forstand, at man videreførte den menneskelige arv. Han gik hen til bordet igen, dyppede pennen i blækket og skrev:

Til fremtiden eller fortiden, til en tid, hvor tanken er fri, hvor mænd er forskellige fra hinanden og ikke bor alene – til en tid, hvor sandheden findes, og hvor det, der er gjort, ikke kan gøres om:

Fra en tid med ensartethed og ensomhed, en tid med Big Brother, en tid med dobbelttænk – vær hilset!

Han var allerede død, tænkte han. Det forekom ham, at det først var nu, da han var begyndt at kunne formulere sine tanker, at han havde taget det afgørende skridt. Konsekvenserne af enhver handling er inkluderet i selve handlingen. Han skrev:

Tankeforbrydelser medfører ikke døden – tankeforbrydelser ER døden.

Nu, hvor han havde erkendt, at han var død, blev det vigtigt for ham at holde sig i live så længe som muligt. To af fingrene på hans højre hånd var plettede af blæk. Det var lige præcis den slags detaljer, der kunne forråde én. En eller anden nysgerrig fanatiker i Ministeriet (en kvinde, sandsynligvis, en som hende med det lysebrune hår eller den mørkhårede fra Fiktionsafdelingen) kunne måske begynde at fundere over, hvorfor han havde skrevet i frokostpausen, hvorfor han havde brugt en gammeldags pen, hvad han havde skrevet – og så lade et ord falde i den rigtige sammenhæng. Han gik ud på badeværelset og skrubbede omhyggeligt blækket væk med den grynede, mørkebrune sæbe, som sled på huden som sandpapir og derfor passede godt til formålet.

Han gemte dagbogen væk i skuffen. Det var givetvis nytteløst at tænke på at gemme den, men han kunne i det mindste sørge for, at det var åbenlyst, om dens eksistens var blevet opdaget eller ej. Et hår hen over kanten på bogen var for tydeligt. Med en fingerspids opsamlede han et let genkendeligt lille stykke hvidligt fnuller og placerede det i hjørnet af forsiden, hvor det helt sikkert ville falde af, hvis nogen flyttede på bogen.

Kapitel 3

Winston drømte om sin mor.

Han måtte, tænkte han, have været ti eller elleve, da hans mor forsvandt. Hun var en høj, statuarisk, temmelig stille kvinde med langsomme bevægelser og flot, lyst hår. Han huskede sin far svagere, som en mørk og tynd skikkelse, altid klædt i nydeligt mørkt tøj (Winston kunne især huske de meget tynde såler på sin fars sko) og med briller. De måtte begge være blevet opslugt i en af de første store udrensninger i halvtredserne.

I dette øjeblik sad hans mor et sted dybt nede under ham med hans lillesøster i armene. Han kunne slet ikke huske sin søster, bortset fra en bleg erindring om en lillebitte, svagelig baby, altid stille, med store årvågne øjne. De så op på ham. De befandt sig på et underjordisk sted – på bunden af en brønd, måske, eller i en dyb grav – men samtidig et sted, som var på vej længere nedad, selv om det allerede var langt under ham. De sad i salonen på et synkende skib, så op på ham gennem det mørknende vand. Der var stadig ilt i salonen, de kunne stadig se ham, og han dem, men hele tiden sank de ned, ned i det grønne vand, som om de lige om lidt ville være uden for synsvidde for evigt. Han var ude i lyset og luften, mens de blev suget ned i døden, de var dernede, fordi han var heroppe. Han vidste det, og de vidste det, og han kunne se det i deres ansigter. Der var ingen bebrejdelse at spore i deres hjerter, kun visheden om, at de skulle dø, så han kunne forblive i live, og at det var en del af tingenes uafvendelige orden.

Han kunne ikke huske, hvad der var sket, men i drømmen vidste han, at hans mor og søster på en eller anden måde havde ofret livet til fordel for hans. Det var en af de drømme, som udgør en fortsættelse af ens intellektuelle liv, samtidig med at den bibeholder sine umiskendelige drømmekarakteristika. En drøm hvor man bliver opmærksom på kendsgerninger og ideer, som stadig føles nye og værdifulde, efter man er vågnet. Det, som nu pludselig slog Winston, var, at hans mors død, næsten tredive år tidligere, havde været tragisk og sørgelig på en måde, som ikke længere var mulig. Tragedier, indså han, hørte til i gamle dage, i en tid, hvor der stadig fandtes privatliv, kærlighed og venskab, og hvor familiemedlemmer stod sammen uden at behøve at have en grund til det. Mindet om hans mor rev i hans hjerte, fordi hun var død, mens hun elskede ham, og han var for lille og selvisk til at gengælde hendes kærlighed, og fordi hun på en eller anden måde, som han ikke var i stand til at huske, havde ofret sig for et begreb om loyalitet, der var privat og uomstødeligt. Sådan noget, indså han, kunne ikke ske nu. Nu var der frygt, had og smerte, men ingen følelsesmæssig værdighed, ingen dyb eller kompleks sorg. Alt dette syntes han at se i sin mors og søsters store øjne, som så op på ham gennem det grønne vand, hundreder af favne nede og stadig på vej dybere ned.

Pludselig stod han på kort, fjedrende græs, en sommeraften, hvor solens lave stråler forgyldte jorden. Det landskab, han så ud over, var et, der optrådte så ofte i hans drømme, at han ikke var sikker på, om han havde set det i den virkelige verden også. I sine vågne tanker kaldte han det Det Gyldne Land. Det var en gammel eng fuld af kaninhuller, med en gangsti hen over og enkelte muldvarpeskud. I det pjuskede læhegn på den anden side af engen vajede elmetræernes grene blidt i vinden, og deres blade bevægede sig forsigtigt i tætte klynger som kvinders hår. Et sted i nærheden, om end ude af syne, var der en klar, langsom bæk, hvor skaller svømmede i damme under piletræerne.

Pigen med det mørke hår kom hen over engen i retning af ham. I noget, der lignede én enkelt bevægelse, flåede hun sit tøj af og smed det foragteligt fra sig. Hendes krop var hvid og glat, men fremkaldte ikke noget begær hos ham. Faktisk så han knap nok på den. Det, som med det samme overvældede ham, var beundring for den måde, hun havde smidt tøjet på. Hun havde gjort det med ynde og skødesløshed, som syntes at tilintetgøre en hel kultur, et helt tankesystem, som om Big Brother og Partiet og Tankepolitiet kunne verfes ud i intetheden med en enkelt, smukt udført armbevægelse. Det var også en gestus fra gamle dage. Winston vågnede med ordet Shakespeare på læberne.

Teleskærmen udstødte et øresønderrivende fløjt, som fortsatte uændret i et halvt minut. Klokken var nul-syv-femten, stå-op-tid for kontorpersonale. Winston kæmpede sig ud af sengen – nøgen, for medlemmer af Partiets Yderkreds fik kun 3000 tøjkuponer om året, og en pyjamas kostede 600 – og tog en slidt undertrøje og et par underbukser, som lå på en stol. De Fysiske Øvelser ville begynde om tre minutter. I næste øjeblik krummede han sig sammen i et vildt hosteanfald, som næsten altid ramte ham, lige efter at han var stået op. Anfaldet tømte hans lunger så fuldstændigt, at han kun kunne få vejret igen ved at lægge sig på ryggen og gispe. Hans blodårer var svulmet op af anstrengelsen, og bensåret var begyndt at klø.

”Tredive til fyrre-gruppen,” bjæffede en gennemtrængende kvindestemme. ”Tredive til fyrre-gruppen. På plads. Tredive til fyrre!”

Winston kom på benene og tog opstilling foran teleskærmen, hvor et billede af en yngre kvinde, tynd, men muskuløs, klædt i gymnastikdragt og kondisko, tonede frem.

”Arme bøj og stræk!” kommanderede hun. ”Følg mig. En, to, tre, fire. En, to, tre, fire! Kom så, kammerater, vis I mener det! En, to, tre, fire. En, to, tre, fire!”

Smerten efter hosteanfaldet havde ikke helt jaget drømmen ud af Winstons hoved, og de rytmiske øvelser fik den til at vende tilbage. Mens han mekanisk bevægede armene frem og tilbage og lagde ansigtet i de fornøjeligt anstrengte folder, som regnedes for at være passende under De Fysiske Øvelser, kæmpede han for at finde tilbage til barndommens dunkle periode. Det var utrolig svært. På den anden side af de sene halvtredsere var alting tåget og uklart. Når man ikke havde nogen eksterne referencer at forholde sig til, mistede selv konturerne af ens eget liv sin skarphed. Man huskede store begivenheder, som sandsynligvis aldrig havde fundet sted, man huskede detaljer fra situationer uden at kunne genkalde sig stemningen, og der var lange, tomme perioder helt uden indhold. Alting havde været anderledes dengang. Selv landenes navne og deres form på kortene havde været anderledes. Airstrip One, for eksempel, havde ikke heddet Airstrip One. Det havde heddet England eller Storbritannien, selv om London vist nok altid havde heddet London. Det var han ret sikker på.

Winston havde ikke nogen tydelig erindring om en tid, hvor hans land ikke havde været i krig, selv om der tydeligvis havde været en ret lang periode med fred, da han var barn, for et af hans tidligste minder var et luftangreb, der tilsyneladende kom bag på alle. Måske var det dengang, atombomben havde ramt Colchester. Han kunne ikke huske selve angrebet, men han kunne huske sin fars faste greb om sin hånd, mens de skyndte sig ned, ned, ned til et sted dybt under jorden, rundt og rundt på en vindeltrappe, hvis metaltrin rungede under hans fødder, og som gjorde ham så træt, at de på et tidspunkt var nødt til at stoppe op og holde en pause. Hans mor bevægede sig på sin sædvanlige langsomme, drømmeagtige måde og var sakket langt bagud. Hun bar hans lillesøster – eller også var det bare en bunke tæpper; han var ikke sikker på, om hans lillesøster var blevet født på det tidspunkt. Omsider var de kommet ud i et stort, støjende rum fyldt med mennesker, som han havde genkendt som en undergrundsstation.

Der sad mennesker overalt på de store stenfliser, mens andre sad tæt sammen på metalkøjesenge. Winston og hans forældre fandt en plads på gulvet. Tæt på sad en gammel mand og en gammel kvinde på en køje. Den gamle mand havde et hæderligt mørkt jakkesæt på og en sort sixpence skubbet lidt om i nakken, så man kunne se hans hvide hår. Hans ansigt var rødt, og hans øjne blå og fulde af tårer. Han stank af gin. Det var, som om det trængte ud gennem hans hud i stedet for sved, og man kunne let forestille sig, at tårerne i hans øjne bestod af ren gin. Men selv om han var beruset, var han ramt af en sorg, der var ægte og ubærlig. På sin egen barnlige måde forstod Winston, at der netop var sket noget forfærdeligt, noget hinsides tilgivelse, noget, der aldrig kunne gøres godt igen. Det var også, som om han vidste, hvad det var. En, som den gamle mand elskede – et lille barnebarn, måske – var blevet dræbt. Med få minutters mellemrum gentog den gamle mand: ”Vi sku aldrig ha stolet på dem. Jeg sagde det jo, lillemor, gjorde jeg ik’? Det er det, som sker, når man stoler på dem. Jeg sagde det jo. Vi sku aldrig ha stolet på de svin.”

Men hvilke svin, de aldrig skulle have stolet på, kunne Winston ikke længere huske.

Siden dengang havde krigen været mere eller mindre uophørlig, selv om det strengt taget ikke havde været den samme krig hele tiden. I en periode på nogle måneder i Winstons barndom havde der været forvirrede gadekampe i selve London, og noget af det huskede han tydeligt. Men at redegøre for hele periodens historie, at sige, hvem der havde kæmpet mod hvem på et givent tidspunkt, ville have været fuldstændig umuligt, da ingen skrevne eller mundtlige kilder nogensinde omtalte andre alliancer eller grupperinger end de aktuelle. Netop nu, for eksempel, i 1984 (hvis det altså var 1984), var Oceanien i krig med Eurasien og i forbund med Østasien. Ingen offentlige eller private udtalelser stod ved, at de tre magter nogensinde havde været anderledes grupperet. Faktisk var det, som Winston udmærket vidste, kun fire år siden, Oceanien havde været i krig med Østasien og allieret med Eurasien. Men det var bare en hemmelig viden, som han tilfældigvis var i besiddelse af, fordi hans hukommelse ikke var tilstrækkeligt under kontrol. Officielt var denne ændring i alliancer aldrig sket. Oceanien var i krig med Eurasien: Derfor havde Oceanien altid været i krig med Eurasien. Den aktuelle fjende repræsenterede altid den absolutte ondskab, og deraf fulgte det, at enhver form for fortidig eller fremtidig enighed med vedkommende var umulig.

Det skræmmende var, reflekterede han for ti tusinde gang, mens han tvang sine skuldre smertefuldt bagud (med hænderne i siden roterede de i hofterne, en øvelse, der angiveligt var god for rygmuskulaturen), det skræmmende var, at det udmærket kunne være sandt. Hvis Partiet kunne række bagud i historien og sige, at den ene eller anden begivenhed aldrig havde fundet sted – det var vel mere forfærdeligt end blot tortur og død?

Partiet hævdede, at Oceanien aldrig havde været allieret med Eurasien. Han, Winston Smith, vidste, at Oceanien havde været allieret med Eurasien for kun fire år siden. Men hvor fandtes denne viden? Udelukkende i hans egen bevidsthed, som under alle omstændigheder snart ville blive tilintetgjort. Og hvis alle andre accepterede den løgn, som Partiet påduttede befolkningen – hvis alle kilder og optegnelser og dokumenter fortalte det samme – så kom løgnen til at indgå i historien og blive til sandhed. ”Den, der kontrollerer fortiden, kontrollerer fremtiden; den, der kontrollerer nutiden, kontrollerer fortiden,” som Partiets slogan lød. Og alligevel var fortiden, som i sin natur var foranderlig, aldrig blevet ændret. Det, som var sandt nu, var sandt i al evighed og havde været sandt i al evighed. Det var ganske enkelt. Det eneste, man havde brug for, var en uendelig række sejre over sin egen erindring. ”Virkelighedskontrol,” kaldte de det. På nysprog: Dobbelttænk.

”Rør!” bjæffede instruktøren, en anelse mere venligt.

Winston lod armene falde ned langs siden og fyldte langsomt lungerne med luft igen. Hans tanker vandrede stilfærdigt ind i dobbelttænks labyrint. At vide og ikke at vide, at være bevidst om den fulde sandhed, mens man fortalte omhyggeligt udtænkte løgne, at have to holdninger, der gensidigt udelukkede hinanden, på samme tid, at vide, at de udelukkede hinanden, og tro på dem begge, at bruge logik mod logik, at fornægte moralitet og samtidig gøre krav på den, at tro på, at demokrati var umuligt, og at Partiet var demokratiets vogter, at glemme det, der var nødvendigt at glemme, og så komme i tanke om det igen, i samme øjeblik der var behov for det, og med det samme glemme det én gang til, og mere end noget andet at benytte samme proces på selve processen. Det var den ultimative spidsfindighed: bevidst at fremavle ubevidsthed og så igen blive ubevidst om den hypnose, man netop havde foretaget. Bare det at forstå begrebet dobbelttænk involverede brugen af dobbelttænk.

Instruktøren havde igen bedt om opmærksomhed. ”Og lad os så se, hvem der kan røre deres tæer!” sagde hun entusiastisk. ”Bøj lige ned, kom så, kammerater! En, to! En, to!”

Winston afskyede denne øvelse, som sendte vilde jag af smerte hele vejen fra hælene til ballerne og tit endte i endnu et hosteanfald. Den sidste rest af velbehag sivede ud af hans dagdrømme. Fortiden, tænkte han, var ikke bare blevet ændret, den var faktisk blevet ødelagt. For hvordan kunne man fastslå selv de mest grundlæggende kendsgerninger, når der ikke fandtes dokumentation uden for ens egne erindringer? Han prøvede at komme i tanke om, hvornår han første gang havde hørt om Big Brother. Han mente, at det måtte have været engang i tresserne, men det var umuligt at være sikker. I Partiets egen historie havde Big Brother selvfølgelig været leder og vogter af Revolutionen fra de allerførste dage. Hans bedrifter var gradvist blevet skubbet bagud i tiden, indtil de nu strakte sig tilbage til tredivernes og fyrrernes vidunderlige verden, da kapitalisterne med deres underlige, cylindriske hatte stadig kørte omkring i London i store skinnende biler eller hestevogne med sider af glas. Det var ikke til at vide, hvor meget af disse legender der var sandhed, og hvor meget der var fiktion. Winston kunne ikke engang huske, hvornår selve Partiet var grundlagt. Han mente ikke, at han havde hørt ordet Ingsoc før 1960, men det var muligt, at dets gammelsprog-ækvivalent – det vil sige English Socialism – havde været brugt tidligere end det. Alting forsvandt i tågerne. En gang imellem kunne man sætte fingeren på en decideret løgn. Det var for eksempel ikke rigtigt, som der ellers stod i Partiets historiebøger, at Partiet havde opfundet flyvemaskinen. Han kunne huske flyvemaskiner fra sin tidlige barndom. Men man kunne ikke godtgøre noget. Der var aldrig nogen beviser. Én gang i sit liv havde han stået med uigendriveligt dokumentarisk bevis på falsificering af historiske fakta. Og ved den lejlighed –

”Smith!” skreg den skingre stemme fra teleskærmen. ”6079 Smith! Ja, dig! Længere ned. Du kan gøre det bedre end det der! Du gør dig ikke umage. Længere ned! Det var bedre, kammerat. Okay, slap af, alle sammen, og se på mig.”

Hele Winstons krop var pludselig dækket af sved. Hans ansigt forblev ulæseligt. Vis aldrig forfærdelse! Vis aldrig ærgrelse! Det mindste lille glimt i øjnene kunne afsløre én. Han stod stille og så på, mens instruktøren løftede armene op over hovedet – man kunne ikke sige yndefuldt, men dog med bemærkelsesværdig præcision og effektivitet – bøjede sig forover og stak de yderste fingerled ind under tæerne.

”Sådan, kammerater! Sådan skal det gøres. Se her én gang til. Jeg er niogtredive og har fire børn. Se her!” Hun bøjede sig ned igen. ”I kan se, at jeg ikke bøjer i knæene. I kan alle sammen gøre det, hvis I vil,” tilføjede hun, mens hun rettede sig op. ”Alle under femogfyrre kan sagtens røre deres tæer. Vi er ikke alle sammen så privilegerede, at vi får lov at kæmpe ved fronten, men i det mindste kan vi holde os i form. Husk vores drenge ved Malabar-fronten! Og kadetterne i de Flydende Forter. Tænk på, hvad de gennemlever. Prøv så igen. Det var bedre, kammerat, meget bedre,” tilføjede hun opmuntrende til Winston, da det med et voldsomt ryk lykkedes ham at røre sine tæer uden at bøje i knæene, for første gang i årevis.

Kapitel 4

Med et dybt, ubevidst suk, som ikke engang teleskærmen kunne forhindre ham i at udstøde, når dagens arbejde begyndte, trak Winston taleskriveren hen til sig, pustede støv væk fra mundstykket og tog sine briller på. Så rullede han fire små stykker papir, der var kommet med rørposten til højre for skrivebordet, ud og clipsede dem sammen.

Der var tre åbninger i væggene i aflukket. Til højre for taleskriveren et lille rør til skriftlig post, til venstre et større rør til aviser, og i sidevæggen, hvor Winston nemt kunne nå den, en aflang sprække dækket af trådnet. Det sidstnævnte var til papiraffald. Tilsvarende sprækker fandtes i titusindvis i hele bygningen, ikke kun i hvert eneste værelse, men også med kort afstand i alle gange og korridorer. Af en eller anden grund blev de kaldt erindringshuller. Når man vidste, at et dokument skulle destrueres, eller man bare fandt en stump papir ligge og flyde, løftede man helt automatisk trådnettet foran det nærmeste erindringshul og smed det i, hvorefter det ville svæve bort på en varm luftstrøm til de enorme ovne, der var skjult et sted dybt nede i bygningens fjerneste afkroge.

Winston studerede de fire stykker papir, han havde rullet ud. Hvert af dem indeholdt et budskab på en eller to linjer i den forkortede jargon – ikke helt nysprog, men hovedsagelig bestående af nysprog-ord – som blev brugt til internt brug i Ministeriet. Der stod:

times 17.3.84 bb tale fejlrapport afrika korrigeres
times 19.12.83 prognose 3 åp 4. kvartal 83 trykfejl verificer nyeste udgave
times 14.2.84 minirig fejlcitat chokolade korrigeres
times 3.12.83 rapport bb dagsord dobbeltplusugodt ref upersoner omskriv fuldtud opsend præarkivering

Med en vag fornemmelse af uro lagde Winston den fjerde besked til side. Det var en kompliceret og ansvarstung opgave, som han hellere måtte tage sig af til sidst. De andre tre var ren rutine, om end den anden sikkert ville omfatte en kedsommelig gennemgang af lange rækker af tal.

Winston ringede til ’gamle numre’ på teleskærmen og bad om de relevante udgaver af The Times, som kom via rørposten efter kun et par minutter. De meddelelser, han havde fået, henviste til artikler eller nyhedsindslag, som det af den ene eller den anden grund var nødvendigt at ændre, eller som det officielt betegnedes, korrigere. For eksempel fremgik det af The Times fra syttende marts, at Big Brother i sin tale den foregående dag havde forudsagt, at den sydindiske front ville forholde sig rolig, men at en eurasisk offensiv snart ville blive indledt i Nordafrika. Det viste sig dog, at den eurasiske højkommando havde igangsat en offensiv i Sydindien og ladet Nordafrika være. Derfor var det nødvendigt at omskrive et afsnit af Big Brothers tale på en måde, så han havde forudsagt begivenhederne, som de faktisk skete. Og The Times havde den nittende december trykt de officielle prognoser for produktionen inden for de forskellige klasser af forbrugsvarer i fjerde kvartal af 1983, som også var sjette kvartal af den Niende Treårsplan. Dagens udgave indeholdt en erklæring om den faktiske produktion, hvoraf det fremgik, at prognoserne i hvert eneste tilfælde var skudt langt forbi. Winstons job var at korrigere de oprindelige tal, så de passede med de senere. Hvad angik den tredje meddelelse, refererede den til en ganske simpel fejl, som kunne rettes på et par minutter. Så sent som i februar havde Ministeriet for Rigelighed udsendt et løfte (en ’kategorisk forpligtelse’ var de officielle ord) om, at der ikke ville ske reduceringer af chokoladerationerne i løbet af 1984. Men, som Winston vidste, ville rationen blive skåret ned fra tredive til tyve gram ved udgangen af indeværende uge. Det eneste, han behøvede at gøre, var at erstatte det oprindelige løfte med et varsel om, at det ville blive nødvendigt at reducere rationen på et tidspunkt i løbet af april.

Så snart Winston havde taget sig af en besked, clipsede han de taleskrevne rettelser til den relevante udgave af The Times og puttede dem i røret. Og så, med en bevægelse, der var så tæt på ubevidst som muligt, krøllede han beskeden og alle eventuelle notater, han havde taget, sammen og smed dem i erindringshullet, så flammerne kunne fortære dem.

Hvad der skete i den usynlige labyrint af rør, havde han kun en overordnet, vag fornemmelse af. Så snart de rettelser, der var nødvendige i en specifik udgave af The Times, var blevet samordnet og gennemført, ville de originale eksemplarer blive destrueret, og den nye, korrigerede udgave af det pågældende nummer placeret i arkiverne i stedet. Denne kontinuerlige ændringsproces gjaldt ikke kun aviser, men også bøger, tidsskrifter, pamfletter, plakater, brochurer, film, soundtracks, tegninger, fotografier – enhver form for litteratur og dokumentation, som overhovedet kunne tænkes at have nogen form for væsentligt politisk eller ideologisk indhold. Dag efter dag, næsten minut for minut, blev fortiden bragt på højde med nutiden. På denne måde var der dokumentarisk bevis for, at samtlige af Partiets forudsigelser og prognoser altid var korrekte, og samtidig fik ingen artikler eller holdninger, der modsagde øjeblikkets behov, lov til at forblive registreret. Al historie var en palimpsest, skrabet ren og genskrevet lige så tit, som det var påkrævet. Og det var aldrig muligt, når først det var gjort, at påvise, at en falsificering havde fundet sted. Den største sektion i Arkivafdelingen, langt større end den, Winston arbejdede i, bestod af mennesker, hvis eneste opgave det var at opspore og indsamle alle eksemplarer af bøger, aviser og andre dokumenter, som var blevet overflødiggjort og derfor skulle destrueres. En udgave af The Times, som måske, på grund af skiftende politiske alliancer eller fejlagtige profetier fremsagt af Big Brother, var blevet omskrevet adskillige gange, var stadig arkiveret med sin oprindelige udgivelsesdato, og der fandtes ikke længere andre udgaver, der modsagde den. Bøger blev ligeledes tilbagekaldt og omskrevet igen og igen og genudgivet uden nogen indrømmelser eller tegn på, at der var blevet foretaget ændringer. Selv ikke de skrevne instrukser, som Winston modtog, og som han uvægerligt skaffede sig af med, så snart han havde udført dem, indeholdt nogen antydninger af eller hentydninger til, at et falskneri fandt sted. Hentydningerne var altid til smuttere, fejl, trykfejl og fejlcitater, som skulle rettes i nøjagtighedens interesse.

Men faktisk, tænkte han, mens han justerede Ministeriet for Rigeligheds tal, var det ikke engang falskneri. Det var blot én type nonsens, der blev erstattet af en anden type. Det meste af det materiale, man havde med at gøre, havde ingen forbindelse til den virkelige verden, ikke engang den slags forbindelse, der er inkluderet i en direkte løgn. Statistikker var lige så meget fiktion i deres oprindelige form som i den korrigerede. Meget af tiden blev det forventet, at man selv fandt på tal i situationen. For eksempel havde Ministeriet for Rigelighed forudsagt, at der i kvartalet ville blive produceret et hundrede femogfyrre millioner par støvler. Den faktiske produktion blev angivet til toogtres millioner par. Men da Winston omskrev prognosen, ændrede han tallet til syvoghalvtreds millioner, så man efterfølgende kunne hævde, at kvoten var overopfyldt. Under alle omstændigheder var toogtres millioner ikke tættere på sandheden end syvoghalvtreds millioner eller et hundrede femogfyrre millioner. Sandsynligvis var der slet ikke blevet produceret nogen støvler. Og endnu mere sandsynligt var det, at ingen kendte til antallet eller i det hele taget spekulerede over det. Det eneste, man vidste, var, at der på papiret blev produceret et astronomisk højt antal støvler, mens omkring halvdelen af indbyggerne i Oceanien gik barfodede rundt. Og sådan var det med alle former for officielle fakta og tal, store som små. Det hele forsvandt ind i en skyggeverden, hvor selv datoer til sidst var omgærdet af usikkerhed.

Winston kastede et blik tværs over gangen. I et tilsvarende aflukke overfor arbejdede en lille, pertentlig, mørklødet mand ved navn Tillotson. Han sad med en sammenfoldet avis i skødet og munden meget tæt på taleskriverens mundstykke. Det gav indtryk af, at han prøvede at holde det, han var i gang med, mellem sig selv og teleskærmen. Han så op, og hans briller sendte et fjendtligt glimt i retning af Winston.

Winston kendte ikke Tillotson ret godt og anede ikke, hvad han var ansat til. Folk i Arkivafdelingen talte ikke gerne om deres jobs. På den lange, vinduesløse gang med aflukker til begge sider og den endeløse raslen af papir og mumlende stemmer, der talte i taleskriverne, var der mindst tolv personer, som Winston ikke engang kendte navnet på, selv om han hver dag så dem haste frem og tilbage og gestikulere under To Minutters Had. Han vidste, at den lille kvinde med det lysebrune hår i aflukket ved siden af knoklede dag ud og dag ind med at efterspore og slette navne på personer, der var blevet fordampet og derfor aldrig havde eksisteret. Det var på en måde passende, idet hendes mand var blevet fordampet et par år tidligere. Og et par aflukker længere væk sad en mild, ineffektiv, drømmende fyr ved navn Ampleforth med meget behårede ører og et overraskende talent for at jonglere med rim og metrik og arbejdede med at frembringe forvanskede versioner – definitive tekster, blev de kaldt – af digte, som var blevet ideologisk stødende, men af den ene eller anden grund skulle bibeholdes i antologierne. Og denne gang, med de omtrent halvtreds arbejdere, var kun én underafdeling, en enkelt celle, så at sige, i Arkivafdelingens enorme og kringlede kompleks. Til alle sider, ovenover, nedenunder, var horder af arbejdere beskæftiget med en ubegribelig mængde jobs. Der var kæmpestore trykkerier med redaktionssekretærer, typografer og veludstyrede studier, hvor fotografier blev forfalsket. Der var teleprogram-afdelingen med sine ingeniører, producere og skuespillerhold særligt udvalgt på grund af deres evner til at efterligne stemmer. Der var hære af kontorfunktionærer, der havde til opgave at lave lister over bøger og tidsskrifter, der skulle tilbagekaldes. Der var kæmpemæssige magasiner, hvor de korrigerede dokumenter blev opbevaret, og skjulte ovne, hvor de oprindelige blev destrueret. Og et eller andet sted sad de styrende hjerner i fuldstændig anonymitet og koordinerede hele indsatsen og udarbejdede de politikker, der fastlagde, at visse fragmenter af fortiden skulle bevares, mens andre skulle falsificeres og atter andre helt bortskaffes.

Og Arkivafdelingen var kun en enkelt gren af Ministeriet for Sandhed, hvis primære opgave ikke var at rekonstruere fortiden, men at forsyne indbyggerne i Oceanien med aviser, film, skolebøger, teleskærm-programmer, skuespil, romaner – med alle tænkelige former for oplysning, vejledning og underholdning fra statuer til slogans, fra lyriske digte til biologiske afhandlinger, fra ABC’er til børn til nysprog-ordbøger. Og Ministeriet skulle ikke bare opfylde Partiets mangeartede behov, men også gentage hele processen på et lavere niveau til glæde for proletariatet. Der var en hel række forskellige afdelinger, der var beskæftiget med proletarlitteratur, musik, teater og underholdning helt generelt. Her blev der lavet underlødige aviser, som stort set ikke indeholdt andet end sport, krimistof og astrologi, sensationelle og billige paperbackromaner, film, der osede af sex, samt sentimentale sange, udelukkende mekanisk komponeret på et særligt kalejdoskop kendt som en versifikator. Der var endda en hel underafdeling – Pornosek, som den hed på nysprog – som stod for produktionen af den laveste form for pornografi, der blev udsendt i forseglede pakker, og som ingen Partimedlemmer, ud over dem, der arbejdede i afdelingen, måtte se.

Tre nye meddelelser var kommet med rørposten, mens Winston havde arbejdet. Det var dog ganske simple opgaver, som han ekspederede, før han blev afbrudt af To Minutters Had. Da Hadet var overstået, vendte han tilbage til sin plads, tog nysprog-ordbogen ned fra hylden, pudsede brillerne og gik i gang med formiddagens hovedopgave.

Winstons største fornøjelse i livet var hans arbejde. Det meste var kedsommeligt rutinearbejde, men der var også opgaver, der var så vanskelige og komplekse, at man helt kunne fortabe sig i dem, som var de matematiske gåder – sindrige forfalskninger, hvor man ikke havde andre retningslinjer end ens viden om Ingsocs principper og en fornemmelse for, hvad Partiet ville have én til at sige. Den slags var Winston god til. I enkelte tilfælde var han ligefrem blevet betroet at korrigere lederartikler i The Times, som var skrevet udelukkende på nysprog. Han foldede den meddelelse ud, som han lidt tidligere havde lagt til side. Der stod:

times 3.12.83 rapport bb dagsord dobbeltplusugodt ref upersoner omskriv fuldtud opsend præarkivering

På gammelsprog (eller standardengelsk) kunne det gengives:

Reportagen om Big Brothers Dagens Ord i The Times 3. december 1983 er ekstremt utilfredsstillende og omtaler ikke-eksisterende personer. Omskriv den fuldstændigt og send din kladde til en overordnet, før den arkiveres.

Winston gennemlæste den stødende artikel. Big Brothers Dagens Ord handlede tilsyneladende primært om at anprise en organisation kendt som FFCC, som sørgede for cigaretter og andre frynsegoder til sømændene på de Flydende Forter. En vis kammerat Withers, et fremtrædende medlem af Indercirklen, blev særlig fremhævet og havde fået en medalje for Iøjnefaldende Fortjenstfuldhed, Anden Grad.

Tre måneder senere var FFCC pludselig blevet opløst uden yderligere forklaring. Man måtte gå ud fra, at Withers og hans kolleger var faldet i unåde, men sagen var ikke omtalt i pressen eller på teleskærmen. Dette var forventeligt, da det var usædvanligt for politiske lovovertrædere at blive stillet for retten eller bare offentligt hængt ud. De store udrensninger af tusindvis af mennesker, med offentlige retssager mod forrædere og tankeforbrydere, som på ussel vis havde erkendt deres forbrydelser og efterfølgende var blevet henrettet, var særlige forestillinger, som kun fandt sted med et par års mellemrum. Det mest almindelige var, at folk, der havde påkaldt sig Partiets modvilje, simpelthen forsvandt, uden nogen hørte fra dem igen. Man havde ikke den fjerneste anelse om, hvad der var sket med dem. I nogle tilfælde var de måske ikke engang døde. Winston kendte måske tredive, ud over sine forældre, som var forsvundet på det ene eller det andet tidspunkt.

Winston strøg sig let over næsen med en clips. I aflukket på den anden side af gangen sad kammerat Tillotson stadig hemmelighedsfuldt bøjet over taleskriveren. Han løftede hovedet et øjeblik; igen det fjendtlige glimt i brilleglassene. Winston spekulerede på, om kammerat Tillotson var i gang med samme opgave som han. Det kunne udmærket tænkes. Et så kompliceret stykke arbejde kunne aldrig overdrages til kun én person. På den anden side, hvis man gav opgaven til en hel komite, ville det være det samme som åbent at indrømme, at en forfalskning fandt sted. Sandsynligvis var der netop nu helt op til tolv mennesker, der arbejdede på forskellige bud på, hvad Big Brother i virkeligheden havde sagt. Og sidenhen ville en overordnet hjerne fra Indercirklen udvælge en version, redigere yderligere i den og iværksætte den komplekse, men nødvendige proces med krydshenvisninger og så videre. Til sidst ville den valgte løgn blive arkiveret permanent og blive til sandheden.

Winston vidste ikke, hvorfor Withers var faldet i unåde. Måske på grund af korruption eller inkompetence. Måske skilte Big Brother sig bare af med en lidt for populær underordnet. Måske havde Withers eller en af hans nærmeste været mistænkt for kætterske tendenser. Eller måske – og det var nok det meste sandsynlige – var det simpelthen sket, fordi udrensninger og fordampninger var en nødvendig del af regeringsmekanismerne. Det eneste spor lå i ordene ”ref upersoner”, som antydede, at Withers allerede var død. Man kunne ikke altid regne med, at det forholdt sig sådan, når folk blev anholdt. Nogle gange blev de løsladt og fik lov til at være på fri fod i op til et år eller to, før de blev henrettet. Og en sjælden gang imellem dukkede et menneske, som man havde troet var død for længst, spøgelsesagtigt op ved en offentlig rettergang, hvor han vidnede og trak hundreder af andre med sig i faldet, før han igen forsvandt, denne gang for evigt. Men Withers var allerede en uperson. Han eksisterede ikke; han havde aldrig eksisteret. Winston besluttede, at det ikke ville være nok bare at vende strømmen i Big Brothers tale. Det var bedre at få den til at handle om noget, der slet ikke havde nogen forbindelse til det oprindelige emne.

Han kunne lave talen om til den sædvanlige fordømmelse af forrædere og tankeforbrydere, men det var nok alligevel for indlysende, mens opfindelsen af en sejr ved fronten eller en triumferende overproduktion i den Niende Treårsplan godt kunne komplicere dokumentationen. Det, der var brug for, var et stykke ren fantasi. Med ét dukkede der i hans hoved, helt færdiglavet, så at sige, et billede op af en vis kammerat Ogilvy, som for nylig var død i kamp under heroiske omstændigheder. Der var lejligheder, hvor Big Brother viede Dagens Ord til at mindes et ydmygt, menigt Partimedlem, hvis liv og død han holdt op som et eksempel til efterfølgelse. I dag skulle han mindes kammerat Ogilvy. Ganske vist fandtes der ingen kammerat Ogilvy, men nogle linjers tekst og et par falske fotografier ville snart gøre ham virkelig.

Winston tænkte sig om et øjeblik, trak så taleskriveren hen mod sig og begyndte at diktere i Big Brothers velkendte stil: på én gang militaristisk og pedantisk, og takket være en særlig vane med at stille spørgsmål for så at besvare dem med det samme (”Hvad kan vi lære af dette, kammerater? Det, vi kan lære, hvilket også er et af Ingsocs grundlæggende principper, er ...” osv., osv.) ret nem at efterligne.

I en alder af tre havde kammerat Ogilvy nægtet at lege med andet legetøj end en tromme, en maskinpistol og en helikopter. Da han var seks – et år for tidligt, men han havde fået særlig dispensation – var han kommet med i Spionerne og var blevet tropsfører som niårig. Som elleveårig havde han angivet sin onkel til Tankepolitiet efter at have hørt en samtale, som forekom ham at have kriminelle tendenser. I en alder af sytten var han blevet distriktsorganisator i De Unges Anti-Sex-Liga. Da han var nitten, havde han designet en håndgranat, som blev benyttet af Ministeriet for Fred, og som ved første afprøvning havde dræbt enogtredive eurasiske fanger på én gang. Han var faldet i kamp som treogtyveårig. Skarpt forfulgt af fjendtlige fly på vej over Det Indiske Ocean med vigtige meldinger havde han surret sig fast til maskingeværet og var hoppet ud af helikopteren og ned i vandet med meldinger og det hele – en afslutning, sagde Big Brother, som det var umuligt at tænke på uden en vis misundelse. Big Brother tilføjede et par bemærkninger om kammerat Ogilvys rene og målbevidste livsførelse. Han var totalt afholdsmand og ikkeryger, havde ingen hobbyer bortset fra en daglig time i træningscentret, havde aflagt løfte om cølibat, idet han mente, at ægteskab og familieliv var uforeneligt med fireogtyve timers daglig Partimæssig pligtopfyldenhed. Det eneste samtaleemne, der interesserede ham, var Ingsocs principper, og hans eneste mål i livet var sejr over den eurasiske hær og jagt på spioner, sabotører, tankeforbrydere og forrædere generelt.

Winston overvejede, om han skulle tildele kammerat Ogilvy medaljen for Iøjnefaldende Fortjenstfuldhed, men droppede tanken på grund af de krydshenvisninger, det ville medføre.

Endnu en gang skævede han til sin rival i aflukket overfor. Der var et eller andet, der gjorde ham temmelig sikker på, at Tillotson havde travlt med samme opgave. Det var umuligt at sige, hvis løsning der i sidste ende ville blive brugt, men han følte ikke desto mindre en dybtliggende overbevisning om, at det ville blive hans. Kammerat Ogilvy, som en time tidligere end ikke havde eksisteret i fantasien, var nu en kendsgerning. Det slog ham som sært, at man kunne skabe døde mennesker, men ikke levende. Kammerat Ogilvy, som aldrig havde fandtes i fortiden, fandtes nu i nutiden, og når først falskneriet var glemt, ville han eksistere lige så veldokumenteret som Karl den Store og Julius Cæsar.

Kapitel 5

I den lavloftede kantine dybt under jorden bevægede frokostkøen sig langsomt fremad. Lokalet var allerede ret fyldt og meget støjende. Fra gitteret ved disken strømmede damp fra stuvningen ud med en syrlig, metallisk lugt, som ikke helt overdøvede dunsten af gin. I den anden ende af rummet var der en lille bar, ikke stort andet end et hul i væggen, hvor man kunne købe gin for ti cent per glas.

”Lige den mand, jeg var på udkig efter,” lød en stemme bag Winstons ryg.

Han vendte sig om. Det var hans gode ven Syme, som arbejdede i Researchafdelingen. Måske var ’gode ven’ ikke den helt rigtige betegnelse. Nu om stunder havde man ikke venner, man havde kammerater, men der var dog kammerater, hvis selskab var behageligere end andres. Syme var filolog og ekspert i nysprog. Han var med i det enorme team af eksperter, som i øjeblikket var beskæftiget med at udarbejde den ellevte udgave af Nysprog-ordbogen. Han var en lille fyr, mindre end Winston, med mørkt hår og store, udstående øjne, der på en gang var sørgmodige og sarkastiske, og som syntes at undersøge ens ansigt grundigt, når man talte med ham.

”Jeg ville høre, om du havde nogen barberblade,” sagde han.

”Ikke et eneste,” sagde Winston med en slags samvittighedstynget hastværk. ”Jeg har ledt overalt. De findes ikke længere.”

Alle spurgte hele tiden om barberblade. Faktisk havde han to helt nye og ubrugte, som han gemte på. Der havde været mangel på dem i månedsvis. På et hvilket som helst givent tidspunkt var der mindst én fornødenhed, som Partiet var ude af stand til at levere. Nogle gange var det knapper, nogle gange var det garn, nogle gange var det snørebånd. For tiden var det barberblade. Man kunne kun få fat på dem, hvis overhovedet, ved at rode rundt med en vis grad af hemmelighedsfuldhed på det ’frie’ marked.

”Jeg har brugt det samme i seks uger,” tilføjede han usandfærdigt.

Køen rykkede endnu et skridt fremad. Da de stod stille igen, vendte han sig atter om mod Syme. De tog begge en fedtet metalbakke fra en stabel for enden af disken.

”Var du henne at se fangerne blive hængt i går?” sagde Syme.

”Jeg var på arbejde,” sagde Winston neutralt. ”Jeg ser det nok i biffen.”

”En meget utilstrækkelig erstatning,” sagde Syme.

Hans sarkastiske blik flakkede hen over Winstons ansigt. ”Jeg kender dig,” syntes blikket at sige. ”Jeg har gennemskuet dig. Jeg ved udmærket, hvorfor du ikke var til hængningen.” På sin egen intellektuelle måde var Syme giftdryppende ortodoks. Han kunne tale om helikopterangreb på fjendtlige landsbyer med en ubehagelig hoverende tilfredshed, syntes at finde glæde ved tankeforbryderes retssager og tilståelser, blev fornøjet over henrettelser i kælderen under Ministeriet for Kærlighed. At tale med ham drejede sig i ret høj grad om at få styret ham væk fra den slags emner og om muligt hen på nysprogets teknikaliteter, hvor han var specialist og interessant at høre på. Winston drejede hovedet lidt for at undgå de mørke, søgende øjne.

”Det var en god hængning,” sagde Syme og dvælede ved mindet. ”Jeg synes, det ødelægger det lidt, når de binder deres fødder sammen. Jeg kan godt lide at se dem sparke. Og så helt til sidst, når tungen stikker ud og bliver helt blå, skinnende blå. Det er den detalje, der lige sætter prikken over i’et.”

”Næste!” råbte prollen med det hvide forklæde og øseskeen.

Winston og Syme skubbede deres bakker ind under gitteret. Hurtigt blev den reglementerede frokost læsset på – en metalbøtte med lyserød og grålig stuvning, en humpel brød, en terning ost, en kop sort Victory kaffe og en sødetablet.

”Der er et ledigt bord derovre under teleskærmen,” sagde Syme. ”Lad os lige snuppe en gin med på vejen.”

Ginnen blev serveret i kopper uden hank. De banede sig vej gennem det fyldte lokale og stillede tingene fra bakkerne ud på metalbordpladen, hvor nogen havde spildt stuvning i det ene hjørne, en ulækkert flydende pøl, der lignede bræk. Winston tog sin kop med gin, tøvede et øjeblik for at samle mod, hvorefter han hældte den olieagtige væske i sig. Da han havde fået blinket tårerne væk, opdagede han pludselig, at han var sulten. Han begyndte at skovle stuvning i sig, som havde klumper af svampet lyserødt materiale, sandsynligvis en form for kød, blandet i den sjaskede sovs. Ingen af dem sagde noget, før bøtterne var tomme. Ved bordet til venstre og lidt bag ved Winston talte nogen hurtigt og uophørligt, en skrattende skræppen, der mindede en del om en and, og som gennemtrængte lokalets almindelig larm.

”Hvordan går det med ordbogen?” sagde Winston og hævede stemmen for at overdøve støjen.

”Langsomt fremad,” sagde Syme. ”Jeg er ved adjektiverne. Meget fascinerende.”

Hans ansigt lyste op, i samme øjeblik Winston nævnte ordbogen. Han skubbede bøtten til side, tog sit brød i den ene hånd og osten i den anden og lænede sig ind over bordet, så han kunne blive hørt uden at skulle råbe.

”Ellevte udgave bliver den definitive udgave,” sagde han. ”Vi er ved at få sproget til at antage sin endelige form – den form, det får, når ingen taler andre sprog. Når vi er færdige, bliver folk som dig nødt til at begyndte forfra på at lære det. Du tror sikkert, tør jeg godt sige, at vores primære job er at opfinde nye ord. Men det er det slet ikke! Vi ødelægger ord – bunker af dem, hundredvis hver dag. Vi skærer helt ind til benet. Ellevte udgave kommer ikke til at indeholde et eneste ord, der bliver forældet før 2050.”

Han tog en stor bid af brødet, så fortsatte han med at tale med en art skolemesteragtig lidenskab. Hans smalle, mørke ansigt var vakt til live, hans øjne havde mistet deres spotske glimt og var blevet nærmest drømmende.

”Det er så smukt, altså at ødelægge ord. Selvsagt er det største spild blandt verber og adjektiver, men der er hundreder af substantiver, man også kan skille sig af med. Og det er ikke kun synonymer, også antonymer. Jeg mener, hvorfor have et ord, der simpelthen bare er det modsatte af et andet ord? Et ord indeholder sin egen modsætning. Tag nu ’god’, for eksempel, hvad skal vi så bruge et ord som ’dårlig’ til? ’Ugod’ er fuldt ud lige så godt, så at sige – bedre, faktisk, fordi det er en direkte modsætning, hvilket det andet ikke er. Eller igen, hvis man vil have en stærkere version af ’god’, hvad er så meningen med at have en hel række af ubrugelige ord som ’fremragende’ eller ’ypperligt’ og alt sådan noget? ’Plusgodt’ dækker, eller ’dobbeltplusgodt’, hvis man er ude efter noget endnu stærkere. Selvfølgelig bruger vi de former allerede, men i den endelige version af nysprog er der ikke andet. Til sidst kan alt, hvad der er godt og dårligt, udtrykkes med kun seks ord – eller i virkeligheden kun ét. Kan du ikke se, hvor smukt det er, Winston? Det var B.B.’s idé oprindeligt, selvfølgelig,” tilføjede han.

En temmelig mat entusiasme gled hen over Winstons ansigt ved omtalen af Big Brother. Syme bemærkede med det samme manglen på begejstring.

”Du værdsætter ikke nysprog ordentligt, Winston,” sagde han næsten trist. ”Selv når du skriver, tænker du stadig på gammelsprog. Jeg har læst nogle af de artikler, du har skrevet til The Times. De er gode nok, men de er oversættelser. Inderst inde foretrækker du at holde dig til gammelsprog med al dets uklarhed og ubrugelige nuancer. Du fatter ikke det smukke i ødelæggelsen af ord. Er du klar over, at nysprog er det eneste sprog i verden, hvis ordforråd bliver mindre for hvert år?”

Det vidste Winston selvfølgelig ikke. Han smilede, forstående, håbede han; han turde ikke sige noget af angst for, at hans stemme skulle røbe ham. Syme bed endnu et stykke af den mørke humpel brød, tyggede hurtigt og fortsatte så:

”Kan du ikke se, at hele formålet med nysprog er at indskrænke tankens rækkevidde? Til sidst har vi gjort tankeforbrydelser bogstavelig talt umulige, fordi der ikke længere er ord til at udtrykke dem. Et hvilket som helst begreb, man nogensinde kan få brug for, kan udtrykkes med lige præcis ét ord, hvis betydning er knivskarpt defineret, og hvis bibetydninger er visket ud og glemt. Og med ellevte udgave er vi ikke langt fra målet. Men processen kommer til at fortsætte, længe efter at du og jeg er døde. Hvert år færre og færre ord, hvert år er bevidsthedens råderum lidt mindre. Men allerede nu er der naturligvis ingen grund til eller undskyldning for tankeforbrydelser. Det er bare et spørgsmål om selvdisciplin, om virkelighedskontrol. Men til sidst er der ikke engang behov for det. Revolutionen er fuldendt, når sproget er perfekt. Nysprog er Ingsoc og Ingsoc er nysprog,” tilføjede han med en slags mystisk tilfredshed. ”Har du nogensinde tænkt på, Winston, at i 2050, allersenest, er der ingen mennesker, der ville kunne forstå sådan en samtale som den, vi har nu?”

”Bortset –” begyndte Winston tvivlende, men afbrød sig selv.

Han havde været lige ved at sige ”Bortset fra prollerne,” men han var ikke helt sikker på, om den bemærkning på en eller anden måde kunne tolkes som uortodoks. Men Syme havde gættet, hvad han ville have sagt.

”Prollerne er ikke mennesker,” sagde han henkastet. ”I år 2050, nej, sikkert tidligere, vil al viden om gammelsprog være forsvundet. Hele fortidens litteratur vil være ødelagt. Chaucer, Shakespeare, Milton, Byron – de vil kun findes på nysprog, ikke bare ændret til noget anderledes, men faktisk ændret til noget modsat af det, de var engang. Selv Partiets litteratur vil blive ændret. Selv vores slogans vil blive ændret. Hvordan kan man have et slogan som ’frihed er slaveri’, når selve ideen om frihed er blevet afskaffet? Hele tankeklimaet vil være anderledes. Faktisk vil der slet ikke være tanker, som vi opfatter dem nu. Ortodoksi betyder ikke-tænkning – ikke at behøve at tænke. Ortodoksi er ubevidsthed.”

En af dagene bliver Syme fordampet, tænkte Winston med pludselig ubetvingelig overbevisning. Han er for intelligent. Han ser for klart og taler for ligefremt. Partiet kan ikke lide den slags mennesker. En dag forsvinder han. Det står skrevet i ansigtet på ham.

Winston var blevet færdig med sit brød og sin ost. Han drejede sig lidt i sædet for at drikke sin kaffe. Ved bordet til venstre snakkede manden med den skærende stemme stadig løs. En ung kvinde, måske hans sekretær, sad med ryggen til Winston og lyttede, mens hun tilsyneladende var stærkt enig i alt, hvad han havde at sige. En gang imellem opfangede Winston bemærkninger som ”Du har så ret, jeg er så enig,” udtalt med en ungdommelig og temmelig fjollet feminin stemme. Men den anden stemme holdt aldrig et øjebliks pause, selv ikke når pigen sagde noget. Winston kendte manden af udseende, men vidste ikke andet om ham, end at han havde en vigtig stilling i Fiktionsafdelingen. Han var en mand på cirka tredive med en muskuløs hals og en stor, bevægelig mund. Han havde lagt nakken en smule tilbage, og på grund vinklen genspejlede hans briller lyset, så det fra Winstons plads så ud, som om han havde to blanke flader i stedet for øjne. Men det virkelig rædselsfulde var, at det næsten var umuligt at skelne et eneste ord i den strøm af lyd, der flød fra hans mund. Kun én gang opfangede Winston en vending – ”den totale og endegyldige udryddelse af goldsteinisme” – der blev spyttet ud i opskruet tempo og uden mellemrum, som en skriftlinje støbt i ét stykke. Resten var bare støj, rap-rap-rap. Men selv om man ikke kunne høre, hvad manden egentlig sagde, var der ingen tvivl om talestrømmens natur. Han fordømte muligvis Goldstein og krævede strengere straffe for tankeforbrydere og sabotører, måske rasede han over den eurasiske hærs grusomheder, måske roste han Big Brother eller heltene ved Malabar-fronten – det var ligegyldigt. Uanset hvad det var, kunne man være helt sikker på, at hvert ord var ren ortodoksi, ren Ingsoc. Mens Winston så på det øjeløse ansigt og kæben, der gik op og ned, fik han den underlige fornemmelse, at det ikke var et rigtigt menneske, men snarere en form for dukke. Det var ikke mandens hjerne, der talte, men hans strube. Det, der kom ud af ham, bestod af ord, men var ikke tale i egentlig forstand: Det var støj frembragt i ubevidsthed, ligesom en ands hæse rappen.

Syme var blevet stille et øjeblik og sad og tegnede mønstre med skeen i pølen af stuvning på bordet. Stemmen fra nabobordet rappede videre i højt tempo, let at høre trods det generelle støjniveau i kantinen.

”Der er et ord på nysprog,” sagde Syme, ”jeg ved ikke, om du kender det. Andetale, at rappe som en and. Det er et af de interessante ord, som har to modstridende betydninger. Bruger man det om en modstander, er det nedladende, men bruger man det om en, man er enig med, er det ros.”

Der er ingen tvivl om, at Syme bliver fordampet, tænkte Winston igen. Tanken var ledsaget af en slags tristhed, selv om han udmærket var klar over, at Syme foragtede ham og ikke brød sig meget om ham og absolut var i stand til at angive ham som tankeforbryder, hvis han fandt en god grund til det. Der var et eller andet forkert ved Syme, noget let forvrænget. Der var noget, han manglede: diskretion, reserverethed, en frelsende stupiditet. Man kunne ikke sige, at han var uortodoks. Han troede på Ingsocs principper, tilbad Big Brother, jublede over sejrene, hadede kættere, ikke bare med total oprigtighed, men med en art rastløs nidkærhed, en ajourførthed med hensyn til oplysninger, som almindelige Partimedlemmer ikke kunne mønstre. Alligevel hang der altid en svag dunst af anløbenhed ved ham. Han sagde ting, der ville have været bedre ikke at sige, han havde læst for mange bøger, han frekventerede Kastanjetræet, stamcafé for malere og musikere. Der var ingen love, heller ikke uskrevne, mod at hænge ud på Kastanjetræet, men der var ikke desto mindre noget ildevarslende over stedet. De gamle, miskrediterede ledere af Partiet plejede at samles dér, før de til sidst blev udrenset. Goldstein selv, lød rygtet, var somme tider blevet set på cafeen, om end for flere årtier siden. Det var ikke svært at forudsige Symes skæbne. Og alligevel var det uomtvisteligt, at hvis Syme fik den mindste anelse om hans, Winstons, hemmelige holdninger, ville han omgående angive ham til Tankepolitiet. Og det ville alle andre også, for den sags skyld, men Syme mest af alle. Nidkærhed og fanatisme var ikke nok. Ortodoksi var ubevidsthed.

Syme hævede blikket. ”Der kommer Parsons,” sagde han.

Noget i hans tonefald syntes at tilføje et stumt ”den idiot”. Parsons, Winstons nabo i Victory Mansions, var på vej gennem lokalet – en kødfuld mand i mellemstørrelsen, med lyst hår og et frøagtigt ansigt. I en alder af femogtredive havde han allerede ruller af fedt i nakken og om livet, men hans bevægelser var hurtige og drengede. Hele hans fremtoning mindede om en lille dreng, som pludselig var blevet stor, i så høj en grad, at selv om han havde den reglementerede kedeldragt på, var det umuligt ikke at se ham for sig i Spionernes blå shorts, grå skjorte og røde tørklæde. Man fik et billede i hovedet af buttede knæ og opsmøgede ærmer på buttede underarme. Og faktisk iførte Parsons sig shorts, når en fælles vandretur eller anden fysisk aktivitet gav ham mulighed for det. Han hilste på dem begge med et muntert ”Davs, davs” og satte sig ved bordet. En intens svedlugt stod omkring ham. Dråber af væde sås overalt på hans lyserøde ansigt. Hans anlæg for at svede var helt utroligt. I Medborgerhuset kunne man altid se, når han havde spillet bordtennis, fordi battets håndtag var vådt. Syme havde fundet en strimmel papir, hvorpå der stod en lang række ord, som han studerede indgående med en blyant mellem fingrene.

”Se lige ham, sidder dér og knokler i frokostpausen,” sagde Parsons og puffede til Winston med albuen. ”Det kan man kalde iver, hva’? Hvad har du der, gamle dreng? Sikkert noget der er lidt for højpandet til mig. Smith, gamle dreng, nu skal jeg sige dig, hvorfor jeg har været på udkig efter dig. Det er det der bidrag, du har glemt at give mig.”

”Hvilket bidrag?” sagde Winston og begyndte straks at lede efter penge. Cirka en fjerdedel af ens løn var øremærket til frivillige bidrag, som der var så mange af, at det kunne være svært at holde rede på dem.

”Til Hadeugen. Du ved – Husfonden. Jeg er kasserer for vores blok. Vi går helt amok – laver et kæmpe show. Jeg kan godt sige dig, det er ikke min skyld, hvis Victory Mansions ikke bliver det vildeste opbud af flag i hele gaden. Du lovede mig to dollars.”

Winston fandt to fedtede og krøllede sedler frem. Parsons skrev det ned i en lille lommebog med analfabetens sirlige håndskrift.

”Og i øvrigt, gamle dreng,” sagde han. ”Jeg hører, at ham min lille vildbasse gik løs på dig med slangebøssen i går. Jeg skældte ham huden fuld. Faktisk sagde jeg, at jeg ville tage slangebøssen fra ham, hvis det skete igen.”

”Jeg tror, han var lidt sur over ikke at skulle med til henrettelsen,” sagde Winston.

”Jo, jo – det, jeg mener, er, at det viser da god energi, ikke? Små vildbasser begge to, men det kan man da kalde iver! Det eneste, de tænker på, er Spionerne, og så krigen, selvfølgelig. Ved du, hvad hende min lille pige gjorde sidste lørdag, da hendes trop var på tur ude ved Berkhamsted? Hun fik to andre piger til at gå med, sneg sig væk fra troppen og brugte hele eftermiddagen på at følge efter en fremmed mand. De holdt sig i hælene på ham i to timer, hele vejen gennem skoven, og så, da de kom til Amersham, overgav de ham til en patrulje.”

”Hvorfor det?” sagde Winston forbløffet. Parsons fortsatte triumferende:

”Min unge var sikker på, at han var fremmed agent – måske var han endda kommet ned med faldskærm, for eksempel. Men her er pointen, gamle dreng. Hvad tror du, der fik hende til at fatte mistanke til at begynde med? Hun så, at han havde sådan nogle mærkelige sko på – hun sagde, at hun aldrig havde set nogen med den slags sko før. Så det tydede jo på, at han var udlænding. Ret smart for sådan en lille skid på syv, ikke?”

”Hvad skete der med manden?” sagde Winston.

”Altså, det ved jeg jo ikke, vel? Men jeg ville ikke blive overrasket, hvis –” Parsons mimede, at han tog sigte med en riffel, og slog smæld med tungen for at illudere selve skuddet.

”Godt,” sagde Syme fraværende uden at se op fra sin papirstrimmel.

”Vi har ikke råd til at tage chancer,” medgav Winston pligtskyldigt.

”Altså, jeg mener, der er jo krig,” sagde Parsons.

Som for at bekræfte dette lød en trompetfanfare fra teleskærmen lige over deres hoveder. Det var dog ikke en erklæring om militær sejr denne gang, men blot en meddelelse fra Ministeriet for Rigelighed.

”Kammerater!” råbte en ivrig og ungdommelig stemme. ”Hør efter, kammerater! Vi har strålende nyheder. Vi har vundet kampen om produktionen! De færdige statistikker for produktionen af alle kategorier af forbrugsvarer viser, at levestandarden er steget med ikke mindre end tyve procent i løbet af det seneste år. Overalt i Oceanien var der her til morgen ustoppelige spontane demonstrationer, da arbejdere marcherede ud fra fabrikker og kontorer og gik gennem gaderne med bannere, som gav udtryk for deres taknemmelighed over for Big Brother og det nye, lykkelige liv, som hans vise lederskab har givet os. Her er nogle af de endelige tal: fødevarer –”

Vendingen ”det nye, lykkelige liv” blev gentaget flere gange. Den havde på det seneste været en af Ministeriet for Rigeligheds yndlingsudtryk. Parsons, hvis opmærksomhed var blevet fanget af trompetfanfaren, sad og lyttede med en art måbende højtidelighed, en slags opbyggelig kedsomhed. Han kunne ikke følge med i tallene, men han var klar over, at der var grund til at være glad for dem. Han havde fisket en kæmpestor, beskidt pibe frem, som allerede var halvt fuld af forkullet tobak. Tobaksrationen lå på hundrede gram om ugen, så det var sjældent muligt at fylde en pibe helt. Winston røg en Victory-cigaret, som han omhyggeligt holdt vandret. Den nye ration trådte ikke i kraft før i morgen, og han havde kun fire cigaretter tilbage. Lige nu lukkede han ørerne for al ydre støj og koncentrerede sig om det, der kom fra teleskærmen. Det lod til, at der også havde været demonstrationer for at takke Big Brother for at have øget chokoladerationen til tyve gram om ugen. Og så sent som i går, reflekterede han, var det blevet bekendtgjort, at rationen skulle reduceres til tyve gram om ugen. Var det overhovedet muligt, at folket ville sluge den? Ja, de slugte den råt. Parsons slugte den med største lethed og en dyrisk stupiditet. Væsnet uden øjne ved nabobordet slugte den fanatisk, lidenskabeligt og med et brændende ønske om at opspore, fordømme og fordampe enhver, der kunne finde på at antyde, at rationen i sidste uge havde været tredive gram. Også Syme – på en mere kompleks måde, som involverede dobbelttænk, slugte Syme den. Var det kun ham, Winston, der havde en hukommelse?

De fantastiske statistikker strømmede stadig fra teleskærmen. Sammenlignet med sidste år var der mere mad, mere tøj, flere huse, flere møbler, flere køkkenredskaber, mere brændstof, flere skibe, flere helikoptere, flere bøger, flere børn – mere af alt, undtagen sygdom, kriminalitet og sindslidelser. År efter år og minut for minut blev alt og alle bedre. Som Syme havde gjort lidt tidligere, sad Winston nu og tegnede med sin ske i den lysebrunlige sovs, der var dryppet ud over bordpladen. Han trak en lang linje og lavede mønstre ud fra den, mens han bittert grublede over livets fysiske tekstur. Havde det altid været sådan her? Havde mad altid smagt sådan? Han så sig om i kantinen. Et lavloftet, proppet rum med vægge, der var strimede og snavsede af kontakt med så mange kroppe, hærgede metalborde og stole, som stod så tæt sammen, at ens albuer rørte sidemandens, bøjede skeer, bulede bakker, ru hvide krus, fedtede overflader alle vegne, snavs i hver eneste sprække og en syrlig sammensat lugt af dårlig gin og dårlig kaffe og metallisk stuvning og snavset tøj. Ens mave og hud var konstant i oprør, og man havde en fornemmelse af at være blevet snydt for noget, man havde ret til. Det var sandt, at han ikke havde nogen erindring om, at tingene havde været væsentlig anderledes. Så længe han kunne huske, havde der været for lidt mad, hullede sokker og hullet undertøj, vakkelvorne, slidte møbler, uopvarmede rum, overfyldte undergrundstog, huse, der var ved at falde sammen, mørkebrunt brød, kun sjældent te, ulækker kaffe og for få cigaretter – det eneste, der var billigt, det eneste, der var nok af, var syntetisk gin. Og selv om det selvfølgelig blev værre, i takt med at ens krop ældedes, var det så ikke et tegn på, at det ikke var tingenes naturlige orden, når man fik ondt i hjertet af ubehaget og snavset og manglerne, de endeløse vintre, ens klistrede sokker, elevatorerne, der aldrig virkede, det kolde vand, den grynede sæbe, cigaretterne, der smuldrede mellem fingrene, maden med de mærkelige, stygge smage? Hvorfor skulle man synes, at det var ubærligt og håbløst, medmindre man havde en eller anden svag erindring om, at det engang havde været anderledes?

Han så sig om igen. Stort set alle var grimme, og ville også have været grimme, selv om de havde været klædt i noget andet end de blå kedeldragter. I den anden ende af lokalet sad en lille, underligt billeagtig mand alene ved et bord og drak en kop kaffe, mens hans små øjne sendte mistænksomme blikke fra side til side. Hvor var det oplagt, tænkte Winston, hvis man ikke så sig om, at tro, at den fysiske type, som Partiet opstillede som ideal – høje, muskuløse unge mænd og storbarmede møer, lyshårede, livsduelige, solbrændte, ubekymrede – fandtes og endda dominerede billedet. Så vidt han kunne bedømme, var flertallet af Airstrip Ones indbyggere små, mørke og frastødende. Det var besynderligt, som billetypen spredte sig gennem Ministerierne, små fedladne mænd – en kropsform de havde haft fra en meget tidlig alder – med korte ben, hurtige kriblende bevægelser og fede, uudgrundelige ansigter med meget små øjne. Den var den type, der syntes at trives bedst under Partiets herredømme.

Bekendtgørelsen fra Ministeriet for Rigelighed sluttede med endnu en trompetfanfare og afløstes af skrattende musik. Parsons, opløftet til en veg entusiasme af talbombardementerne, tog piben ud af munden.

”Ministeriet for Rigelighed har godt nok gjort det godt i år,” sagde han med en indforstået hovedrysten. ”I øvrigt, Smith, gamle dreng, du har vel ikke nogen barberblade, jeg kunne få?”

”Ikke et eneste,” sagde Winston. ”Jeg har brugt det samme i seks uger.”

”Nå, okay. Jeg tænkte bare, at jeg ville spørge dig, gamle dreng.”

”Beklager,” sagde Winston.

Den skræppende stemme fra nabobordet, som midlertidigt havde været bragt til tavshed af Ministeriets bekendtgørelse, begyndte igen med uformindsket lydstyrke. Af en eller anden grund kom Winston pludselig til at tænke på mrs. Parsons med det tjavsede hår og støvet i rynkerne. Inden for to år ville hendes to børn angive hende til Tankepolitiet. Mrs. Parsons ville blive fordampet. Syme ville blive fordampet. Winston ville blive fordampet. O’Brien ville blive fordampet. Men Parsons, på den anden side, ville aldrig blive fordampet. Det øjenløse væsen med den rappende stemme ville aldrig blive fordampet. De billeagtige mænd, som kriblede rundt i Ministeriernes gange, ville aldrig blive fordampet. Og pigen med det mørke hår fra Fiktionsafdelingen – hun ville heller aldrig blive fordampet. Det forekom ham, at han instinktivt kunne forudsige, hvem der ville overleve, og hvem der ville gå til. Men præcis hvad det var, der sikrede overlevelse, var ikke let at sige.

Med et voldsomt ryk blev han flået ud af sin tankerække. Pigen ved nabobordet havde vendt sig halvt om og så på ham. Det var pigen med det mørke hår. Hun skævede til ham ud af øjenkrogen, men med en underlig intensitet. I samme øjeblik han fangede hendes blik, så hun væk igen.

Sveden brød frem hele vejen ned langs Winstons rygrad. Han mærkede et frygteligt sug af skræk i hele kroppen. Det forsvandt igen næsten med det samme, men efterlod en form for nagende uro i sit kølvand. Hvorfor kiggede hun på ham? Hvorfor fulgte hun efter ham? Desværre kunne han ikke huske, om hun allerede havde siddet ved bordet, da han kom, eller først havde sat sig bagefter. Men dagen før havde hun i hvert fald siddet lige bag ham under de To Minutters Had, selv om der ikke var nogen påviselig grund til det. Sandsynligvis havde hendes virkelige formål været at høre efter, om han råbte højt nok.

Han vendte tilbage til en tidligere tanke: Formodentlig var hun ikke medlem af Tankepolitiet, men omvendt var det netop amatørspionerne, der var de allerfarligste. Han vidste ikke, hvor længe hun havde holdt øje med ham, men måske i helt op til fem minutter, og det var muligt, at han ikke havde haft sit ansigtsudtryk helt under kontrol hele tiden. Det var forfærdelig farligt at lade tankerne vandre, når man var på offentlige steder eller inden for synsvidde af en teleskærm. Den mindste lille ting kunne afsløre én. En nervøs trækning, et ubevidst udtryk af ængstelse, en vane med at mumle hen for sig – hvad som helst, der kunne antyde noget abnormt, at man havde noget at skjule. Og under alle omstændigheder var det strafbart at have et upassende ansigtsudtryk (at se tvivlende ud, når en sejr blev erklæret, for eksempel). Der var endda et ord for det på nysprog: ansigtsforbrydelse, hed det.

Pigen havde vendt ryggen til ham igen. Måske fulgte hun ikke efter ham alligevel, måske var det bare et tilfælde, at hun havde siddet lige i nærheden af ham to dage i træk. Hans cigaret var brændt ud, og han lagde den forsigtigt fra sig på bordkanten. Han ville ryge den færdig efter arbejde, hvis han kunne holde tobakken i papiret. Muligvis var personen ved nabobordet spion for Tankepolitiet, og muligvis ville han sidde i kælderen under Ministeriet for Kærlighed i løbet af et par dage, men en cigaret måtte ikke gå til spilde. Syme havde foldet sin papirstrimmel sammen og stukket den i lommen. Parsons var begyndt at snakke igen.

”Har jeg nogensinde fortalt dig, gamle dreng,” klukkede han rundt om pibestilken, ”om dengang, hvor de to små vildbasser stak ild på markedskonens kjole, fordi de så hende pakke pølser ind i en plakat af B.B.? Sneg sig ind på hende og stak ild på hende med en æske tændstikker. Hun blev vist ret godt forbrændt. Små vildbasser, hva’? Men det kan man da kalde iver! De får godt nok en førsteklasses træning i Spionerne i dag – bedre end i min tid, faktisk. Hvad tror du er det seneste udstyr, de har fået? Hørerør, så de kan lytte gennem nøglehuller! Min lille pige havde et med hjem her forleden, hun prøvede det på døren ind til stuen og mente, at hun kunne høre dobbelt så meget, som hvis hun kun lagde øret til. Det er selvfølgelig kun legetøj, men det giver dem da den rigtige idé, ikke?”

I samme øjeblik lød en gennemtrængende fløjtelyd fra teleskærmen. Alle tre mænd sprang op for at tilkæmpe sig en plads i elevatorerne, og tobakken faldt ud af Winstons cigaret.

Kapitel 6

Winston skrev i sin dagbog:

Det var en mørk aften for tre år siden i en smal sidegade i nærheden af en af de store stationer. Hun stod ved en åbning i muren under en gadelampe, der næsten ikke afgav noget lys. Hendes ansigt var ungt og kraftigt sminket. Sminken tiltalte mig, dens hvidhed, det lignede en maske med stærkt røde læber. Partikvinder sminker sig aldrig. Der var ingen andre på gaden og ingen teleskærme. Hun sagde to dollars. Jeg –

Det var for svært at fortsætte. Han lukkede øjnene og trykkede fingrene ind mod dem i et forsøg på at klemme det tilbagevendende syn ud af dem. Han følte en næsten uimodståelig trang til at råbe en masse bandeord så højt, han kunne. Eller banke hovedet ind i væggen, vælte bordet og kyle blækhuset ud gennem vinduet – gøre et eller andet voldsomt og vildt, som kunne udviske det minde, der plagede ham så meget.

Ens værste fjende, tænkte han, er ens eget nervesystem. På et hvilket som helst tidspunkt kunne den indre spænding kamme over i et synligt symptom. Han tænkte på en mand, han havde passeret på gaden et par uger tidligere, en ganske almindelig mand, Partimedlem, et sted mellem femogtredive og fyrre, temmelig høj og tynd og med en mappe i hånden. De var et par meter fra hinanden, da venstre side af mandens ansigt fortrak sig i en slags spasme. Det skete igen, netop som de passerede hinanden. Det var kun en trækning, en skælven, så hurtig som lukkeren på et kamera, men tydeligvis noget vanemæssigt. Han huskede, at han dengang tænkte: Stakkels fjols, han er færdig. Og det skræmmende var, at det ganske givet var ubevidst. Det mest dødsensfarlige af alt var at tale i søvne. Det var ikke muligt at gardere sig mod det, så vidt han kunne se.

Han tog en dyb indånding og skrev videre:

Jeg fulgte med hende ind gennem porten, gennem en baggård og ned i et kælderkøkken. Der stod en seng op ad væggen og en lampe på bordet, blændet helt ned. Hun –

Han følte sig irriteret. Han havde lyst til at spytte. Samtidig med kvinden i kælderen tænkte han også på sin kone, Katharine. Winston var gift – i hvert fald havde han været det. Men sandsynligvis var han stadig gift; så vidt han vidste, var hans kone ikke død. Igen var det, som om han indåndede kælderkøkkenets varme, beklumrede lugt, en lugt, der forstærkedes af insekter og snavset tøj og alt for billig parfume, men som alligevel var sært forlokkende, fordi ingen af Partiets kvinder nogensinde brugte parfume eller i det hele taget ville overveje det. Kun prollerne brugte parfume. I Winstons hoved var lugten tæt forbundet med sex.

Da han var gået med kvinden, havde det været hans første vildfarelse i to år eller deromkring. Det var selvfølgelig forbudt at være sammen med prostituerede, men det var en af de regler, som man en gang imellem turde overtræde. Det var farligt, men ikke et spørgsmål om liv eller død. At blive taget hos en prostitueret ville måske betyde fem års arbejdslejr, ikke mere, hvis man ikke havde begået andre lovovertrædelser. Og det var let nok, hvis bare man kunne undgå at blive taget på fersk gerning. De fattigere kvarterer myldrede med kvinder, som var parate til at sælge sig selv. Nogle af dem kunne man endda få for en flaske gin, som det ikke var meningen, at prollerne skulle drikke. I Partiet var den uudtalte, skjulte holdning, at prostitution ligefrem skulle tilskyndes i et vist omfang som afløb for instinkter, som ikke lod sig undertrykke. Udskejelser af kødelig art betød ikke så meget, så længe det foregik i det skjulte, var glædesløst og kun involverede kvinder fra den underste, foragteligste klasse. Den utilgivelige forbrydelse var promiskuitet Partimedlemmer imellem. Men selv om det var en af de overtrædelser, som de anklagede i de store udrensninger uvægerligt tilstod, var det svært at forestille sig, at den slags skete i virkeligheden.

Partiets mål var ikke bare at forhindre mænd og kvinder i at knytte loyalitetsbånd og forme alliancer, som muligvis ikke kunne kontrolleres. Dets virkelige, uudtalte mål var at fjerne enhver fornøjelse fra seksualakten. Det var ikke kærlighed, men snarere erotik, der var fjenden, både inden for ægteskabets rammer og uden for. Alle ægteskaber mellem Partimedlemmer skulle godkendes af en komite nedsat til formålet, og selv om princippet aldrig var klart formuleret, blev tilladelse aldrig givet, hvis det pågældende par viste tegn på at være fysisk tiltrukket af hinanden. Det eneste anerkendte formål med ægteskab var at avle børn, som kunne tjene Partiet. Samleje skulle opfattes som en lettere uappetitlig mindre operation, lidt som at få en tarmskylning. Igen, det blev aldrig sagt direkte, men lå i luften og blev på denne diffuse manér banket ind i hovedet på Partimedlemmer fra de var børn. Der var endda organisationer som De Unges Anti-Sex-Liga, som slog til lyd for total afholdenhed for begge køn. Alle børn skulle fremavles ved hjælp af kunstig befrugtning (eller kunstbef, som det hed på nysprog) og opfostres i offentlige institutioner. Det var, vidste Winston, ikke helt alvorligt ment, men passede godt til Partiets overordnede ideologi. Partiet prøvede at dræbe kønsdriften, eller hvis den ikke kunne dræbes, så i hvert fald forvrænge og svine den til. Han vidste ikke hvorfor, det var sådan, men det virkede naturligt. Og hvad angik kvinderne, var Partiets indsats i det store og hele en succes.

Han tænkte igen på Katharine. Det måtte være ni, ti, næsten elleve år siden, de sidst havde set hinanden. Det var underligt, så sjældent han tænkte på hende. Flere dage i træk kunne han sagtens glemme, at han i det hele taget havde været gift. De havde kun været sammen i cirka femten måneder. Partiet tillod ikke skilsmisser, men opfordrede dog til separation i de tilfælde, hvor der ikke var nogen børn.

Katharine var en høj, lyshåret pige, meget rank, med flotte, smidige bevægelser. Hun havde et ligefremt, ørneagtigt ansigt, et ansigt man godt kunne kalde ædelt, indtil man opdagede, at der nærmest ingenting var bag det. Meget tidligt i ægteskabet havde han afgjort – måske var det kun, fordi han kendte hende bedre, end han kendte de fleste andre mennesker – at hun uden sammenligning havde den dummeste, mest vulgære og tomme hjerne, han nogensinde havde mødt. Hun havde ikke én eneste tanke i hovedet, som ikke var et slogan, og der fandtes ikke den imbecilitet, hun ikke ville sluge, hvis Partiet fodrede hende med den. For sig selv havde han givet hende øgenavnet ’Ekkokammeret’. Alligevel ville han godt kunne have holdt ud at leve sammen med hende, hvis det ikke havde været for én ting – sex.

Så snart han rørte hende, var det, som om hun krympede sig og stivnede. At kramme hende var som at kramme en træfigur med led. Og det mærkelige var, at selv når hun trykkede ham ind til sig, var det, som om hun samtidig skubbede ham fra sig med al sin kraft. Det var det indtryk, han fik på grund af anspændtheden i hendes krop og muskler. Hun lå dér med lukkede øjne uden hverken at kæmpe imod eller samarbejde. Hun underkastede sig bare. Det var enormt pinligt og efter et lille stykke tid rædselsfuldt. Men alligevel kunne han have klaret at leve sammen med hende, hvis de var blevet enige om at leve i cølibat. Men sært nok var det Katharine, som ikke ville det. De var nødt til at producere et barn, hvis de kunne, sagde hun. Så de fortsatte deres forestilling, ganske regelmæssigt én gang om ugen, når det ikke var helt umuligt. Hun plejede endda at minde ham om det om morgenen, som noget, der skulle ske om aftenen og ikke måtte glemmes. Hun havde to navne for det. Det ene var ’lave en baby’ og det andet var ’vores pligt over for Partiet’ (ja, det var virkelig en vending, hun havde brugt). Ret hurtigt begyndte han at føle sig decideret angst, når dagen oprandt. Men heldigvis kom der ikke noget barn ud af det, og til sidst gik hun med til at holde op med at prøve, og kort efter gik de hver til sit.

Winston sukkede lydløst. Han tog pennen og skrev:

Hun kastede sig på sengen, og uden nogen form for indledning, trak hun, på den mest grove og frygtelige måde, man kan forestille sig, op i nederdelen. Jeg –

Han så sig selv stå der i den dæmpede belysning med lugten af utøj og billig parfume i næsen. Han havde en fornemmelse af nederlag og uvilje i hjertet, som selv i det øjeblik var blandet sammen med tanken om Katharines hvide krop, for evigt frosset af Partiets hypnotiske magt. Hvorfor skulle det altid være sådan? Hvorfor kunne han ikke have sin egen kvinde i stedet for de her beskidte baggårdsmøder med flere års mellemrum? Men en ægte kærlighedsaffære var en stort set utænkelig begivenhed. Partiets kvinder var alle sammen ens. Kyskhed var lige så dybt rodfæstet i dem som Partiloyalitet. Gennem omhyggelig og tidlig konditionering, gennem spil og koldt vand, gennem alt det ævl, der blev hældt i dem i skolen og i Spionerne og i Ungdomsligaen, gennem forelæsninger, parader, sange, slogans og militærmusik var de naturlige instinkter blevet drevet ud af dem. Hans fornuft sagde ham, at der måtte være undtagelser, men inderst inde troede han ikke på det. De var alle uindtagelige, som Partiet syntes, at de skulle være. Det, han ønskede sig, endda endnu mere end at være elsket, var at nedbryde den mur af dydighed, bare én gang i livet. En veloverstået seksualakt var oprør. Begær var tankeforbrydelse. Bare det at vække Katharine, hvis han havde kunnet, ville have været ligesom en forførelse, selv om hun var hans kone.

Men resten af historien skulle skrives. Han skrev:

Jeg skruede op for lampen. Da jeg så hende i lyset –

Efter mørket havde paraffinlampens svage skær virket meget stærkt. For første gang kunne han se kvinden ordentligt. Han havde taget et skridt hen mod hende og var standset op, opfyldt af lige dele begær og skræk. Han var smerteligt klar over den risiko, han havde løbet ved at komme der. Det var aldeles muligt, at patruljerne ville snuppe ham på vej ud – måske ventede de endda lige uden for døren. Hvis han gik uden at have gjort det, han var kommet for...

Det skulle skrives ned, det skulle tilstås. Det, han pludselig havde set i lampens skær, var, at kvinden var gammel. Sminken var smurt så tykt på hendes ansigt, at det så ud, som om den hvert øjeblik, det skulle være, kunne revne som en maske af pap. Der var hvide striber i hendes hår, men den frygteligste detalje var, at hendes mund stod en smule åben og ikke afslørede andet end et tomt mørke. Hun havde slet ingen tænder.

Han skrev hurtigt med sjusket skrift:

Da jeg så hende i lyset, var hun gammel, mindst halvtreds. Men jeg gjorde det alligevel.

Han trykkede igen fingerspidserne mod øjenlågene. Han havde omsider skrevet det ned, men det gjorde ingen forskel. Terapien havde ikke virket. Trangen til at råbe grimme ord så højt, han kunne, var lige så stærk som altid.

Kapitel 7

Hvis der er håb, skrev Winston, findes det hos prollerne.

Hvis der var håb, måtte det findes hos prollerne, for kun der, blandt de myldrende, oversete masser, 85 procent af Oceaniens befolkning, kunne der genereres tilstrækkelig kraft til at ødelægge Partiet. Partiet kunne aldrig væltes indefra. Dets fjender, hvis det havde nogen, havde ingen mulighed for at samles eller bare identificere hinanden. Selv hvis det sagnomspundne Broderskab fandtes, som der var en spinkel mulighed for, at det gjorde, var det utænkeligt, at dets medlemmer kunne finde sammen i grupper på flere end to eller tre. Oprør handlede om særlige blikke, bestemte tonefald, allerhøjst et enkelt hvisket ord. Men prollerne, hvis de på en eller anden måde kunne blive bevidste om deres styrke, ville ikke behøve at konspirere i det skjulte. De skulle bare rejse sig og ryste sig, som en hest, der ryster fluer væk. Hvis de ville, kunne de sprænge Partiet i stumper og stykker i morgen. På et tidspunkt måtte det da gå op for dem. Men alligevel –!

Han kunne huske, at han engang havde været på vej hen ad en travl gade, da et højt råb fra hundreder af kvinder rungede i en sidegade lidt længere fremme. Et frygtindgydende brøl af vrede og fortvivlelse, et dybt og støjende ”Åh-å-å-ååh!”, som kastedes tilbage fra murene og gav genlyd som en stor malmklokke. Han hjerte var hoppet i livet på ham. Nu begynder det! havde han tænkt. Et oprør! Prollerne bryder endelig ud! Da han var nået frem, havde han set en flok på to eller tre hundrede kvinder, der flokkedes om boderne på et gademarked med ansigter i så tragiske folder, som havde de været dødsdømte passagerer på et synkende skib. Men i det øjeblik blev den generelle fortvivlelse brudt op i en masse mindre skænderier. Tilsyneladende havde en af boderne solgt kasseroller af tin. De var usle og skrøbelige, men enhver form for gryder og potter og pander var svære at få fat i. Og nu var forsyningerne sluppet op. De kvinder, der havde været hurtige eller heldige, blev skubbet og mast af de andre, mens de forsøgte at komme væk med deres kasseroller, og et mylder af kvinder sværmede om boden, anklagede sælgeren for favorisering og for at have flere kasseroller gemt af vejen et sted. Der lød nye råb. To oppustede kvinder, den ene med løsthængende hår, havde fået fat i den samme kasserolle og prøvede at flå den ud af hænderne på hinanden. Et øjeblik stod de begge og hev og sled, og så røg håndtaget af. Winston så på dem med væmmelse. Og alligevel, sikke en næsten skræmmende kraft der havde været i råbene fra kun et par hundrede struber. Hvorfor var det, at de aldrig kunne råbe på den måde om noget, der betød noget?

Han skrev:

De gør ikke oprør, før de er blevet bevidste, men det er først, når de har gjort oprør, at de kan blive det.

Det, tænkte han, kunne næsten have været et citat fra en af Partiets lærebøger. Partiet hævdede selvfølgelig at have befriet prollerne fra slaveri. Før Revolutionen havde de været forfærdeligt undertrykt af kapitalisterne, de var blevet udsultet og pisket, kvinder var blevet tvunget til at arbejde i kulminerne (der arbejdede stadig kvinder i kulminerne, faktisk), børn var blevet solgt til fabrikkerne i en alder af seks. Men samtidig, i overensstemmelse med dobbelttænks principper, fastholdt Partiet, at prollerne var naturligt underlegne og skulle undertvinges ligesom dyr ved hjælp af nogle få, simple regler. I virkeligheden vidste man ikke ret meget om prollerne. Det var ikke nødvendigt at vide ret meget. Så længe de bare arbejdede og formerede sig, var deres øvrige aktiviteter ligegyldige. De var overladt til sig selv, som kvæg, der løb frit rundt på sletterne i Argentina, og var vendt tilbage til en livsførelse, der syntes at være naturlig for dem, en slags nedarvet mønster. De blev født, voksede op i rendestenen, begyndte at arbejde som tolvårige, gennemgik en kortvarig opblomstring med skønhed og seksuelt begær, giftede sig som tyveårige, var midaldrende som trediveårige og døde for de flestes vedkommende som tresårige. Hårdt fysisk arbejde, husførelse og børnepasning, småskænderier med naboer, film, fodbold, øl og især hasardspil udfyldte deres livshorisonter. Det var ikke svært at holde dem under kontrol. Nogle få agenter fra Tankepolitiet færdedes altid blandt dem, spredte falske rygter, noterede sig de få, der måske kunne blive farlige, og eliminerede dem, men gjorde aldrig forsøg på at indoktrinere dem med Partiets ideologi. Det var ikke ønskværdigt, at prollerne skulle have stærke politiske følelser. Det eneste, der blev krævet af dem i den henseende, var en primitiv patriotisme, som man kunne appellere til, når det blev nødvendigt at få dem til at acceptere længere arbejdstider eller mindre rationer. Og selv når de blev utilfredse, som de nogle gange gjorde, førte deres utilfredshed ingen vegne, fordi de ikke havde noget større overblik og derfor kun kunne koncentrere sig om små, specifikke klagepunkter. De større problemer undgik uvægerligt deres opmærksomhed. Flertallet af prollerne havde ikke engang teleskærme derhjemme. Selv civilpolitiet blandede sig ikke meget i deres affærer. Der var vanvittig meget kriminalitet i London, en hel verden-i-verden med tyve, banditter, prostituerede, narkosælgere og pengeafpressere af enhver art, men da det hele foregik blandt prollerne, betød det ikke noget. I alle moralske spørgsmål fik de lov at følge deres nedarvede kodeks. Partiets seksuelle puritanisme blev ikke tvunget ned over hovederne på dem. Promiskuitet blev ikke straffet, skilsmisser var tilladt. Selv religionsdyrkelse ville have været tilladt, hvis prollerne havde vist tegn på at have brug for eller lyst til det. De var hinsides mistanke. Som et Partislogan sagde: ”Proller og dyr er frie.”

Winston rakte ned og kradsede forsigtigt i bensåret. Det var begyndt at klø igen. Det, man uvægerligt vendte tilbage til, var, at det var umuligt at vide, hvordan livet egentlig havde været før Revolutionen. I skuffen tog han et eksemplar af en skolebog i historie, som han havde lånt af mrs. Parsons, og begyndte at afskrive et afsnit i sin dagbog:

I gamle dage [stod der], før den glorværdige Revolution, var London ikke den smukke by, vi kender i dag. Det var et mørkt, beskidt, elendigt sted, hvor stort set ingen fik nok at spise, og hvor hundreder og tusinder af fattige ikke havde sko på fødderne eller tag over hovedet. Børn, som ikke var ældre end dig, skulle arbejde tolv timer om dagen for ondskabsfulde chefer, der piskede dem, hvis de arbejdede for langsomt, og ikke gav dem andet at spise end mugne brødskorper og vand. Men midt i al denne frygtelige fattigdom var der nogle få store smukke huse, hvor der boede rige mænd, som havde helt op til tredive tjenestefolk. De rige mænd blev kaldt kapitalister. Det var fede, grimme mænd med grusomme ansigter, ligesom ham du kan se på modsatte side. Du kan se, at han har en lang, sort frakke på af den slags, som hed en skødefrakke, og en mærkelig hat med form som et skorstensrør, som hed en høj hat. Det var kapitalisternes uniform, og der var ingen andre, der måtte gå sådan klædt. Kapitalisterne ejede alting i hele verden, og alle andre var deres slaver. De ejede alt jord, alle huse, alle fabrikker og alle penge. Hvis der var nogen, der ikke gjorde, som de sagde, kom de i fængsel eller blev fyret, så de sultede ihjel. Når et almindeligt menneske talte med en kapitalist, skulle han bukke, tage hatten af og tiltale ham ’Sir’. Chefen for alle kapitalisterne var Kongen, og –

Men han kendte resten af smøren. Der var beskrivelser af biskopper i deres linonærmer, dommerne i deres hermelinkåber, gabestokken, trædemøllen, den nihalede kat, overborgmesterens festmiddag og skikken med at kysse pavens tå. Der var også noget, der blev kaldt jus primae noctis, hvilket sikkert ikke var med i en skolebog til børn. Det var den lov, der gav en kapitalist ret til at gå i seng med enhver kvinde, der arbejdede på hans fabrikker.

Hvordan kunne man vide, hvor meget af det, der var løgn? Det var muligvis sandt, at folk i gennemsnit havde det bedre nu end før Revolutionen. Det eneste tegn på det modsatte var den tavse protest i ens egne knogler, den instinktive fornemmelse af, at de vilkår, man levede under, var utålelige og på et eller andet tidspunkt måtte have været anderledes. Det slog ham, at det mest karakteristiske ved det moderne liv ikke var dets grusomhed og usikkerhed, men simpelthen dets skrabethed, dets snuskethed, dets ligegyldighed. Hvis man så sig omkring, havde livet ingen lighed med hverken de løgne, der strømmede ud af teleskærmen, eller de idealer, Partiet forsøgte at leve op til. Store dele af livet, selv for Partimedlemmer, var neutrale og apolitiske; det drejede sig om at kæmpe sig gennem kedsommelige arbejdsopgaver, kæmpe for en plads i toget, stoppe en hullet sok, nasse en sødetablet, gemme et cigaretskod til senere. Partiets opstillede ideal var kæmpestort, ærefrygtindgydende og skinnende – en verden af stål og beton, af enorme maskiner og skrækindjagende våben – en nation af krigere og fanatikere, som marcherer fremad i perfekt takt og harmoni, mens de alle tænker de samme tanker og råber de samme slogans og konstant arbejder, kæmper, sejrer, forfølger – tre hundrede millioner mennesker med det samme ansigt. Virkeligheden var faldefærdige, ulækre byer, hvor underernærede mennesker sjoskede rundt i hullede sko, boede i nødtørftigt reparerede huse fra det nittende århundrede, der altid lugtede af kål og dårlige toiletforhold. Det var, som om han så for sig et billede af London, kæmpestor og i ruiner, en by med en million skraldespande, og iblandet det var et billede af mrs. Parsons, en kvinde med furet ansigt og tjavset hår, som hjælpeløst rodede med en stoppet vask.

Han rakte ned og kradsede sig på anklen igen. Dag og nat hamrede teleskærmenes statistikker mod ens trommehinder i et forsøg på at bevise, at folk i dag havde mere mad, mere tøj, bedre huse, bedre fritidsinteresser, at de levede længere, arbejdede mindre, var større, sundere, stærkere, gladere, klogere, bedre uddannet, end man var for halvtreds år siden. Ikke ét ord af det kunne hverken be- eller afkræftes. Partiet hævdede for eksempel, at 40 procent af alle voksne proller kunne læse og skrive i dag. Før Revolutionen, sagde de, havde tallet kun været 15 procent. Partiet hævdede, at børnedødeligheden nu kun var 160 ud af tusind, hvor den før Revolutionen havde været 300 – og så videre. Det var som en enkelt ligning med to ubekendte. Det kunne sagtens være, at hvert eneste ord i historiebøgerne, selv de, som man nu blindt accepterede, var ren og skær fantasi. Ud fra hvad han vidste, kunne det lige så godt være, at der aldrig havde været en lov som jus primae noctis eller væsner som kapitalisterne eller en beklædningsgenstand kaldet en høj hat.

Alt forsvandt i tågerne. Fortiden blev visket ud, så blev det glemt, at den var visket ud, og løgn blev sandhed. En eneste gang i sit liv havde han haft konkret, uigendriveligt bevis på en falsificering – efter at begivenheden havde fundet sted, det var det, der var det afgørende hér. Han havde holdt dette bevis i hænderne i et halvt minuts tid. I 1973, måtte det have været – under alle omstændigheder omkring det tidspunkt, hvor han og Katharine var gået fra hinanden. Men den virkelig relevante dato lå syv eller otte år tidligere.

Historien begyndte egentlig i midten af tresserne, perioden med de store udrensninger, hvor de oprindelige ledere af Revolutionen blev skaffet af vejen én gang for alle. I 1970 var der ingen af dem tilbage, bortset fra Big Brother selv. Resten var blevet afsløret som forrædere og kontrarevolutionære. Goldstein var flygtet og gemte sig et ukendt sted; enkelte andre var simpelthen forsvundet, mens flertallet var blevet henrettet efter spektakulære offentlige retssager, hvor de tilstod deres forbrydelser. Blandt de sidste overlevende var tre mænd ved navn Jones, Aaronson og Rutherford. De måtte være blevet anholdt i 1965. Som det så ofte skete, havde de været væk i godt et år, så ingen vidste, om de var i live eller døde, hvorefter de pludselig var blevet hevet frem igen, så de kunne inkriminere sig selv på den sædvanlige måde. De havde tilstået at have forsynet fjenden med oplysninger (dengang var fjenden også Eurasien), svindel med offentlige midler, mord på et udvalg af betroede Partimedlemmer, komplot mod Big Brothers ledelse, som var begyndt længe før Revolutionen, plus diverse sabotagehandlinger, der havde medført hundredtusindvis af menneskers død. Efter at have tilstået var de blevet benådet, genindsat i Partiet og havde fået stillinger, som i virkeligheden var sinecurer, men som lød vigtige. Alle tre havde de skrevet lange, ynkelige artikler i The Times, hvor de analyserede grundene til deres afhopning og lovede bod og bedring.

Et stykke tid efter deres løsladelse havde Winston faktisk set dem alle tre på Kastanjetræet. Han kunne huske sin skrækblandede fascination, da han betragtede dem ud af øjenkrogen. De var langt ældre end ham, levn fra en oldgammel verden, næsten de sidste store skikkelser fra Partiets heroiske dage. En svag aura af glorværdig undergrundskamp og borgerkrig hang stadig over dem. Han havde en fornemmelse af, selv om kendsgerninger og datoer var blevet lidt utydelige, at han havde kendt deres navne, flere år før han hørte om Big Brother. Men de var også lovløse, fjender, urørlige, hundrede procent sikkert dømt til udslettelse inden for et par år. Når man først var faldet i hænderne i Tankepolitiet, var der ingen, der undslap det uundgåelige. De var omvandrende lig, der bare ventede på at blive sendt tilbage til graven.

Der sad ikke nogen ved bordene lige omkring dem. Det var ikke klogt at blive set i nærheden af den slags mennesker. De sad i tavshed med hvert sit glas nellike-gin, cafeens specialitet. Det var Rutherfords fremtoning, som havde gjort størst indtryk på Winston. Rutherford havde engang været en berømt karikaturtegner, hvis brutale tegninger havde medvirket til at oppiske offentligheden både før og under Revolutionen. Selv nu optrådte hans tegninger i The Times, om end med lang tids mellemrum. De virkede mest som efterligninger af hans tidligere arbejde, underligt livløse og uoverbevisende. Hver gang var der tale om gentagelser af gamle temaer – slumlejligheder, sultende børn, gadekampe, kapitalister med høje hatte – selv på barrikaderne syntes kapitalisterne at klynge sig til deres høje hatte i et uophørligt, håbløst forsøg på at finde tilbage til fortiden. Han var en kæmpemæssig mand med en stor manke af fedtet gråt hår. Hans ansigt var poset og furet med tykke læber. Engang måtte han have været utrolig stærk; nu var hans store krop i forfald, den ludede, bulede, hældede og sivede ud i alle retninger. Det var, som om han faldt fra hinanden, mens man så på ham, som et bjerg der eroderer.

Klokken var femten, et ensomt tidspunkt på dagen. Winston kunne ikke huske, hvorfor han havde været på cafeen netop da. Der var næsten tomt. Metallisk klirrende musik lød fra teleskærmene. De tre mænd sad stort set ubevægelige i hjørnet uden at sige et ord. Uopfordret kom tjeneren med mere gin. Der stod et skakbræt på bordet ved siden af dem. Brikkerne var stillet op, men ingen spillede. Og så skete der noget med teleskærmene, som varede måske et halvt minut. Der kom en ny sang med en ny lyd. Det var – det var svært at beskrive. Det var en underlig, knækkende, brægende, spottende tone: I sit stille sind kaldte Winston det for en gul tone. Og så sang en stemme:

I kastanjetræets skygge så grå

Vi solgte hinanden, ja, så’n kan det gå.

Nu ligger vi her, lidt på må og få

I kastanjetræets skygge så grå.

De tre mænd rørte sig ikke. Men da Winston igen så på Rutherfords hærgede ansigt, så han, at hans øjne var fulde af tårer. Og for første gang bemærkede han, med en slags indvendig skælven, uden at vide, hvorfor han skælvede, at både Aaronsons og Rutherfords næser var brækkede.

Kort efter blev de alle tre anholdt igen. Åbenbart havde de kastet sig ud i nye sammensværgelser, så snart de var blevet løsladt. Ved den anden retssag tilstod de alle deres gamle forbrydelser én gang til, plus en lang række nye. De blev henrettet, og deres skæbne blev skrevet ind i Partihistorien som en advarsel for eftertiden. Cirka fem år senere, i 1973, var Winston i færd med at rulle en stak dokumenter ud, som netop var kommet med rørposten, da han fik øje på en stump papir, som tilsyneladende var blevet stukket ind mellem de andre og så glemt. I samme øjeblik han glattede papiret ud, indså han, hvor betydningsfuldt det var. Det var en halv side revet ud af et ti år gammelt eksemplar af The Times – den øverste halvdel af siden, den, hvor datoen stod – og viste et fotografi af de delegerede ved et eller andet Partiarrangement i New York. På fremtrædende pladser midt i gruppen stod Jones, Aaronson og Rutherford. Der var ikke noget at tage fejl af, og desuden stod deres navne i billedteksten.

Der var bare det, at alle tre mænd ved begge retssager havde tilstået, at de den dag havde befundet sig på eurasisk jord. De var fløjet fra en hemmelig lufthavn i Canada til et mødested et sted i Sibirien, hvor de havde mødtes med medlemmer af den eurasiske generalstab og overdraget vigtige militære hemmeligheder. Datoen havde brændt sig fast i Winstons hjerne, fordi det tilfældigvis var midsommer, men hele historien måtte være skrevet utallige andre steder også. Der var kun én mulig konklusion: Tilståelserne var løgn.

Selvfølgelig var det ikke i sig selv en banebrydende opdagelse. Selv dengang havde Winston ikke forestillet sig, at de folk, der blev udrenset, faktisk havde begået de forbrydelser, de var anklaget for. Men det her var konkrete beviser, et fragment af en ophævet fortid, som et fossil, der dukker frem i det forkerte jordlag og ødelægger en geologisk teori. Det var nok til at sprænge partiet til atomer, hvis det på en eller anden måde kunne udbredes til verden, så alle kunne se, hvor signifikant det var.

Han havde fortsat sit arbejde uden ophold. Så snart han havde set billedet og forstået, hvad det betød, havde han dækket det til med et andet ark papir. Heldigvis var det, da han rullede det ud, vendt på hovedet fra teleskærmens perspektiv.

Han lagde sin notesblok på knæet og skubbede sin stol bagud for at komme så langt væk fra teleskærmen som muligt. Det var ikke svært at holde ansigtet udtryksløst, og selv vejrtrækningen kunne styres, hvis man strengte sig an, men ikke ens hjerteslag, og teleskærmen var fintmærkende nok til at opfange det. Han lod der gå ti minutter, anslog han, hele tiden plaget af angst for, at et eller andet uheldigt sammentræf – en trækvind hen over skrivebordet, for eksempel – ville afsløre ham. Stadig dækket af det andet ark papir proppede han fotografiet i erindringshullet sammen med noget andet papiraffald. I løbet af et minut var det reduceret til aske.

Det var ti-elleve år siden nu. I dag ville han sikkert have gemt fotografiet. Det var sært, at det føltes, som om det gjorde en forskel nu at have holdt det i hænderne dengang; fotografiet såvel som den begivenhed, det skildrede, var kun et minde. Var Partiets greb om fortiden mindre stramt, spekulerede han, fordi et bevis, som ikke længere fandtes, engang havde fandtes?

Men nu, selv hvis fotografiet på en eller anden vis kunne bringes tilbage fra asken, ville det måske ikke være bevis på noget som helst. Allerede da han gjorde opdagelsen, var Oceanien ikke længere i krig med Eurasien, og de tre mænd måtte have forrådt deres fædreland til agenter fra Østasien. Siden da havde der været andre ændringer – to eller tre, han kunne ikke huske hvor mange. Sandsynligvis var tilståelserne blevet omskrevet igen og igen, indtil de oprindelige kendsgerninger og datoer ikke længere havde den ringeste betydning. Fortiden blev ikke bare ændret den ene gang; den blev ændret hele tiden. Det mest mareridtsagtige, forekom det ham, var, at han aldrig helt havde forstået, hvorfor dette kolossale bedrag overhovedet fandt sted. De umiddelbare fordele ved at forfalske fortiden var indlysende, men det endelige motiv var skjult og mystisk. Han tog sin pen og skrev:

Jeg ved hvordan ; jeg ved ikke hvorfor.

Han spekulerede på, som han havde gjort så mange gange før, om det var ham, der var splittergal. Måske var en galning bare en minoritet på én, engang havde det været galskab at tro på, at Jorden drejer rundt om Solen; nu var det galskab at tro, at fortiden var uforanderlig. Måske var han ene om at tro det, og hvis han var det, var det galskab. Men tanken om at være splittergal generede ham ikke rigtig; det virkelig skrækindjagende var, hvis han også tog fejl.

Han tog historiebogen og så på portrættet af Big Brother på titelbladet. De hypnotiske øjne stirrede ind i hans. Det var, som om en enorm kraft pressede ned på én – noget, der trængte helt ind i kraniet, hamrede løs på hjernen, skræmte én væk fra alt, hvad man troede på, og næsten fik én til at benægte det, man selv kunne se og høre. På et tidspunkt ville Partiet erklære, at to plus to var fem, og man ville ikke have andet valg end at tro på det. De ville uundgåeligt påstå det før eller siden: Deres positions logik krævede det. Ikke bare erfaringens gyldighed, men selve den eksterne virkeligheds eksistens blev stilfærdigt afvist af deres filosofi. Det ultimative kætteri var sund fornuft. Og det mest uhyggelige var ikke, at de ville slå én ihjel for at mene noget andet, men at de måske havde ret. For hvordan ved man i bund og grund, at to plus to er fire? Eller at tyngdekraften virker? Eller at fortiden er uforanderlig? Hvis både fortiden og den ydre virkelighed kun findes i ens hjerne, og hjernen kan kontrolleres, hvad så?

Men nej! Pludselig syntes hans mod at vokse af sig selv. O’Briens ansigt var pludselig dukket op i hovedet på ham, ikke fremmanet af nogen indlysende association. Han vidste, med større sikkerhed end før, at O’Brien var på hans side. Han skrev dagbogen til O’Brien – for O’Brien. Den var som et uendeligt langt brev, som ingen nogensinde ville komme til at læse, men som ikke desto mindre var stilet til én bestemt og lod sig farve af denne modtager.

Partiet befalede én at benægte det, man så og hørte. Det var deres endelige, mest grundlæggende befaling. Han følte sig tom, hul og modløs ved tanken om den enorme magt, der stod opstillet over for ham, den lethed hvormed en hvilken som helst Partiintellektuel kunne knuse ham i en debat, de raffinerede argumenter han ikke ville kunne forstå, endsige besvare. Og alligevel var det ham, der havde ret! De tog fejl, og han havde ret. Det indlysende og tåbelige og sande måtte forsvares. Fortærskede, forslidte sandheder var stadig sandheder, husk det! Den konkrete, håndgribelige verden findes, og dens love forandrer sig ikke. Sten er hårde, vand er vådt, genstande falder ned mod jorden, hvis de ikke holdes oppe. Med følelsen af, at han talte til O’Brien, og at han fremsatte en vigtig læresætning, skrev han:

Frihed er friheden til at sige, at to plus to er lig med fire. Hvis man kan det, følger alt andet efter.

Kapitel 8

Fra et sted langt inde i en sidegade kom en duft af friskmalet kaffe – ægte kaffe, ikke Victory Kaffe – strømmende ud på gaden. Winston standsede uvilkårligt op. I måske to sekunder var han tilbage i barndommens halvt glemte verden. Så smækkede en dør og lukkede af for duften lige så brat og effektivt, som hvis det havde været en lyd.

Han havde gået adskillige kilometer ad fortove, og det dunkede i bensåret. Det var anden gang på tre uger, han havde misset en aften i Medborgerhuset, en ubesindig beslutning, idet man kunne være sikker på, at ens tilstedeværelse i Medborgerhuset eller mangel på samme omhyggeligt blev registreret. I princippet havde Partimedlemmer ingen fritid, og han var aldrig alene, bortset fra når han lå i sin seng. Det blev antaget, at han, når han ikke arbejdede, spiste eller sov, deltog i en eller anden form for fællesaktivitet: At foretage sig noget, der antydede en forkærlighed for alenehed, bare det at gå en tur for sig selv, for eksempel, var altid en smule farligt. Der fandtes et ord for det på nysprog: Egetliv, kaldtes det og betød individualitet og excentricitet. Men her til aften, da han kom ud fra Ministeriet, havde aprilluftens mildhed fristet ham. Himlen var en varmere blå, end han ellers havde oplevet det år, og pludselig virkede en lang, støjende aften i Medborgerhuset med kedelige, udmattende spil, forelæsninger, knirkende kammeratskab smurt af gin fuldstændig ubærlig. En pludselig indskydelse havde fået ham til at vende ryggen til busstoppestedet og vandre ud i Londons labyrint, først mod syd, så mod øst, så mod nord igen. Han fortabte sig i ukendte gader og tænkte ikke over, i hvilken retning han gik.

”Hvis der er håb,” havde han skrevet i sin dagbog, ”findes det hos prollerne.” Ordene dukkede hele tiden op i hovedet på ham; de var på én gang en mystisk sandhed og en åbenlys absurditet. Han befandt sig et sted i det udflydende, brune slumkvarterer nordøst for det, der engang havde været St. Pancras Station. Han gik ad en brolagt gade med små toetagers huse med skrammede, afskallede døre, der førte direkte ud til fortovet, og som mindede sært om rottehuller. Der var pytter af ulækkert vand mellem brostenene. Ind og ud ad de mørke døråbninger og hen ad de smalle gyder, der gik ud til begge sider, myldrede et utroligt antal mennesker – piger i fuldt flor med voldsomt malede læber, og unge mænd, der jagtede pigerne, og opsvulmede, vraltende kvinder, som viste, hvordan pigerne ville se ud om ti år, og gamle, sammenkrummede væsner, der sjoskede af sted på udadvendte fødder, og lasede, barfodede børn, der legede i vandpytterne og løb til alle sider, når mødre råbte vredt. De fleste lagde ikke mærke til Winston; nogle få betragtede ham med forsigtig nysgerrighed. To kæmpestore kvinder med murstensrøde underarme lagt over kors på forklæderne stod og snakkede sammen uden for en døråbning. Winston opfangede brudstykker af samtalen.

”’Jo, jo,’ siger jeg så til hende, ’det er alt sammen meget fint,’ siger jeg. ’Men hvis du havde været i mine sko, havde du gjort det samme, som jeg gjorde. Det er nemt nok at kritisere,’ siger jeg til hende, ’men du har så heller ikke lige de problemer, som jeg så bakser med.’”

”Ja, der er jo lige det,” sagde den anden. ”Det er jo lige præcis der, hunden ligger begravet.”

De skærende stemmer stoppede brat. Kvinderne gloede på ham med tavs fjendtlighed, da han gik forbi. Men nej, det var ikke decideret fjendtlighed, snarere en art mistro, en kortvarig stivnen, som hvis man ser et ukendt dyr bevæge sig rundt tæt på. Partiets blå kedeldragter kunne ikke være et almindeligt syn på en gade som denne. Faktisk var det uklogt at blive set den slags steder, medmindre man havde et klart og umisforståeligt ærinde. Patruljerne kunne sagtens finde på at stoppe én, hvis man stødte på dem. ”Må jeg se dine papirer, kammerat? Hvad laver du her? Hvornår gik du fra arbejde? Er det her din sædvanlig rute hjem?” og så videre. Ikke at der var nogen regler, der forbød at tage en alternativ vej hjemad, men det var nok til at tiltrække opmærksomhed, hvis Tankepolitiet hørte om det.

Pludselig var hele gaden i oprør. Advarende råb hørtes fra alle sider. Folk smuttede ind gennem dørene som små kaniner. En ung kvinde sprang ud fra en dør lidt foran Winston, snuppede et lille barn, der sad i en vandpyt, slog sit forklæde om barnet og sprang ind igen, alt sammen i én bevægelse. I samme øjeblik kom en mand klædt i et sort jakkesæt af elastisk stof løbende ud fra en sidegade og hen mod Winston, mens han pegede ophidset op mod himlen.

”Damper!” råbte han. ”Pas på, mester! Lige deroppe! Ned at ligge!”

’Damper’ var det ord, som prollerne, uvist af hvilken grund, brugte om raketbomber. Winston smed sig øjeblikkeligt ned på maven. Prollerne havde næsten altid ret, når de kom med den slags advarsler. De lod til at have et instinkt, som flere sekunder i forvejen fortalte dem, at der var en raket på vej, selv om raketterne angiveligt bevægede sig med overlydshastighed. Winston lagde armene om hovedet. Der lød et brøl, der nærmest fik fortovet til at skyde ryg; han mærkede en masse småting regne ned over sin ryg. Da han igen kom benene, så han, at han var dækket af glasskår fra det nærmeste vindue.

Han gik videre. Bomben havde smadret en gruppe huse to hundrede meter længere fremme. En stor fane af sort røg hang i luften, og nedenunder en støvsky, hvor en menneskemængde allerede var ved at samle sig om ruinerne. Der lå en lille bunke puds og murbrokker på fortovet foran ham, og midt i bunken kunne han se en klart rød plamage. Da han kom nærmere, så han, at det var en menneskehånd, kappet af ved håndleddet. Bortset fra den blodige stump var hånden så hvid, at den lignede noget fra en gipsfigur.

Han sparkede hånden ud i rendestenen, hvorefter han drejede ned ad en sidegade på højre hånd for at undgå mængden. Efter tre-fire minutter var han ude af det område, som bomben havde raseret, og det myldrende, beskidte liv på gaden udspillede sig igen, som om intet var hændt. Klokken nærmede sig tyve, og de små drikkebuler, som prollerne frekventerede ( pubs, kaldte de dem), var propfulde af kunder. Fra deres snavsede svingdøre, som åbnede og lukkede sig i det uendelige, kom en stank af urin, savsmuld og surt øl. I et hjørne ved en fremstikkende facade stod tre mænd tæt sammen; den midterste havde en sammenfoldet avis, som de to andre granskede over skulderen på ham. Allerede inden Winston var kommet tæt nok på til at kunne se deres ansigtsudtryk, kunne han se en inderlig optagethed i hver eneste linje i deres kroppe. Det var tydeligvis en alvorlig sag, de stod og læste om. Han var et par skridt væk fra dem, da den lille gruppe pludselig brød op, og to af mændene begyndte at skubbe voldsomt til hinanden. Et øjeblik så det ud til, at de ville begynde at slås.

”Kan du for helvede ikke høre på, hvad jeg siger? Der er ikke blevet udtrukket tal, der slutter på syv i over fjorten måneder.”

”Gu er der så!”

”Gu er der ej! Derhjemme har jeg alle tal fra de sidste to år skrevet ned på et stykke papir. Skriver dem ned lige på minutten, gør jeg. Og jeg siger, ingen tal, der slutter på syv –”

”Gu er syv blevet trukket! Jeg kan næsten give dig hele tallet bare sådan. Fire-nul-syv sluttede det. Det var i februar, anden uge af februar.”

”Februar, min bare røv! Det hele står sort på hvidt. Og jeg siger dig, ingen tal –”

”Årh, klap i!” sagde den tredje mand.

De talte om Lotteriet. Winston så sig tilbage, da han var kommet tredive meter videre. De skændtes stadig med animerede, lidenskabelige grimasser. Lotteriet med den ugentlige udbetaling af enorme præmiesummer var den ene offentlige begivenhed, som proller gad beskæftige sig med. Det var ganske sandsynligt, at der fandtes millioner af proller, for hvem Lotteriet var den væsentligste, hvis ikke den eneste grund til at holde sig i live. Det var deres glæde, deres dårskab, deres bedøvelse, deres intellektuelle stimulans. Når det handlede om Lotteriet, var selv folk, der ellers knap nok kunne læse og skrive, tilsyneladende i stand til at udføre komplicerede udregninger og utrolige hukommelsesrelaterede bedrifter. Der var en hel stamme af mænd, som levede af at sælge systemer, prognoser og lykkebringende amuletter. Winston havde ikke noget med Lotteriet at gøre; det blev organiseret af Ministeriet for Rigelighed, men han vidste dog (i lighed med alle andre medlemmer af Partiet), at præmierne for det meste var imaginære. Kun små summer blev faktisk udbetalt; vinderne af de store præmier fandtes ikke i virkeligheden. Da der ikke var nogen egentlig kommunikation mellem de forskellige dele af Oceanien, var det ikke svært at arrangere.

Men hvis der var håb, fandtes det hos prollerne. Det måtte man holde fast i. Når man satte ord på, lød det fornuftigt nok; når man så de mennesker, man kom forbi på fortovet, blev det et spørgsmål om tro. Den gade, han var drejet ind på, førte ned ad bakke. Han havde en fornemmelse af, at han havde været i kvarteret før, og at der var en større vej ikke så langt væk. Fra et sted længere fremme hørtes råbende stemmer. Vejen drejede skarpt og endte i en trappe, som førte ned til en nedsunket gyde, hvor enkelte boder solgte slatne grøntsager. I det øjeblik kom Winston i tanke om, hvor han var. Gyden førte ud til hovedgaden, og om næste hjørne, højst fem minutter væk, var den genbrugsbutik, hvor han havde købt notesbogen, der nu fungerede som dagbog. Og i en lille butik med kontorartikler tæt ved havde han købt sit penneskaft og sin flaske med blæk.

Han standsede op og stod et øjeblik oven for trappen. På den anden side af gyden lå en lurvet lille pub, hvis vinduer så ud til at være matterede, men i virkeligheden bare var dækket af støv. En meget gammel mand, foroverbøjet, men tilsyneladende i fuld vigør, med et hvidt overskæg, der strittede fremad som på en reje, skubbede svingdøren op og gik ind. Mens Winston stod og så på ham, indså han, at manden, som var mindst firs, allerede havde været midaldrende under Revolutionen. Han og et par andre ligesom ham var den sidste forbindelse til kapitalismens forsvundne verden. I selve Partiet var der ikke mange tilbage, hvis ideer og tankegods stammede fra tiden før Revolutionen. Den ældre generation var stort set blevet udslettet i halvtredsernes og tressernes store udrensninger, og de få, der havde overlevet, var for længst blevet skræmt til total intellektuel kapitulation. Hvis der stadig fandtes nulevende mennesker, som kunne redegøre sandfærdigt for vilkårene i århundredets første årtier, kunne det kun være proller. Pludselig kom Winston i tanke om afsnittet fra historiebogen, som han havde skrevet af i sin dagbog, og en vanvittig indskydelse slog ned i ham. Han ville gå ind på pubben, sætte sig ved den gamle mand og udspørge ham: ”Fortæl mig om livet, dengang du var dreng. Hvordan var det? Var tingene bedre eller værre, end de er nu?”

I højt tempo for ikke at give sig selv tid til at blive bange gik han ned ad trappen og krydsede den smalle gade. Det var helt klart vanvid. Som altid var der ingen regler mod at tale med proller eller besøge deres pubber, men det var ikke desto mindre en alt for unormal ting at gøre til ikke at blive bemærket. Hvis en patrulje dukkede op, kunne han måske undskylde sig med et anfald af svimmelhed, men det var usandsynligt, at de ville tro på ham. Han skubbede døren op, og en ækel, osteagtig syrlig lugt ramte ham. Da han trådte ind, dæmpedes støjen af snakkende stemmer. Bag sin ryg kunne han mærke, at de øvrige gæster så på hans blå kedeldragt. Et spil dart, der var i gang i lokalets fjerne ende, holdt pause i et halvt minuts tid. Den gamle mand, han var fulgt efter, stod ved baren og var i gang med et skænderi med bartenderen, en stor, kraftig, krumnæset ung mand med kolossale underarme. En klynge mennesker med glas i hænderne stod omkring dem og betragtede situationen.

”Jeg spurgte dig pænt nok, ikk’?” sagde den gamle mand og rettede kamplystent skuldrene op. ”Står du og siger, at du ikke har et pint-glas i hele den her skide biks?”

”Og hvad fanden er så en pint?” sagde bartenderen og lænede sig fremad med fingerspidserne på baren.

”Hør lige ham! Han kalder sig bartender, og så ved han ikke engang, hvad en pint er! En pint er det halve af en quart, og der går fire quarts på en gallon. Og bagefter kan du begynde at lære alfabetet.”

”Aldrig hørt om det,” sagde bartenderen kort for hovedet. ”Enliters og halvliters – det er det, vi har. Der er glassene på hylden lige foran dig.”

”Jeg kan godt lide en pint,” vedblev den gamle. ”Du kunne have givet mig en pint så let som ingenting. Vi havde sgu ikke nogen af de der skide liter, dengang jeg var ung.”

”Dengang du var ung, boede vi alle sammen i træer,” sagde bartenderen og skævede til de andre kunder.

Der lød et brus af latter, og ubehaget over Winstons tilstedeværelse syntes at lette. Den gamle mands hvidstubbede ansigt var blevet lyserødt. Han vendte sig mumlende væk og stødte ind i Winston. Winston greb ham forsigtigt i armen.

”Må jeg ikke byde på et glas?” sagde han.

”Du er en ven i nøden,” sagde den gamle og rettede skuldrene op igen. Han lod ikke til at have bemærket Winstons blå kedeldragt. ”En pint!” sagde han aggressivt til bartenderen. ”En pint øl.”

Bartenderen skænkede to halve liter mørkebrunt øl i et par kraftige glas, som han havde skyllet i en spand under disken. Øl var det eneste, man kunne få at drikke i prollernes pubber. Det var ikke meningen, at proller skulle drikke gin, men i praksis kunne de let få fat på det. Dartspillet var i fuld gang igen, og klyngen af mænd ved baren var begyndt at tale om Lotteriet. Winstons tilstedeværelse var glemt for nuværende. Der stod et kortbord under vinduet, hvor Winston og den gamle mand kunne tale sammen uden at blive hørt af andre. Det var frygtelig farligt, men der var ikke nogen teleskærm i rummet, hvilket Winston havde konstateret, så snart han kom ind.

”Han kunne bare have givet mig en pint,” knurrede den gamle mand, da han sad med sit glas. ”En halv liter er ikke nok. Det er bare ikke nok. Men en liter er for meget. Det får min blære til at gå amok. For ikke at tale om prisen.”

”Der er meget, der må have ændret sig, siden du var ung,” sagde Winston prøvende.

Den gamle mands blege, blå øjne bevægede sig fra dartskiven til baren og videre til døren til herretoilettet, som om det var der på pubben, at han forventede at finde de største forandringer.

”Øllet var bedre,” sagde han til sidst. ”Og billigere! Da jeg var ung, kostede en sådan pilsner – en høkerbajer, kaldte vi det – fire pence for en pint. Det var før krigen, selvfølgelig.”

”Hvilken krig var det?” sagde Winston.

”Det hele er krig,” sagde den gamle affærdigende. Han tog sit glas og rettede sig op igen. ”Nå, men skål for et lykkebringende liv, ikk’?”

Det skarpt tegnede adamsæble i mandens tynde hals bevægede sig overraskende hurtigt op og ned, og øllet forsvandt. Winston gik op til baren og kom tilbage med to nye halvliters. Den gamle syntes at have glemt sin modvilje mod at drikke en hel liter.

”Du er meget ældre end mig,” sagde Winston. ”Du må have været voksen, før jeg overhovedet blev født. Du kan huske, hvordan det var i gamle dage, før Revolutionen. Folk på min alder ved ikke rigtig noget om det. Vi kan bare læse om det i bøger, og det, der står i dem, passer måske ikke helt. Det kunne jeg godt tænke mig at høre, hvad du siger til. I historiebøgerne står, at livet før Revolutionen var helt anderledes, end det er nu. Forfærdelig undertrykkelse, uretfærdighed, fattigdom der var værre, end noget vi kan forestille os nu. Her i London var der så mange, der ikke fik nok at spise gennem hele livet. Halvdelen af dem havde ikke engang sko på fødderne. De arbejdede tolv timer om dagen, gik ud af skolen, når de var ni, sov ti personer i ét rum. Og samtidig var der nogle ganske få andre, kun et par tusind eller sådan noget – kapitalister, blev de kaldt – som var rige og havde magten. De ejede alt, hvad der var værd at eje. De boede i kæmpestore, flotte huse med tredive tjenestefolk, kørte rundt i store biler og hestevogne med fire heste, drak champagne, gik med høj hat –”

Den gamle lyste op.

”Høj hat!” sagde han. ”Sjovt du lige skulle nævne sådan en. Jeg tænkte selv på dem så sent som i går, ved ikke hvorfor. Jeg tænkte bare, jeg har da ikke set en høj hat i årevis. Helt forsvundet, er de. Sidst jeg havde en på, var ved min svigerindes begravelse. Og det var – altså jeg kan ikke lige give dig datoen, men det har nok været halvtreds år siden. Altså, det var selvfølgelig bare en, jeg havde lejet, ikke, fordi –”

”Det med hattene er ikke så vigtigt,” sagde Winston tålmodigt. ”Pointen er, at de her kapitalister – og så nogle få advokater og præster og så videre, levede af dem – var herrer over jorden. Alting var der kun for deres skyld. I andre – almindelige mennesker, arbejderne – var deres slaver. De kunne gøre lige, hvad de ville med jer. De kunne bare sende jer til Canada som kvæg. De kunne gå i seng med jeres døtre, hvis de havde lyst. De kunne få jer pisket med noget, der hed en nihalet kat. I skulle tage hatten af, hvis I gik forbi dem på gaden. Alle kapitalister gik rundt med en flok lakajer, som –”

Den gamle mand lyste op igen.

”Lakajer!” sagde han. ”Se, dér er et ord, jeg ikke har hørt, siden jeg aner slet ikke hvornår. Lakajer! Så er jeg godt nok tilbage i tiden, er jeg. Jeg kan huske for umindelige tider siden, tog jeg nogle gange hen i Hyde Park om søndagen for at høre de gutter dér holde taler. Frelsens Hær, katolikkerne, jøderne, inderne – alle mulige var der. Og så var der denne her fyr – altså, jeg aner jo ikke, hvad han hed, vel, men sikke dog en taler han var! Jamen, som han dog sagde til! ’Lakajer,’ sagde han, ’borgerskabets lakajer! Elitens stikirenddrenge!’ Parasitter – det var et andet ord, han brugte. Og hyæner – han kaldte dem helt sikkert hyæner. Altså, han snakkede jo selvfølgelig om Labour, ikke.”

Winston sad med en følelse af, at de talte lidt forbi hinanden.

”Det, jeg egentlig gerne ville vide,” sagde han, ”var, om du synes, at du har mere frihed nu, end du havde dengang? Bliver du behandlet mere som et menneske? I gamle dage, hvor de rige, dem øverst oppe –”

”Overhuset,” sagde den gamle mand drømmende.

”Ja, Overhuset, for eksempel. Det, jeg spørger om, er, om disse mennesker behandlede dig som mindreværdig, alene fordi de var rige og du var fattig? Passer det, for eksempel, at du skulle tiltale dem ’Sir’ og tage hatten af, når du kom forbi dem?”

Den gamle lod til at tænke sig grundigt om. Han drak cirka det kvarte af sin øl, før han svarede.

”Jo,” sagde han. ”De kunne godt lide, hvis man lige lettede på hatten. Det var ligesom en måde at vise respekt på. Jeg var så ikke lige helt med på den selv, men jeg gjorde det da tit nok. Det var man ligesom nødt til, kunne man sige.”

”Og var det normalt – og jeg citerer bare fra det, jeg har læst i historiebøgerne – var det normalt, at disse kapitalister og deres tjenestefolk skubbede dig ned af fortovet og ud i rendestenen?”

”Der var da en af dem, som skubbede mig engang,” sagde den gamle mand. ”Jeg husker det, som var det i går. Det var ved Kapsejladsen – du milde, hvor var der altid ballade, når der var kapsejlads – og så støder jeg ind i en ung type på Shaftesbury Avenue. Lidt af en fin herre, var han – smart skjorte og sort frakke. Han zigzaggede sådan lidt frem og tilbage på fortovet, og jeg støder ind ham helt tilfældigt og slet ikke med vilje. Så siger han: ’Kan du ikke se dog for?” siger han. Og så siger jeg: ’Har du måske købt hele det her skide fortov eller hvad?’ Så siger han: ’Jeg river sgu hovedet af dig, hvis du skal spille smart.” Men så siger jeg: ’Du er fuld. Jeg melder dig til strisserne om et halvt minut,’ siger jeg. Og pokkerme om han så ikke stikker hænderne frem og skubber mig, så jeg nær ryger ud foran en bus. Nå, men jeg var jo ung dengang, og jeg ville have klappet ham én, men så –”

En følelse af magtesløshed ramte Winston. Den gamle mands hukommelse var ikke andet end en skrotbunke af detaljer. Man kunne udspørge ham hele dagen uden at få nogen egentlige oplysninger. Partiets historier kunne for så vidt godt være rigtige nok; de kunne endda være helt og aldeles rigtige. Han gjorde et sidste forsøg.

”Måske har jeg ikke udtrykt mig klart nok,” sagde han. ”Det, jeg prøver at sige, er som følger: Du har levet i meget lang tid, du har levet halvdelen af dit liv før Revolutionen. I 1925 var du for eksempel allerede voksen. Ud fra det, du kan huske, ville du så sige, at livet i 1925 var bedre, end det er nu, eller var det værre? Hvis du kunne vælge, ville du så foretrække at leve dengang eller nu?”

Den gamle så tænksomt på dartskiven. Han tømte sit ølglas, langsommere end før. Da han talte, var det i et tolerant, filosofisk tonefald, som om øllet havde gjort ham mildere stemt.

”Jeg ved godt, hvad du forventer, at jeg skal sige,” sagde han. ”Du forventer, at jeg skal sige, at jeg hellere ville være ung igen. Det ville de fleste sige, hvis man spurgte dem. Ens helbred er bedre, og man er stærkere, når man er ung. Når man når min alder, har man det aldrig helt godt. Jeg har alt muligt knas med bentøjet, og min blære er helt til rotterne. Seks-syv gange hver nat er jeg ude af sengen. Men på den anden side er der store fordele ved at være gammel. Man har ikke de samme bekymringer. Ikke noget rod med damerne. Jeg har ikke haft en dame i hen ved tredive år, faktisk. Ikke at jeg har haft lyst til det, heller.”

Winston lænede sig tilbage mod vindueskarmen. Det var nytteløst at blive ved. Han skulle lige til at hente mere øl, da den gamle rejste sig og småløb ud på det stinkende toilet. Den ekstra halve liter havde haft sin effekt. Winston sad et øjeblik og stirrede ned i sit glas og lagde knap nok mærke til, at hans fødder førte ham ud på gaden igen. Inden for tyve år, tænkte han, ville det store og enkle spørgsmål ’Var livet bedre før Revolutionen, end det er nu?’ være blevet helt og aldeles umuligt at besvare. Men i bund og grund var det allerede umuligt at besvare, idet de få spredte overlevende fra den gamle verden ikke var i stand til at sammenligne én tidsalder med en anden. De huskede en million ligegyldige småting, et skænderi med en kollega, en eftersøgning efter en forsvundet cykelpumpe, udtrykket på en for længst afdød søsters ansigt, små hvirvler af støv en blæsende morgen for halvfjerds år siden, men alle relevante fakta lå hinsides deres synsfelt. De var ligesom myrer, der kan se små ting, men ikke store. Og når hukommelsen svigtede og de skrevne kilder blev forfalsket – når det skete, måtte man godtage Partiets påstande om, at levevilkårene var forbedret, fordi der ikke fandtes og aldrig mere ville komme til at findes nogen standard, det kunne måles op imod.

I det øjeblik stoppede hans tankerække brat. Han standsede og hævede blikket. Han befandt sig i en smal gade med enkelte små og mørke butikker mellem beboelsesejendomme. Umiddelbart over hovedet på ham hang tre misfarvede metalkugler, der så ud, som om de engang havde været forgyldte. Der var noget bekendt ved stedet. Selvfølgelig! Han stod uden for genbrugsbutikken, hvor han havde købt dagbogen.

Han mærkede et stik af frygt. At købe den havde været en temmelig ubesindig ting at gøre, og han havde svoret, at han aldrig ville komme her igen. Men i samme sekund han havde tilladt tankerne at vandre frit, havde hans fødder ført ham hertil, som af deres egen vilje. Det var lige netop som værn mod den slags selvmorderiske impulser, at han var begyndt på dagbogen til at begynde med. Samtidig bemærkede han, at selv om klokken var næsten enogtyve, var butikken stadig åben. Med en fornemmelse af, at han ville være mindre iøjnefaldende indenfor end herude på fortovet, trådte han ind ad døren. Hvis nogen spurgte, ville han sige, at han prøvede at finde nogle barberblade.

Indehaveren havde netop tændt en olielampe, som afgav en uren, men venskabelig lugt. Han var en mand på omkring tres år, spinkel og rundrygget, med en lang, venlig næse og milde øjne, som i nogen grad blev forvrænget af tykke briller. Hans hår var næsten hvidt, men hans øjenbryn var buskede og stadig sorte. Brillerne, hans rolige, pertentlige bevægelser og hans gamle, sorte fløjlsjakke gav ham en intellektuel aura, som om han engang havde været litterat af en eller anden slags, eller måske musiker. Hans stemme var blød, som om den var falmet i årenes løb, og hans accent var mindre grov end hos de fleste proller.

”Jeg genkendte dig ude på fortovet,” sagde han med det samme. ”Du er den herre, der købte den unge dames scrapbog. Det var en smuk omgang papir, var det. Vandmærket, hed det engang. Der er ikke blevet lavet den slags papir i, åh, jeg ved snart ikke, måske halvtreds år.” Han så hen over brillerne på Winston. ”Er der noget bestemt, jeg kan hjælpe med, eller vil du bare kigge lidt?”

”Jeg kom lige forbi,” sagde Winston. ”Og så ville jeg bare kigge ind. Jeg er ikke ude efter noget særligt.”

”Godt det samme,” sagde butiksindehaveren, ”for jeg tror ikke, at jeg kunne have opfyldt dine ønsker.” Han slog undskyldende ud med en blød hånd. ”Du kan selv se, hvordan det står til; en tom butik, så at sige. Mellem os sagt, så er antikvitetsbranchen stort set død. Ingen efterspørgsel længere, og ingen lagerbeholdning. Møbler, porcelæn, glas – det hele er gået i stykker efterhånden. Og det meste metal er jo smeltet om. Jeg har ikke set en messinglysestage i årevis.”

Butikkens indre var faktisk ret overfyldt, men der var næsten intet, der havde den mindste værdi. Gulvpladsen var meget begrænset, fordi der rundt langs alle vægge stod utallige støvede billedrammer. I vinduet stod bakker med bolte og møtrikker, slidte mejsler, papirknive med knækkede blade, anløbne ure, som ikke engang prøvede at lade, som om de virkede, og en mængde andet skrammel. Kun på et lille bord i hjørnet lå en bunke ting – lakerede snusæsker, agatbrocher og den slags – som så ud til at kunne indeholde noget interessant. Da Winston var på vej hen mod bordet, fangede hans blik en rund, glat genstand, som skinnede dæmpet i lampelyset. Han samlede den op.

Det var en tung klump af glas, buet på den ene side og flad på den anden, så den havde en halvkugleagtig form. Der var noget sært blødt, noget regnvandsagtigt, ved både farven og teksturen. I midten af glasset, forstørret af den kurvede overflade, var der en mærkelig lyserød, sammenfoldet ting, der lignede en rose eller en søanemone.

”Hvad er det?” spurgte Winston fascineret.

”Det er koral, er det,” sagde manden. ”Den må være fra Det Indiske Ocean. Engang støbte man den slags ind i glas, ikke? Den er mindst hundrede år gammel. Mere, så vidt jeg kan bedømme.”

”Den er meget smuk,” sagde Winston.

”Meget smuk,” samtykkede butiksindehaveren. ”Men det er der ikke så mange, der ville sige nu om stunder.” Han hostede. ”Hvis det nu var sådan, at du ville købe den, så ville den koste fire dollars. Jeg kan huske dengang, hvor sådan en ville have indbragt otte pund, og otte pund var – ja, det kan jeg så ikke lige regne ud, men det var mange penge. Men hvem bryder sig om ægte antikviteter nu, de få, der er tilbage?”

Winston rakte med det samme manden fire dollars og lod glasgenstanden glide ned i lommen. Det, der mest af alt tiltalte ham, var ikke så meget dens skønhed som den aura af længst forgangne og helt anderledes tider, som syntes at omslutte den. Det glatte, regnvandsagtige glas mindede ikke om noget andet glas, han havde set. Den var dobbelt så attraktiv på grund af sin tilsyneladende ubrugelighed, selv om han godt kunne gætte, at den engang havde været brugt som brevpresser. Den føltes tung i hans lomme, men heldigvis lavede den ikke nogen synderlig bule. Det var en mærkelig ting, endda mistænkelig, for et Partimedlem at have. Gamle ting, og smukke ting, for den sags skyld, var altid en smule mistænkelige. Butiksindehaveren var blevet i mærkbart bedre humør efter at have fået de fire dollars. Winston indså, at han ville have accepteret tre eller endda to.

”Der er et rum mere ovenpå, som du måske kunne have lyst til at se på,” sagde han. ”Ikke at der er så meget. Bare et par småting. Vi skal bruge noget lys, hvis vi skal derop.”

Han tændte en lampe mere og gik krumbøjet i forvejen op ad den stejle, slidte trappe og hen ad en smal gang. Derfra ind i et rum, der ikke vendte ud mod gaden, men derimod havde udsigt over en brolagt baggård og en skov af skorstenspiber. Winston så, at møblerne stadig stod, som om det var meningen, at man skulle bo der. Der lå et smalt tæppe på gulvet, et billede eller to på væggen og en dyb, gammel lænestol ved pejsen. Et gammeldags glasindfattet ur med tolvtimersskive tikkede støt på kaminhylden. Under vinduet stod en seng, der var så stor, at den fyldte næsten en fjerdedel af rummet.

”Vi boede her, indtil konen døde,” sagde manden i et undskyldende tonefald. ”Jeg sælger møblerne lidt efter lidt. Det er jo en smuk mahogniseng, den der, eller det ville den være, hvis man kunne få utøjet ud. Men det er nok lidt bøvlet.”

Han holdt lampen op i luften, så den kunne oplyse hele rummet, og i det varme skær så det hele underligt indbydende ud. Winston fik den tanke, at det sikkert ville være let nok at leje værelset for et par dollars om ugen, hvis han turde løbe den risiko. Det var en vild, umulig tanke, en, der skulle udraderes, så snart den var tænkt, men rummet havde vakt en slags nostalgi i ham, en art nedarvet erindring. Det forekom ham, at han vidste nøjagtigt, hvordan det var at sidde i et værelse som dette, i en lænestol ved ilden med fødderne på kamingitteret og en kedel på varmehylden; helt alene, helt tryg, uden nogen, der holdt øje med én, ingen stemmer, der forfulgte én, ikke en lyd ud over den snurrende kedel og urets venlig tikken.

”Der er ikke nogen teleskærm,” kunne han ikke lade være med at mumle.

”Ah,” sagde den anden. ”Næ, sådan en har jeg aldrig haft. De er for dyre. Og jeg har egentlig aldrig syntes, at jeg havde brug for en, sådan set. Nå, men det er et ret fint klapbord derovre i hjørnet. Selvfølgelig skal der nye hængsler på, hvis altså man vil kunne bruge klapperne.”

Der stod en lille reol i et andet hjørne, som Winston følte sig draget af. Den indeholdt ikke andet end bras. Indsamlingen og ødelæggelsen af bøger havde været foretaget med samme grundighed i prolle-kvartererne som alle andre steder. Det var meget usandsynligt, at der noget sted i Oceanien fandtes en bog, der var trykt før 1960. Den gamle butiksindehaver, stadig med lampen i hånden, stod foran et billede i en ramme af rosentræ, som hang på den anden side af pejsen, over for sengen.

”Altså, hvis du tilfældigvis skulle være interesseret i gamle reproduktioner –” begyndte han varsomt.

Winston kom hen for at se på billedet. Det var et stålstik af en oval bygning med rektangulære vinduer og et lille tårn foran. Der var et rækværk rundt om bygningen, og bagerst var der noget, der lignede en statue. Winston stirrede på det et stykke tid. Der var noget bekendt ved det, selv om han ikke kunne huske statuen.

”Rammen er skruet fast i væggen,” sagde manden, ”men jeg kunne godt skrue den ud, vil jeg sige.”

”Jeg kender den bygning,” sagde Winston til sidst. ”Den er en ruin nu. Den ligger midt på gaden uden for Justitspaladset.”

”Nemlig. Uden for Domstolen. Den blev bombet i – åh, for mange år siden. Det var en kirke engang, St. Clement Danes, hed den.” Han smilede undskyldende, som om han vidste, at han sagde noget, der kunne lyde en anelse latterligt, og tilføjede: ”Løg og artiskokker, siger St. Clements klokker.”

”Hvad for noget?” sagde Winston.

”Nåh, ’Løg og artiskokker, siger St. Clements klokker’. Det var sådan en remse, vi havde, da jeg var dreng. Jeg kan ikke huske, hvordan den fortsætter, men jeg husker, hvordan den slutter: ’Her er et lys, der vil vise dig vej, Her kommer bødlen og hugger hovedet af dig.’ Det var en slags sangleg. De holdt armene op, så man kunne gå under, og når de kom til ’Her kommer bødlen og hugger hovedet af dig,’ sænkede de armene og fangede en. Alle navne på kirker i London var med – alle de store, altså.”

Winston spekulerede forbigående på, hvilket århundrede kirken var fra. Det var svært at afgøre alderen på bygninger i London. Alt, hvad der var stort og imponerende og så relativt nyt ud, blev automatisk udnævnt til at være bygget efter Revolutionen, mens alt, der helt åbenlyst var ældre, blev tilskrevet en tåget periode kendt som middelalderen. Århundrederne med kapitalisme havde ikke frembragt noget af værdi, var den officielle holdning. Man kunne ikke lære historie ud fra arkitektur, ligesom man heller ikke kunne fra bøger. Statuer, inskriptioner, mindesten, gadenavne – alt, hvad der kunne kaste lys over fortiden, var systematisk ændret.

”Jeg vidste ikke, at det havde været en kirke,” sagde han.

”Der er faktisk ret mange af dem tilbage,” sagde den gamle mand, ”selv om de nu bliver brugt til alt muligt andet. Hvordan var det nu med den der remse? Åh jo, nu har jeg den!

’Løg og artiskokker, si’r St. Clements klokker,

Giv mig tre farthings, si’r kirken St. Martin’s –‘

Ja, det er vist lige så langt, jeg kan komme. En farthing, det var en lille kobbermønt, den lignede lidt en cent.”

”Hvor lå St. Martin’s?” sagde Winston.

”St. Martin’s? Den ligger der stadig. På Victory Square, lige ved siden af kunstmuseet. En bygning med en slags trekantet terrasse og søjler ude foran og en stor trappe.”

Winston kendte udmærket stedet. Det var et museum for diverse propagandamateriale – modeller af raketbomber og Flydende Forter, voksfigur-tableauer, der skildrede fjendens grusomheder og den slags.

”St. Martin’s-in-the-Fields hed det engang,” tilføjede den gamle butiksindehaver, ”om end jeg ikke husker nogen marker i nærheden.”

Winston købte ikke billedet. Det ville have været en endnu mere upassende ejendel end glashalvkuglen og umuligt at tage med sig hjem, medmindre det blev fjernet fra rammen. Men han blev hængende et par minutter mere og snakkede med den gamle mand, hvis navn, fandt han ud af, ikke var Weeks, som man ellers kunne have troet på grund af skiltet på butiksfacaden, men derimod Charrington. Mr. Charrington var enkemand, treogtres år gammel og havde boet i butikken i tredive år. I al den tid havde han haft til hensigt at ændre navnet på butikken, men havde aldrig fået det gjort. Under hele deres samtale kørte den halvt erindrede børneremse rundt i hovedet på Winston. ”Løg og artiskokker, siger St. Clements klokker, Giv mig tre farthings, si’r kirken St. Martin’s.” Det var underligt, men når man sagde det for sig selv, fik man den illusion, at man kunne høre klokkerne, klokker fra et forsvundet London, som stadig fandtes et eller andet sted, forklædt og glemt. Fra det ene spøgelsesagtige tårn efter det andet hørte han dem ringe. Men så vidt han kunne huske, havde han aldrig hørt virkelige kirkeklokker.

Han løsrev sig fra mr. Charrington og gik alene ned ad trappen for ikke at lade den gamle mand se ham sondere terrænet udenfor, før han forlod butikken. Han havde allerede besluttet, at han efter et passende interval – en måned, måske – ville løbe den risiko at besøge den lille butik igen. Måske var det ikke farligere end at droppe en aften i Medborgerhuset. Det virkelig dumme havde været at komme tilbage i dag, efter at have købt dagbogen og uden at vide, om butiksindehaveren var til at stole på. Men –!

Ja, tænkte han igen, han ville vende tilbage. Han ville købe mere smukt skrammel. Han ville købe billedet af St. Clement Danes, tage det ud af rammen, fragte det hjem gemt under overdelen på sin kedeldragt. Han ville grave resten af remsen frem fra Charringtons mudrede hukommelse. Selv vanvidsprojektet med at leje værelset på første sal dukkede op i hovedet på ham i et kort glimt. I måske fem sekunder gjorde opstemtheden ham uforsigtig, og han trådte ud på fortovet uden først at kaste et blik ud gennem vinduet. Han var endda begyndt at nynne en improviseret melodi –

’Løg og artiskokker, siger St. Clements klokker,

Giv mig tre farthings, si’r –

Pludselig var det, som om hans hjerte frøs til is og hans indvolde blev flydende. En skikkelse i blå kedeldragt kom hen ad fortovet, ikke mere end ti meter væk. Det var pigen fra Fiktionsafdelingen, pigen med det mørke hår. Tusmørket havde sænket sig, men det var ikke svært at genkende hende. Hun så ham direkte i ansigtet og gik så videre, som om hun ikke havde set ham.

Et par sekunder var Winston for lammet til at bevæge sig. Så drejede han mod højre og gik væk med tunge skridt uden at lægge mærke til, at han gik den forkerte vej. Under alle omstændigheder var én sag blevet afklaret nu. Der var ikke længere tvivl om, at pigen udspionerede ham. Hun måtte være fulgt efter ham hertil, for det var ikke plausibelt, at hun ved et tilfælde skulle være ude at gå om aftenen på den samme obskure sidegade flere kilometer fra nogle af de kvarterer, hvor Partimedlemmerne boede. Det var for vildt et sammentræf. Om hun vitterlig var agent for Tankepolitiet eller bare en amatørspion drevet af nævenyttighed, var ret ligegyldigt. Det var nok, at hun havde set ham. Hun havde sikkert også set ham gå ind på pubben.

Det krævede stor anstrengelse overhovedet at flytte fødderne. Klumpen af glas i hans lomme bankede ind i hans lår for hvert skridt, og han havde næsten lyst til at tage den op og smide den væk. Det værste var smerten i maven. Et par minutter følte han, at han ville dø, hvis han ikke hurtigt fandt et toilet. Men der var ingen offentlige toiletter i et kvarter som det her. Så fortog kramperne sig og efterlod en dump murren i sit kølvand.

Gaden endte blindt. Winston standsede op og stod i adskillige sekunder og prøvede at finde frem til, hvad han skulle gøre, og så vendte han om og begav sig tilbage i den retning, han var kommet fra. Da han drejede om hjørnet, slog det ham, at det ikke var mere end tre minutter siden, pigen havde passeret ham; hvis han løb, kunne han sikkert indhente hende. Han kunne skygge hende, indtil de var et tilpas øde sted, og så smadre hendes hoved med en sten. Glashalvkuglen i hans lomme var sikkert også tung nok. Men han droppede planen igen med det samme, fordi alene tanken om fysisk anstrengelse var ubærlig. Han kunne ikke løbe, han kunne ikke slå. Desuden var hun ung og stærk og kunne sagtens forsvare sig. Han overvejede også at skynde sig hen til Medborgerhuset og blive der, til de lukkede, så han på den måde kunne skaffe sig et delvist alibi for aftenen. Men det var også umuligt. En dødelig mathed havde lagt sig tungt over ham. Det eneste, han ville, var at komme hurtigt hjem og sætte sig ned og være stille.

Klokken havde passeret toogtyve, da han nåede hjem. Lyset blev slukket på hovedkontakten klokken treogtyve tredive. Han gik ud i køkkenet og bundede en tekopfuld Victory Gin. Så satte han sig hen til bordet i alkoven og fandt dagbogen frem fra skuffen. Men han åbnede den ikke med det samme. Fra teleskærmen hørtes en metallisk kvindestemme skråle en patriotisk sang. Han sad og stirrede på bogens marmorerede forside og prøvede forgæves at lukke stemmen ude.

De kom og hentede én om natten, altid om natten. Det rigtige at gøre var at tage livet af sig, før de kom. Det var der utvivlsomt mange, der gjorde. Mange forsvindinger var i virkeligheden selvmord. Men det krævede et vanvittigt, fortvivlet mod at begå selvmord i en verden, hvor skydevåben og alle former for hurtigtvirkende, sikre giftstoffer var umulige at skaffe. Han tænkte forvirret på den biologiske meningsløshed ved smerte og frygt, menneskekroppens forræderi, den uundgåelige forstening i øjeblikke, hvor der kræves en særlig indsats. Han kunne måske have bragt den mørkhårede pige til tavshed, hvis han havde reageret hurtigt nok, men netop på grund af den ekstreme fare, han befandt sig i, havde han mistet evnen til at gøre noget. Det slog ham, at man i krisesituationer aldrig kæmper mod en ydre fjende, men mod sin egen krop. Selv nu, på trods af ginnen, gjorde den dumpe smerte i maven det umuligt at tænke sammenhængende. Og det er det samme, indså han, i alle tilsyneladende heroiske eller tragiske situationer. På slagmarken, i torturkammeret, på et synkende skib – sagen, man kæmper for, bliver altid glemt, fordi kroppen svulmer op, til den fylder hele universet, og selv når man ikke er lammet af frygt eller skriger af smerte, er livet en endeløs kamp mod sult eller kulde eller søvnløshed, mod dårlig mave eller dårlige tænder.

Han åbnede dagbogen. Det var vigtigt at få skrevet noget ned. Kvinden fra teleskærmen var begyndt på en ny sang. Hendes stemme borede sig ind i hjernen på ham som glasskår. Han prøvede at tænke på O’Brien, som han vist nok skrev dagbogen til, men kom i stedet til at tænke på de ting, der ville ske, når Tankepolitiet havde hentet ham. Det var lige meget, om de slog én ihjel med det samme. At blive slået ihjel var bare det, man forventede. Men før døden (ingen talte om det, men alle vidste det) var der hele tilståelsesrutinen, man skulle igennem: Man skulle vride sig på gulvet og skrige om nåde, der var den knagende lyd af knogler, der brækkede, der var smadrede tænder og blodige klumper af hår.

Hvorfor skulle man gennemleve det, når slutresultatet alligevel blev det samme? Hvorfor kunne man ikke skære et par dage eller uger ud af livet? Der var ingen, der undgik at blive opdaget, og ingen, der ikke tilstod. Når man først én gang var bukket under for tankeforbrydelser, var det hundrede procent sikkert, at man snart ville være død. Hvorfor skulle de rædsler, som ikke ændrede det mindste, være en så uafvendelig del af fremtiden?

Han prøvede igen og med lidt større held at fremmane billedet af O’Brien. ”Vi mødes der, hvor der ikke er noget mørke,” havde O’Brien sagt til ham. Han vidste, hvad det betød, eller troede, at han vidste det. Det sted, hvor der ikke var noget mørke, var en imaginær fremtid, en, man aldrig ville opleve, men som man via forudanelser på mystisk vis kunne tage del i. Men stemmen fra teleskærmen forhindrede han i at følge tankerækken længere. Han stak en cigaret i munden. Halvdelen af tobakken faldt ud på hans tunge lige med det samme, et bittert støv, som var svært at spytte ud igen. Big Brothers ansigt dukkede op i hans hoved og fortrængte O’Briens. Ligesom han havde gjort et par dage tidligere, fiskede han en mønt op af lommen og så på den. Ansigtet stirrede tilbage på ham, tungt, roligt, beskyttende. Men hvad var det for et smil, der skjulte sig under den mørke moustache? Som slag fra en blyklokke kom ordene tilbage til ham:

Krig er fred

Frihed er slaveri

Uvidenhed er styrke

Anden del

Kapitel 1

Det var midt på formiddagen, og Winston havde forladt sit aflukke for at gå på toilettet.

En enlig skikkelse nærmede sig fra den anden ende af den lange, stærkt oplyste gang. Det var pigen med det mørke hår. Der var gået fire dage siden den aften, hvor de var løbet på hinanden uden for genbrugsbutikken. Da hun kom tættere på, så han, at hendes højre arm var i slynge, hvilket man ikke kunne se på afstand, fordi slyngen havde samme farve som hendes kedeldragt. Hun havde sikkert klemt sin hånd, da hun svingede rundt med et af de store kalejdoskoper, som blev brugt, når der skulle laves udkast til romanernes handling. Det var en almindelig ulykke i Fiktionsafdelingen.

De var måske fire meter fra hinanden, da pigen snublede og faldt så lang hun var. Hun udstødte et lille skrig af smerte. Hun måtte være faldet på sin skadede arm. Winston stoppede op. Pigen var kommet op på knæ. Hendes ansigt var blevet mælkehvidt, og hendes mund så rødere ud end nogensinde. Hendes blik fastholdt hans, og hendes ansigt havde et bedende udtryk, der snarere lignede angst end smerte.

En mærkelig følelse rørte sig i Winstons hjerte. Foran ham var en fjende, der prøvede at dræbe ham. Foran ham var også et menneskeligt væsen, smerteplaget, muligvis med brækkede knogler. Han var instinktivt trådt et skridt frem for at hjælpe hende. I det øjeblik, hvor han havde set hende falde på sin skadede arm, havde det været, som om han mærkede smerten i sin egen krop.

”Er du kommet noget til?” sagde han.

”Det er ikke noget. Det er bare min arm. Det går over om et øjeblik.” Hun talte, som om hendes puls var høj og uregelmæssig. Hun var meget bleg.

”Har du brækket noget?”

”Nej, nej, jeg har det fint. Det gjorde bare ondt et øjeblik, det er det hele.”

Hun rakte sin frie hånd frem, og han hjalp hende op at stå. Hun havde fået lidt farve tilbage i kinderne og lod til at have det meget bedre. ”Det er ikke noget,” sagde hun igen. ”Det var bare et slag. Tak, kammerat.”

Og så gik hun videre hen ad gangen, i et tempo, der syntes at understrege, at det virkelig ikke havde været noget. Hele episoden havde næppe varet mere end et halvt minut. At holde ansigtet helt upåvirket af følelser var en vane, der havde fået status af instinkt, og de havde ovenikøbet stået lige foran en teleskærm. Ikke desto mindre havde det været meget vanskeligt ikke at vise overraskelse, for i de to-tre sekunder, hvor han hjalp hende op, havde hun givet ham noget i hånden. Der var ingen tvivl om, at hun havde gjort det helt bevidst. Det var noget småt og fladt. Da han gik ind på toilettet, puttede han det i lommen og mærkede efter med fingerspidserne. Det var et stykke sammenfoldet papir.

Mens han stod ved kummen, lykkedes det ham at folde det ud. Der måtte helt klart være en eller anden besked skrevet på det. Et øjeblik var han fristet til at gå ind i en af toiletbåsene og læse den med det samme. Men han vidste udmærket, at det ville være utrolig dumt. Der var ingen steder, hvor man kunne være mere sikker på, at årvågne øjne hele tiden holdt øje med teleskærmene.

Han gik tilbage til sit skrivebord og satte sig ned. Han smed papirstumpen henkastet på bordet sammen med de øvrige papirer, tog brillerne på og trak taleskriveren hen mod sig. ”Fem minutter,” sagde han til sig selv. ”Mindst fem minutter.” Hans hjerte hamrede skræmmende højt i brystet på ham. Heldigvis var det stykke arbejde, han var i gang med, ren rutine, en korrektion af en lang række tal, ikke noget, han behøvede tænke så meget over.

Hvad det end var, der var skrevet på papiret, måtte det have en eller anden politisk betydning. Så vidt han kunne bedømme, var der to muligheder. Den første og langt den mest sandsynlige var, at pigen var agent for Tankepolitiet, præcis som han havde frygtet. Han vidste ikke, hvorfor Tankepolitiet skulle vælge at overbringe meddelelser på den måde, men de havde måske deres grunde. Papiret kunne indeholde en trussel, en indkaldelse, en ordre til at begå selvmord, en fælde af en slags. Men der var også en anden, vildere mulighed, som hele tiden stak hovedet frem, selv om han ihærdigt prøvede at undertvinge den. Måske var beskeden slet ikke fra Tankepolitiet, men fra en undergrundsorganisation. Måske fandtes Broderskabet faktisk! Måske var pigen med i det! Tanken var helt afgjort absurd, men den var alligevel dukket op i hovedet på ham, i samme øjeblik han havde mærket det sammenfoldede stykke papir i sin hånd. Det var først et par minutter senere, at den langt mere sandsynlige forklaring havde meldt sig. Og selv nu, mens hans intellekt og sunde fornuft sagde ham, at beskeden formentlig betød døden, var det ikke det, han troede, og det ubegrundede håb var der stadig, hans hjerte hamrede og han havde svært ved at holde stemmen i ro, mens han mumlede tal i taleskriveren.

Han rullede det færdige arbejde sammen og puttede det i røret. Der var gået otte minutter. Han rettede på brillerne, sukkede og trak næste bunke hen til sig. Det sammenfoldede stykke papir lå øverst i bunken. Han foldede det ud og glattede det. Med store, uregelmæssige bogstaver stod der:

Jeg elsker dig.

I flere sekunder var han for lamslået til overhovedet at smide den belastende seddel i erindringshullet. Da han gjorde det, kunne han ikke lade være med at læse ordene igen, selv om han udmærket kendte faren ved at vise for meget interesse, bare for at sikre sig, at det virkelig var det, der stod.

Resten af formiddagen havde han svært ved at arbejde. En ting var at koncentrere sig om rækken af banale arbejdsopgaver; noget helt andet og langt sværere var at skjule sin ophidselse for teleskærmen. Han havde det, som om der brændte en ild i hans mave. Frokost i den varme, overfyldte, støjende kantine var et helvede. Han havde håbet at kunne være lidt alene i løbet af frokostpausen, men desværre lod idioten Parsons sig dumpe ned ved siden af ham. Svedlugten stod som en sky omkring ham og overdøvede den metalliske dunst fra stuvningen, mens han uophørligt plaprede løs om forberedelserne til Hadeugen. Han var især begejstret for en papmachémodel af Big Brothers hoved, to meter bred, som blev lavet til lejligheden af hans datters trup i Spionerne. Det mest irriterende var, at Winston næsten ikke kunne høre, hvad han sagde i den støjende kantine, så han hele tiden blev nødt til at bede om at få en eller anden åndssvag detalje gentaget. En enkelt gang fik han et glimt af pigen. Hun sad ved et bord sammen med to andre piger i den fjerne ende af kantinen. Hun lod ikke til at have set ham, og han så ikke i den retning igen.

Eftermiddagen var mere tålelig. Lige efter frokostpausen kom der en kompliceret og vanskelig opgave, som ville tage ham flere timer og krævede, at alt andet blev skubbet til side. Opgaven bestod i at falsificere en række produktionsrapporter fra to år tidligere på en måde, så et fremtrædende medlem af Indercirklen, som nu var faldet i unåde, blev miskrediteret. Det var den slags opgaver, Winston var god til, og i mere end to timer lykkedes det ham at lukke den mørkhårede pige ude af sine tanker. Men så kom mindet om hendes ansigt tilbage, og med det en brændende, ubærlig trang til at være alene. Først når han blev alene, kunne han tænke den nye udvikling igennem. Det var en af hans aftener i Medborgerhuset. Han huggede endnu et smagsløst måltid i sig i kantinen, skyndte sig hen til Medborgerhuset, deltog i en højtidelig og fjollet ’diskussionsgruppe’, spillede to bordtenniskampe, drak adskillige glas gin og sad en halv time og hørte en forelæsning med titlen ” Ingsoc i relation til skak ”. Hans sjæl visnede af kedsomhed, men for en gangs skyld havde han ingen trang til at snyde sig udenom en aften i Medborgerhuset. Ved synet af ordene Jeg elsker dig var ønsket om at holde sig i live vældet op i ham, og med ét virkede det dumt at løbe nogen risiko. Det var først klokken treogtyve, da han lå i sin seng – i mørket, hvor man var i sikkerhed for teleskærmen, så længe man var stille – at han var i stand til at tænke sammenhængende.

Det var et fysisk problem, der skulle løses: Hvordan skulle han kontakte pigen og organisere et møde. Han overvejede ikke længere muligheden af, at hun muligvis var i gang med at lægge en fælde for ham. Han vidste, at det ikke var det, der var på færde, på grund af hendes åbenlyse, umiskendelige sindsbevægelse, da hun gav ham sedlen. Det var tydeligt, at hun havde været skræmt fra vid og sans, hvilket ikke var underligt. Det strejfede ham heller ikke at afvise hendes tilnærmelser. For kun fem dage siden havde han tænkt på at smadre hendes hoved med en sten, men det var ligegyldigt nu. Han tænkte på hendes nøgne, ungdommelige krop, som han havde set i sin drøm. Han havde anset hende for at være et fjols ligesom alle de andre, havde været sikker på, at hendes hoved var proppet med løgne og had og hendes mave med kulde. Tanken om, at han kunne miste hende, miste hendes hvide, unge krop, ramte ham som en slags feber. Det, han frygtede mere end noget andet, var, at hun skulle ændre mening, hvis ikke han hurtigt kom i kontakt med hende. Men de fysiske vanskeligheder ved at mødes virkede uoverstigelige. Det var som at forsøge et skaktræk, når man allerede var sat mat. Lige meget hvor man vendte sig hen, stirrede teleskærmene på én. Faktisk havde han overvejet alle tænkelige måder at kommunikere med hende på inden for de første fem minutter, efter han havde læst sedlen. Men nu, hvor han havde tid til at spekulere, gennemgik han mulighederne én efter én, som om han lagde en stribe værktøjer frem på et bord.

Det stod helt klart, at et møde som det her til formiddag ikke kunne gentages. Hvis hun havde arbejdet i Arkivafdelingen, ville det have været relativt enkelt, men han havde kun en meget vag idé om, hvor i bygningen Fiktionsafdelingen holdt til, og han havde intet påskud til at bevæge sig derhen. Hvis han havde vidst, hvor hun boede, og hvornår hun gik fra arbejde, kunne han sørge for at møde hende på hjemvejen. Men at følge efter hende var for risikabelt, for det ville indebære at hænge ud foran Ministeriet, hvilket helt sikkert ville blive bemærket. Og det var helt udelukket at sende hende et brev. Det var ikke engang en hemmelighed, at alle breve helt rutinemæssigt blev åbnet undervejs. Faktisk var der kun ganske få mennesker, der i det hele taget skrev breve. Når det handlede om de beskeder, det en gang imellem var nødvendigt at sende, fandtes der trykte postkort med lange lister med vendinger, og så stregede man bare dem ud, som ikke skulle bruges. Desuden vidste han ikke, hvad pigen hed, og kendte ikke hendes adresse. Til sidst besluttede han, at det sikreste sted var kantinen. Hvis han kunne komme til at sidde alene ved et bord med hende, cirka midt i rummet, ikke for tæt på teleskærmene og med tilstrækkeligt højlydte samtaler omkring dem – hvis man kunne skaffe sig de betingelser i bare et halvt minut, var det måske muligt at udveksle et par ord.

Hele den næste uge var som en urolig drøm. Dagen efter kom hun først ned i kantinen, da han var på vej ud, fordi fløjten allerede havde lydt. Hun var formodentlig blevet overflyttet til et senere hold. De passerede hinanden uden så meget som at veksle et blik. Dagen efter var hun i kantinen til sædvanlig tid, men sammen med tre andre piger og lige under en teleskærm. I tre forfærdelige dage kom hun slet ikke. Hele hans krop og hjerne syntes at være ramt af utålelig overfølsomhed, en form for gennemsigtighed, som gjorde hver bevægelse, hver lyd, hver kontakt, hvert ord, han var nødt til at sige eller høre på, til en pinsel. Selv i søvne kunne han ikke helt undslippe billedet af hende. Han rørte ikke dagbogen i den periode. Hvis der var nogen lettelse at finde, fandt han den i sit arbejde, hvor han somme tider kunne glemme sig selv og alt omkring sig i op til ti minutter ad gangen. Han havde absolut ingen anelse om, hvad der var sket med hende. Der var ingen, han kunne spørge. Hun kunne være blevet fordampet, hun kunne have begået selvmord, hun kunne være blevet forflyttet til den anden ende af Oceanien, men den værste og mest sandsynlige mulighed var, at hun havde skiftet mening og besluttet at undgå ham.

Næste dag dukkede hun op igen. Hendes arm var ikke længere i slynge, men hun havde en bandage om håndleddet. Lettelsen over at se hende var så stor, at han ikke kunne lade være med at stirre direkte på hende i adskillige sekunder. Den følgende dag var han meget tæt på at komme til at tale med hende. Da han kom ind i kantinen, sad hun ved et bord et godt stykke fra væggen, alene. Det var ret tidligt, og der var ikke så mange mennesker. Køen sneglede sig fremad, indtil Winston var næsten fremme ved disken, hvor det hele så gik i stå i to minutter, fordi en eller anden klagede over, at han ikke havde fået sin sødetablet. Men pigen var stadig alene, da Winston havde fået sin bakke og begav sig i retning af hendes bord. Han nærmede sig nonchalant, mens han lod, som om han ledte efter en ledig plads ved et af bordene bag hende. To sekunder mere, så var den hjemme. Så var der en stemme bag ham, der råbte: ”Smith!” Han lod, som om han ikke hørte det. ”Smith!” gentog stemmen lidt højere. Det var nytteløst. Han vendte sig om. En lyshåret, tåbeligt udseende ung mand ved navn Wilsher, som han knap nok kendte, inviterede ham smilende til at sætte sig på en ledig plads ved sit bord. Det var for farligt at afslå. Efter han var blevet genkendt, kunne han ikke sætte sig ved siden af en enlig pige. Det ville være for påfaldende. Han satte sig med et venligt smil. Det tåbelige lyshårede ansigt strålede ham i møde. Winston oplevede en kort hallucination, hvor han smadrede en hakke direkte ind i det. Pigens bord blev fyldt i løbet af et par minutter.

Men hun måtte have set ham nærme sig, og måske havde hun forstået hans hensigt.

Næste dag sørgede han for at komme tidligt. Og ganske rigtigt – hun sad ved et bord nogenlunde samme sted, og igen alene. Manden lige foran Winston i køen var en lille, hurtig, billeagtig mand med fladt ansigt og små, mistænksomme øjne. Da Winston vendte sig væk fra disken med sin bakke i hænderne, så han, at den lille mand var på vej hen til pigens bord. Han mærkede håbet sive bort. Der var en ledig plads ved et bord lidt længere væk, men noget ved den lille mands adfærd og fremtoning antydede, at han var for optaget af sin egen personlige bekvemmelighed til ikke at vælge det bord med bedst plads, nemlig hendes. Med iskoldt hjerte fulgte Winston efter. Det var ligegyldigt, hvis han ikke kunne tale med hende på tomandshånd. I det øjeblik lød der et voldsomt brag. Den lille mand lå på alle fire; hans bakke var fløjet ud af hænderne på ham, og to strømme af suppe og kaffe løb hen over gulvet. Han kom på benene med et olmt blik på Winston, som han åbenbart mente havde spændt ben for ham. Men det var okay. Fem sekunder senere sad han med hamrende hjerte ved pigens bord.

Han så ikke på hende. Han pakkede sin mad ud og begyndte med det samme at spise. Det var af afgørende betydning at begynde at tale, før der kom andre, men han var grebet af en paralyserende frygt. Der var gået en uge, siden hun først havde henvendt sig til ham. Hun kunne have skiftet mening, hun måtte have skiftet mening. Det var utænkeligt, at det her skulle ende godt; den slags skete aldrig i virkeligheden. Det kunne sagtens være endt med, at han havde siddet stum af skræk, indtil det var for sent, hvis ikke han havde set Ampleforth, poeten med de behårede ører, som gik usikkert rundt med sin bakke og ledte efter et sted at sidde. På sin egen vage, ubestemmelige måde var Ampleforth knyttet til Winston og ville helt givet sætte sig ved bordet, hvis han fik øje på ham. Han havde måske ét minut til at få det klaret. Både Winston og pigen spiste støt. Det, de spiste, var en tynd stuvning, nærmest en suppe, med grønne bønner. Winston begyndte at tale lavt og mumlende. Ingen af dem så op; de fortsatte med at skovle den vandige ret i sig og udveksle de få nødvendige ord mellem mundfuldene.

”Hvornår får du fri?”

”Atten tredive.”

”Hvor kan vi mødes?”

”Victory Square, lige ved monumentet.”

“Der er masser af teleskærme.”

”Lige meget, hvis der er mennesker nok.”

”Skal jeg kigge efter et signal?”

”Nej. Du skal ikke komme hen til mig, før du ser mig midt i en stor flok. Og lad være med at se på mig. Bare hold dig i nærheden.”

”Hvornår?”

”Nitten.”

”Okay.”

Ampleforth så ikke Winston og satte sig ved et andet bord. De sagde ikke mere, og i det omfang det var muligt for to personer, der sidder over for hinanden ved samme bord, så de ikke på hinanden. Pigen spiste hurtigt sin frokost færdig og gik, mens Winston blev siddende og røg en cigaret.

Winston nåede frem til Victory Square før den aftalte tid. Han gik rundt om soklen under den kolossale kannelerede søjle, oven på hvilken en statue af Big Brother stirrede mod syd i retning af den himmel, hvor han havde nedkæmpet de eurasiske fly (for et par år siden havde det været de østasiatiske fly) i Slaget om Airstrip One. På gaden foran stod en rytterstatue, som angiveligt forestillede Oliver Cromwell. Klokken fem minutter over var pigen stadig ikke at se. Igen blev Winston grebet af en frygtelig angst. Hun kom ikke, hun havde skiftet mening! Han gik langsomt hen langs pladsens nordlige side og fandt en bleg, pastelfarvet fornøjelse ved at identificere St. Martin’s kirke, hvis klokker, dengang den havde klokker, havde ringet ”Giv mig tre farthings”. Så fik han øje på pigen henne ved monumentet. Hun læste, eller lod, som om hun læste en plakat, der snoede sig i en spiral op ad søjlen. Det var ikke sikkert for ham at nærme sig, før flere mennesker havde forsamlet sig. Der var teleskærme hele vejen rundt om soklens kant. I samme øjeblik hørtes råbende stemmer og tunge køretøjer fra et sted ude til venstre. Pludselig satte alle i løb hen over pladsen. Pigen smuttede adræt rundt om løverne neden for monumentet og løb med. Winston fulgte efter. Mens han løb, opfangede han råb om, at en konvoj med eurasiske fanger var på vej.

Pladsens sydlige ende var allerede blokeret af en tæt masse af mennesker. Winston, som normalt var den type, der holdt sig ude til siden, i periferien af enhver menneskemængde, skubbede og masede og vred sig fremad, indtil han befandt sig midt i flokken. Snart var han inden for en armslængde af pigen, men vejen var blokeret af en enorm prolle og en næsten lige så enorm prollekvinde, formentlig hans kone, som nærmest udgjorde en uigennemtrængelig mur af kød. Winston ormede sig sidelæns, og med et voldsomt ryk fremefter lykkedes det ham at mase sin skulder ind mellem dem. Et øjeblik føltes det, som om hans indvolde blev kværnet til mos mellem to muskuløse hofter, men så var han igennem. Han svedte. Han stod ved siden af pigen, skulder ved skulder, mens de begge stirrede lige frem for sig.

En lang række lastbiler med vagter med maskinpistoler og udtryksløse ansigter kom langsomt ned ad gaden. I lastbilerne sad små gule mænd med tarvelige grønlige uniformer på hug, tæt stuvet sammen. Deres triste, asiatiske ansigter stirrede ud over kanten på ladet, totalt uinteresserede. En gang imellem, når en af lastbilerne kørte over et bump, hørtes raslende metal – alle fangerne havde lænker om benene. Læs efter læs af triste krigsfanger kørte forbi. Winston vidste, at de var der, men han så dem kun halvt. Pigens skulder og højre arm ned til albuen var presset ind mod ham. Hendes kind var tæt nok på til, at han kunne mærke varmen fra den. Hun tog med det samme styringen, præcis som hun havde gjort i kantinen. Hun talte med samme tonløse stemme som før, næsten uden at bevæge læberne, en tyst mumlen, som let blev overdøvet af støjen fra stemmer og lastbiler.

”Kan du høre mig?”

”Ja.”

”Kan du få fri søndag eftermiddag?”

”Ja.”

”Så hør godt efter. Du skal huske det her. Tag til Paddington Station –”

Med en næsten militærisk præcision, der kom bag på ham, skitserede hun den rute, han skulle tage. En halv times togtur, drej til venstre uden for stationen, to kilometer hen ad vejen: En port, hvor øverste tværstang manglede, en sti hen over en mark, en smal, græsbevokset vej, et spor mellem buske, et dødt træ med mos på. Det var, som om hun havde et kort i hovedet. ”Kan du huske det hele?” sagde hun til sidst.

”Ja.”

”Drej til venstre, så til højre, så til venstre igen. En port uden den øverste stang.”

”Ja. Hvornår?”

”Femten. Måske er du nødt til at vente. Jeg tager en anden vej. Er du sikker på, at du kan huske det hele?”

”Ja.”

”Så kom væk fra mig, så hurtigt du kan.”

Det havde hun ikke behøvet at sige. Men lige netop da kunne de ikke mase sig ud af menneskemængden. Lastbilerne kørte stadig forbi, og folk gloede umætteligt. I begyndelsen havde der været enkelte mishagsytringer og ukvemsord, men kun fra Partimedlemmer, og det var hurtigt stoppet. Den dominerende følelse syntes at være simpel nysgerrighed. Fremmede, hvad enten de var fra Eurasien eller Østasien, var mærkelige dyr. Man så dem bogstavelig talt kun, når der var tale om krigsfanger, og selv så fik man som oftest kun korte glimt af dem. Ingen vidste, hvad der blev af dem, bortset fra de få, der blev hængt for krigsforbrydelser. De andre forsvandt simpelthen, formodentlig til arbejdslejrene. De runde, mongolske ansigter var blevet erstattet af mere europæiske typer, snavsede, skæggede, udmattede. Øjne over beskidte kindben så ind i Winstons, nogle gange med en mærkelig intensitet, og flakkede så væk igen. Konvojen var ved at være kørt forbi. I den sidste lastbil så han en ældre mand med et ansigt omkranset af et tæt krat af gråt hår; han stod ret op på ladet med håndleddene over kors foran sig, som om han var vant til have dem bundet. Tiden var inde til, at Winston og pigen måtte skilles. Men i sidste øjeblik, mens mængden stadig holdt dem fanget på stedet, rakte hendes hånd ud efter hans og gav den et hurtigt klem.

Det varede knap ti sekunder, men det virkede, som om de havde holdt hinanden i hånden i længere tid. Han havde tid til at lære hver eneste enkelthed i hendes hånd at kende. Han udforskede de lange fingre, de fintformede negle, den ru håndflade, den glatte hud omkring håndleddet. Alene ud fra følelsen ville han kunne genkende synet af den. I samme øjeblik gik det op for ham, at han ikke vidste, hvilken farve hendes øjne havde. De var sikkert brune, men folk med mørkt hår havde somme tider blå øjne. Det ville være helt utrolig dumt og farligt at dreje hovedet og se på hende. Med sammenfiltrede hænder, usynlige blandt de mange masende kroppe, stod de og stirrede lige frem, og i stedet for pigens øjne var den ældre krigsfanges øjne, som stirrede sørgmodigt på Winston fra krattet af gråt hår.

Kapitel 2

Winston gik hen ad den smalle vej i et flimrende spil af lys og skygge, trådte ud i lysende gyldne områder, hver gang grenene over ham delte sig. Under træerne til venstre var jorden dækket af en blå tåge af klokkeblomster. Det føltes, som om luften kyssede ens hud. Det var den anden maj. Fra et sted dybt inde i skoven lød ringduernes kurren.

Han var lidt tidligt på den. Rejsen havde ikke voldt ham nogen problemer, og pigen var tydeligvis så erfaren, at han var mindre bange, end han ellers ville have været. Han gik ud fra, at hun kunne finde et sikkert sted. Generelt kunne man ikke tillade sig at tro, at det var mere sikkert ude på landet end i London. Der var selvfølgelig ingen teleskærme, men der var altid risiko for skjulte mikrofoner, som kunne opfange ens stemme og genkende den; desuden var det svært at tage ud på egen hånd uden at vække opsigt. Ved rejser på under 100 kilometer behøvede man ikke at få sit pas stemplet, men somme tider holdt patruljer til ved jernbanestationerne og tjekkede papirerne hos alle Partimedlemmer, de stødte på, og stillede ubelejlige spørgsmål. Han havde dog ikke set nogen patruljer denne gang, og på gåturen fra stationen sikrede han sig, at ingen fulgte efter ham ved hele tiden at kaste diskrete blikke tilbage over skulderen. Toget var proppet med proller, som var i feriestemning på grund af solskinnet. Der var træsæder i kupeen, som var fyldt til bristepunktet af én enkelt familie, der omfattede alt fra en tandløs oldemor til en baby på kun en måned, som skulle ud og tilbringe eftermiddagen med ’svigerfamilien’ på landet og, som de uden videre fortalte Winston, skaffe sig lidt sortbørssmør.

Vejen blev bredere, og et øjeblik senere kom han til den sti, hun havde fortalt ham om, nærmest bare en dyresti, som førte ind i krattet. Han havde ikke noget ur, men klokken kunne ikke være femten endnu. Klokkeblomsterne voksede så tæt under hans fødder, at det var umuligt ikke at træde på dem. Han bukkede sig ned og plukkede nogle af dem, dels for at få tiden til at gå, og dels på grund af en eller anden løst formuleret idé om, at det kunne være fint at have en buket blomster til pigen, når de mødtes. Han havde fået plukket en ret stor buket og indsnusede deres svagt kvalmende duft, da en lyd et sted bag ham fik ham til at stå helt stille. Den umiskendelige lyd af en fod, der trådte på en kvist. Han forsatte med at plukke blomster. Det virkede som det bedste at gøre. Måske var det pigen, eller måske var der nogen, der alligevel var fulgt efter ham. At se sig om var at indrømme skyldfølelse. Han plukkede én til og én til. En hånd lagde sig let på hans skulder.

Han så op. Det var pigen. Hun rystede på hovedet, tydeligvis en advarsel om at forholde sig tavs, hvorefter hun skubbede buskene til side og førte ham ad en smal sti dybere ind i skoven. Det var indlysende, at hun havde gået der før, for hun smuttede uden om de mest sumpede områder, som om det var en vane. Winston fulgte efter hende, stadig med buketten af klokkeblomster i hånden. Hans første følelse var lettelse, men mens han betragtede den stærke, slanke krop foran sig med det højrøde skærf, der lige netop var stramt nok til at fremhæve hendes hofters kurver, begyndte en følelse af mindreværd at tynge ham. Selv nu virkede det ret sandsynligt, at hun, når hun vendte sig om og så på ham, ville trække sig væk. Luftens sødme og bladenes grønhed tog modet fra ham. Allerede på vejen fra stationen havde majsolskinnet fået ham til at føle sig snavset og bleg, et indendørsvæsen med Londons sodede støv i porerne. Det gik op for ham, at hun sandsynligvis aldrig havde set ham i dagslys, udendørs. De kom til det væltede træ, hun havde snakket om. Pigen hoppede over og tvang buskene til side, selv om der ikke syntes at være nogen åbning mellem dem. Da Winston fulgte efter, så han, at de nu stod i en naturlig lysning, en lille græsklædt bakke tæt omkranset af høje, unge træer. Pigen standsede og vendte sig om.

”Så er vi her,” sagde hun.

Han stod over for hende på nogle meters afstand. Han turde stadig ikke komme nærmere.

”Jeg ville ikke sige noget ude på stien,” fortsatte hun, ”hvis der nu skulle være en skjult mikrofon et sted. Det er der nok ikke, men der kunne være en. Der er altid en risiko for, at de svin genkender ens stemme. Men vi er i sikkerhed her.”

Han turde stadig ikke komme nærmere. ”Vi er i sikkerhed her?” gentog han stupidt.

”Ja. Se træerne.” Det var små asketræer, som på et tidspunkt var blevet fældet og så var begyndt at spire igen til en skov af slanke stammer, hvoraf ingen var tykkere end hans håndled. ”Der er ikke noget, der er stort nok til at gemme en mikrofon i. Desuden har jeg været her før.”

De talte bare sammen. Det var lykkedes ham at tage et skridt hen mod hende. Hun stod helt rank foran ham med et smil, der så en anelse ironisk ud, som om hun spekulerede på, hvorfor han var så langsom. Klokkeblomsterne var faldet til jorden. Det var, som om de var faldet af sig selv. Han tog hende i hånden.

”Er det ikke utroligt,” sagde han, ”men indtil nu vidste jeg ikke, hvilken farve dine øjne var.” De var brune, så han, en ret lys nuance af brun, og med mørke vipper. ”Nu, hvor du har set, hvordan jeg virkelig ser ud, kan du så stadig holde ud at kigge på mig?”

”Ja, sagtens.”

”Jeg er niogtredive år gammel. Jeg har en kone, jeg ikke kan slippe af med. Jeg har åreknuder og fem kunstige tænder.”

”Jeg er ligeglad,” sagde pigen.

I næste øjeblik var hun i hans arme, om end ingen kunne sige, hvem der havde taget initiativet. Først følte han ikke andet end ren og skær vantro. Den ungdommelige krop var trykket ind mod hans, det mørke hår mærkedes mod hans ansigt, og ja, hun havde faktisk vendt ansigtet opad, og han kyssede den brede, røde mund. Hun havde lagt armene om halsen på ham og kaldte ham skat, søde, elskede. Han havde trukket hende ned på jorden, hun gjorde ikke den mindste modstand, han kunne gøre lige, hvad han ville med hende. Men sandheden var, at han ikke følte noget fysisk, bortset fra selve den kropslige kontakt. Det eneste, han følte, var vantro og stolthed. Han var glad for, at det her skete, men han følte intet fysisk begær. Det var for tidligt, hendes ungdom og kønne udseende skræmte ham, han var alt for vant til at leve uden kvindeligt selskab – han kendte ikke grunden. Pigen satte sig op og fjernede en klokkeblomst fra håret. Hun sad lænet ind mod ham med en arm om livet på ham.

”Pyt med det, min skat. Det haster ikke. Vi har hele eftermiddagen. Er det ikke et fantastisk gemmested, det her? Jeg fandt det engang, jeg blev væk på en fælles vandretur. Hvis der kommer nogen, kan man høre dem på lang afstand.”

”Hvad hedder du?” sagde Winston.

”Julia. Jeg ved godt, hvad du hedder. Du hedder Winston – Winston Smith.”

“Hvordan ved du det?”

“Jeg er nok bedre til at finde ud af ting, end du er, søde. Sig mig, hvad syntes du om mig før den dag, hvor jeg gav dig sedlen?”

Han følte sig slet ikke fristet til at lyve. Det var en art kærlighedserklæring at begynde med at fortælle det værste.

”Jeg hadede synet af dig,” sagde han. ”Jeg havde lyst til at voldtage dig og myrde dig bagefter. For to uger siden overvejede jeg seriøst at smadre dit hoved med en brosten. Hvis du virkelig vil vide det, troede jeg, at du havde noget at gøre med Tankepolitiet.”

Pigen lo glad; hun opfattede det tydeligvis som en hyldest til hendes forklædnings skudsikkerhed. ”Da ikke Tankepolitiet? Troede du virkelig det?”

”Altså, måske ikke helt på den måde. Men på grund af dit udseende – altså bare fordi du er ung og frisk og sund, forstår du – så tænkte jeg, at de sandsynligvis –”

”Du mente, at jeg var en god Partisoldat. Ren af sind og ord. Bannere, optog, slogans, spil, fællesture og alt det. Og du troede, at hvis jeg bare fik skyggen af en chance, så ville jeg angive dig som tankeforbryder og få dig slået ihjel.”

”Ja, noget i den retning. Der er mange unge piger, der er sådan, faktisk.”

”Den er den her forbandede tingest, der gør det,” sagde hun og rev det røde skærf af, symbolet på De Unges Anti-Sex-Liga. Hun smed det over en busk. Så, som om det havde mindet hende om noget at røre ved skærfet, stak hun hånden i lommen på sin kedeldragt og fandt et lille stykke chokolade. Hun knækkede det midt over og gav halvdelen til Winston. Inden han overhovedet havde taget imod det, vidste han, at det var noget helt specielt chokolade. Det var mørkt og blankt og pakket ind i sølvpapir. Chokolade var som regel støvbrunt, smuldrende og smagte, i det omfang man kunne beskrive smagen, som røgen fra et affaldsbål. Men på et eller andet tidspunkt havde han smagt chokolade som det, hun nu havde givet ham. Det første strejf af duften havde fremmanet et utydeligt, porøst minde, som ikke desto mindre var kraftigt og foruroligende i al sin flygtighed.

”Hvor har du fået det fra?”

”Det sorte marked,” sagde hun henkastet. ”Faktisk er jeg den slags pige, set udefra. Jeg er god til spil. Jeg var tropsfører i Spionerne. Jeg laver frivilligt arbejde tre aftener om ugen for De Unges Anti-Sex-Liga. Jeg har brugt utallige timer på at sprede deres råddenskab over hele London. Jeg bærer altid den ene ende af banneret, når der er optog. Jeg ser altid entusiastisk ud og kniber mig aldrig uden om noget. Man skal altid råbe med mængden, som jeg siger. Det er den eneste måde at holde sig ude af farezonen på.”

Den første lille bid chokolade var smeltet på Winstons tunge. Smagen var fantastisk. Men der var stadig det svage minde, der sneg sig rundt langs hans bevidstheds yderste kant, noget, der tydeligt fornemmedes, men ikke kunne reduceres til en specifik form, som et eller andet man ser ud af øjenkrogen. Han skubbede det fra sig, bevidst om, at det var mindet om noget, han gerne ville gøre om, men ikke kunne.

”Du er meget ung,” sagde han. ”Ti eller femten år yngre end mig. Hvordan kan jeg på nogen måde virke tiltrækkende på dig?”

”Det var noget i dit ansigt. Jeg tænkte, at jeg ville tage chancen. Jeg er god til at finde folk, der ikke passer ind. Så snart jeg så dig, vidste jeg, at du var imod dem.”

’Dem ’ betød tilsyneladende Partiet, og mest af alt Inderkredsen, som hun omtalte med åbenlys, spotsk hadefuldhed, hvilket gjorde Winston lidt ilde til mode, selv om han godt vidste, at de var i sikkerhed her, hvis man overhovedet kunne være i sikkerhed noget sted. Noget, som virkelig overraskede ham, var hendes grove sprog. Partimedlemmer skulle helst ikke bande, og Winston gjorde det selv meget sjældent, i hvert fald ikke højt. Men Julia syntes at være ude af stand til at nævne Partiet og Inderkredsen især uden at bruge den slags ord, som man ellers kun så malet på murene i fugtige gyder. Han havde ikke noget imod det. Det var bare et symptom på hendes modstand mod Partiet og alle dets metoder, og på en måde virkede det naturligt og sundt, som en hest, der nyser, hvis den lugter til noget dårligt hø. De havde forladt lysningen og vandrede igen i de flimrende skygger med armene om livet på hinanden, når stien var bred nok til at gå to ved siden af hinanden. Han bemærkede, hvor meget blødere hun føltes, nu hvor skærfet var væk. De talte hviskende sammen. Uden for lysningen, sagde Julia, var det klogest at være stille. De kom til udkanten af den lille skov. Hun stoppede ham.

”Du skal ikke gå ud i det åbne område. Måske er der nogen, der holder øje. Men vi er okay, så længe vi holder os bag grenene.”

De stod i skyggen af et hasselkrat. Sollyset, filtreret gennem talløse blade, føltes stadig varmt mod deres ansigter. Winston så ud over engdraget på den anden side af skoven, og med et sært, langsomt chok indså han, at han genkendte det. Han havde set det før. En gammel, afgræsset eng med en sti, der snoede sig af sted mellem enkelte muldvarpeskud. I det pjuskede læhegn på den anden side af engen vajede elmetræernes grene blidt i vinden, og deres blade bevægede sig forsigtigt i tætte klynger som kvinders hår. Et sted i nærheden, men lige uden for synsvidde, måtte der være en bæk med grønne damme, hvor der svømmede skaller.

”Er der ikke en bæk lige her et sted?” hviskede han.

”Jo, der er en bæk. Henne langs kanten af marken, faktisk. Der er fisk, store fisk. Man kan se dem stå i dammene under piletræerne og slå med halen.”

”Det er Det Gyldne Land – næsten,” mumlede han.

”Det Gyldne Land?”

”Nej, ikke noget. Det er bare noget, jeg har set i en drøm.”

”Se!” hviskede Julia.

En sangdrossel havde sat sig på en gren højst fem meter væk, cirka i øjenhøjde med dem. Måske havde den ikke set dem. Den sad i solen, de stod i skyggen. Den spredte vingerne og foldede dem omhyggeligt sammen igen, dukkede hovedet et øjeblik, som om den hilste ærbødigt på solen, og så brød den ud i sang. I eftermiddagsstilheden var lyden forbløffende høj. Winston og Julia klyngede sig fascinerede til hinanden. Musikken fortsatte, minut efter minut, med utrolige variationer; aldrig gentog fuglen sig selv, det var næsten, som om den bevidst demonstrerede sin virtuositet. Nogle gange holdt den et par sekunders pause, spredte vingerne og foldede dem igen, hvorefter den atter fyldte sit spættede bryst med luften og sang videre. Winston så på den med en slags diffus ærefrygt. Hvem, hvad sang den fugl for? Der var ingen mage, ingen rival, der holdt øje med den. Hvad fik den til at sætte sig på en gren i et ensomt skovbryn og synge ud i intetheden? Han spekulerede på, om der alligevel var skjult en mikrofon et sted. Han og Julia havde kun talt i hviskende tonefald, og en eventuel mikrofon ville ikke kunne opfange deres stemmer, men den ville kunne opfange droslen. Måske sad der en lille, billeagtig mand i den anden ende og lyttede opmærksomt – lyttede til fuglens sang. Lidt efter lidt drev strømmen af musik alle spekulationer ud af hovedet på ham. Det var, som om der blev hældt en væske ud over ham, blandet med sollyset, der blev filtreret gennem bladene. Han holdt op med at tænke og nøjedes med at føle. Pigens krop var blød og varm. Han drejede hende rundt, de stod tæt med front mod hinanden; hendes krop syntes at smelte sammen med hans. Uanset hvor hans hænder bevægede sig hen, var det hele så føjeligt som vand. Deres munde sugede sig fast til hinanden; det var meget anderledes end de hårde kys, de havde udvekslet tidligere. Da deres ansigter atter skiltes, sukkede de begge dybt. Fuglen blev forskrækket og fløj bort på klaprende vinger.

Winston førte munden helt hen til hendes øre. ”Nu,” hviskede han.

”Ikke her,” hviskede hun tilbage. ”Kom med tilbage til gemmestedet. Det er sikrere.”

Hurtigt, med lejlighedsvis knasen af kviste, begav de sig tilbage til lysningen. Da de igen stod i ringen af unge træer, vendte hun sig om mod ham. De trak begge vejret hurtigt, men smilet var kommet tilbage til hendes ansigt og spillede diskret i hendes mundvige. Hun stod et øjeblik og så på ham, så tog hun fat i lynlåsen på hans kedeldragt. Og ja, det var næsten som i hans drøm. Næsten lige så hurtigt som han havde forestillet sig, havde hun flået tøjet af, og da hun smed det fra sig, var det med den samme forrygende bevægelse, som syntes at kunne udslette en hel civilisation. Hendes krop skinnede hvidt i solen. Men et øjeblik så han ikke på hendes krop; hans øjne var fæstnet til hendes fregnede ansigt med det svage, men lidt frække smil. Han lagde sig på knæ foran hende og tog hendes hænder i sine.

”Har du gjort det her før?”

”Selvfølgelig. Hundredvis af gange – eller i hvert fald mange.”

”Med Partimedlemmer?”

”Ja, altid med Partimedlemmer.”

”Også fra Inderkredsen?”

”Nej, ikke med de svin. Men der er masser af dem, der ville gøre det, hvis de fik muligheden. De er ikke så hellige, som de prøver at fremstå.”

Hans hjerte sprang et slag over. Hun havde gjort det masser af gange. Han ville ønske, at det virkelig var hundredvis – tusindvis. Alt, som mindede om fordærv, fyldte ham med vildt håb. Hvem vidste, måske var Partiet bundråddent under den glatte overflade, måske var dets ihærdige strenghed og selvfornægtelse bare et trick, som dækkede over den totale lastefuldhed. Hvis han kunne have inficeret hele banden med spedalskhed eller syfilis, ville han have gjort det med glæde! Hvad som helst, der kunne fordærve, forrådne, svække, underminere! Han trak hende ned, så de sad på knæ over for hinanden.

”Hør her. Jo flere mænd, du har været sammen med, desto højere elsker jeg dig. Forstår du det?”

”Ja, fuldstændigt.”

”Jeg hader renhed. Jeg hader godhed! Jeg vil ikke have, at der skal findes dydighed nogen steder. Jeg vil have alle til at være fordærvet hele veje igennem.”

”Jamen, så burde jeg passe perfekt til dig, min skat. Jeg er fordærvet hele vejen igennem.”

”Kan du lide det her? Jeg mener ikke bare med mig, jeg mener selve det at gøre det.”

”Jeg elsker det.”

Det var det, mere end noget andet, han ville høre. Ikke bare et menneskes kærlighed, men dyrisk instinkt, et simpelt, ublandet begær: Det var den kraft, der ville flå Partiet i småstykker. Han trykkede hende ned i græsset, ned mellem de faldne klokkeblomster. Denne gang var der ingen vanskeligheder. Lidt senere faldt deres heftige vejrtrækning atter til ro, og de gled fra hinanden med en slags behagelig magtesløshed. Det var, som om solen var blevet varmere. De var begge to søvnige. Han rakte ud efter sin kedeldragt og lagde den over hende. Næsten med det samme faldt de i søvn og sov en halv times tid.

Winston vågnede først. Han satte sig op og betragtede det fregnede ansigt, som stadig sov trygt. Hun lå med den ene hånd under kinden. Bortset fra munden ville man næppe kalde hende smuk. Hun havde et par fine rynker om øjnene, hvis man så nøje efter. Det korte, mørke hår var usædvanligt tykt og blødt. Det gik op for ham, at han stadig ikke vidste, hvad hun hed til efternavn, eller hvor hun boede.

Den unge, stærke krop, nu hjælpeløs i søvnen, vækkede en medfølende beskyttertrang i ham. Men den tankeløse ømhed, som han havde følt ved hasselkrattet, mens droslen sang, var ikke helt kommet tilbage. Han fjernede kedeldragten og så på hendes bløde, hvide hud. I gamle dage, reflekterede han, så en mand på en piges krop og besluttede, at den var attråværdig, og det var det. Men nu kunne man ikke føle ren kærlighed eller rent begær. Ingen følelser var rene, fordi det hele var blandet med frygt og had. Deres omfavnelse havde været en kamp, orgasmen en sejr. Det var et slag mod Partiet. Det var en politisk handling.

Kapitel 3

”Vi kan godt komme her igen,” sagde Julia. ”Normalt er det sikkert nok at bruge et gemmested to gange. Men først om en måned eller to, selvfølgelig.”

Så snart hun var vågnet, havde hendes opførsel ændret sig. Hun blev årvågen og nøgtern, tog tøj på, bandt det røde skærf om livet og begyndte at organisere hjemturen. Det virkede naturligt at overlade det til hende. Hun havde tydeligvis en praktisk snilde, som Winston manglede, og desuden lod hun til at have en udtømmende viden om landskabet rundt om London, opnået gennem utallige fællesvandreture. Den rute, hun gav ham, var temmelig anderledes end den, han var kommet ad, og førte ham til en anden station. ”Man skal aldrig tage hjem samme vej, som man er kommet,” sagde hun, som om hun fremsatte et vigtigt princip, en overordnet læresætning. Hun ville tage af sted først, og Winston skulle vente en halv time, før han fulgte efter.

Hun havde omtalt et sted, hvor de kunne mødes efter arbejde fire aftener senere. Det var en gade i et af de fattigere kvarterer, hvor der var et udendørs marked, der som regel var overbefolket og støjende. Hun ville gå rundt mellem boderne og lade, som om hun var på udkig efter snørebånd eller sytråd. Hvis hun vurderede, at der var fri bane, ville hun pudse næse, når han nærmede sig; gjorde hun det ikke, skulle han gå videre uden at kigge på hende. Men med lidt held ville det være sikkert at tale sammen et kvarters tid i vrimlen, så de kunne aftale et nyt møde.

”Og nu skal jeg gå,” sagde hun, så snart han havde indprentet sig hendes instrukser. ”Jeg skal være tilbage nitten tredive. Jeg skal lave to timers arbejde for De Unges Anti-Sex-Liga, dele brochurer ud eller et eller andet. Er det ikke langt ude? Gider du lige børste mig af. Har jeg kviste i håret? Sikker? Okay, så farvel, min elskede, farvel.”

Hun kastede sig om halsen på ham, kyssede ham næsten voldeligt og skubbede sig så vej ud gennem de unge træer og forsvandt næsten lydløst. Han havde stadig ikke fundet ud af, hvad hun hed til efternavn, eller hvor hun boede. Men det var også lige meget, for det var utænkeligt, at de nogensinde kunne mødes indendørs eller udveksle nogen form for skriftlig kommunikation.

De kom aldrig tilbage til lysningen i skoven. I maj måned opstod der kun én yderligere mulighed for at elske. Det skete på et andet gemmested, Julia kendte, et klokketårn ved en kirkeruin i et næsten helt øde område, hvor en atombombe havde ramt tredive år tidligere. Det var et godt gemmested, når man først nåede frem, men turen derhen var meget farlig. Derudover kunne de kun mødes på gaden, et nyt sted hver aften og aldrig længere end en halv time ad gangen. Ude på gaderne var det som regel muligt at tale sammen i et vist omfang. Mens de drev hen ad fyldte fortove, aldrig helt side om side og uden nogensinde at se på hinanden, førte de en mærkelig afbrudt samtale, som blev tændt og slukket som lysstråler fra et fyrtårn, pludselig skubbet ud i tavshed midt i en sætning, når en Partiuniform nærmede sig eller de kom for tæt på en teleskærm, og så hentet frem igen kort efter, kun for brat at blive afsluttet, når de gik hver sin vej ved det aftalte sted, og genoptaget stort set uden introduktion dagen efter. Julia lod til at være temmelig vant til den slags samtaler, som hun kaldte ’at tale i portioner’. Hun var også forbløffende dygtig til at tale uden at bevæge læberne. Kun én gang i løbet af en måneds aftenmøder lykkedes det dem at udveksle et kys. De gik tavse ned ad en sidegade (Julia nægtede at sige noget, når de ikke befandt sig på hovedstrøgene), da der lød et øredøvende brag, og jorden skælvede, og luften blev mørk, og pludselig lå Winston på siden, forslået og skrækslagen. En raketbombe måtte være slået ned ret tæt på. Han fik øje på Julias ansigt et par centimeter fra hans, dødeligt hvidt, hvidt som kridt. Selv hendes læber var hvide. Hun var død! Han knugede hende ind til sig og opdagede, at han kyssede et varmt og levende ansigt. Hendes læber var dækket af støv. De var begge dækket af et tykt lag hvidt støv.

Der var aftener, hvor de nåede frem til deres mødested, men var nødt til at ignorere hinanden, fordi en patrulje netop var kommet om hjørnet eller en helikopter svævede lige over dem. Selv hvis det havde været mindre farligt, ville det stadig være svært at finde tid til at mødes. Winston arbejdede tres timer om ugen, Julia endnu mere, og deres fridage afhang af det øjeblikkelige arbejdspres og faldt kun sjældent sammen. Desuden havde Julia ikke mange friaftener. Hun brugte utrolig meget tid på at gå til forelæsninger og deltage i demonstrationer, distribuere litteratur for De Unges Anti-Sex-Liga, fremstille bannere til Hadeugen, samle ind til sparekampagnen og lignende aktiviteter. Det kunne betale sig, sagde hun, det var camouflage. Hvis man overholdt de små regler, kunne man lettere bryde de store. Hun fik endda Winston til at afsætte endnu en af sine aftener til deltidsammunitionsfremstilling, som blev udført frivilligt af fanatiske Partimedlemmer. Så en aften om ugen tilbragte Winston fire timer i lammende kedsomhed med at skrue små stykker metal sammen, som sikkert var dele til en tændsats, i et underbelyst værksted med gennemtræk, hvor lyden af hamren blandede sig dystert med musik fra teleskærmene.

Da de mødtes i klokketårnet, blev hullerne i deres fragmenterede samtale fyldt ud. Det var en brændende eftermiddag. Luften i det lille kvadratiske kammer over klokkerne var varm og stillestående og lugtede voldsomt af duemøg. De sad og talte sammen i timevis på det støvede, overstrøede gulv; en gang imellem rejste en af dem sig for at kigge ud gennem skydeskårene og sikre sig, at ingen var på vej hen mod tårnet.

Julia var seksogtyve. Hun boede på et kollegium med tredive andre piger (”Der stinker hele tiden af kvinder! Jeg hader kvinder!” sagde hun), og hun arbejdede, som han havde gættet, med romanskrivemaskinerne i Fiktionsafdelingen. Hun kunne godt lide sit arbejde, som mestendels bestod i at køre og vedligeholde en kraftig, men ustabil elektrisk motor. Hun var ”ikke klog”, men glad for at bruge hænderne og følte sig hjemme i selskab med maskiner. Hun kunne redegøre for hele processen med at skrive en roman, fra det overordnede direktiv fra Planlægningskomiteen til de sidste justeringer og finpudsninger foretaget af Omskrivningsholdet. Men hun var ikke interesseret i det færdige produkt. Hun ”brød sig ikke så meget om at læse,” sagde hun. Bøger var bare en vare, der skulle produceres, ligesom marmelade og snørebånd.

Hun havde ingen erindringer om noget som helst før begyndelsen af tresserne, og den eneste, hun nogensinde havde kendt, der jævnligt snakkede om tiden før Revolutionen, var en bedstefar, som var forsvundet, da hun var otte. I skolen havde hun været anfører for hockeyholdet og havde vundet gymnastikpokalen to år i træk. Hun havde været tropsfører i Spionerne og afdelingssekretær i Ungdomsligaen, før hun var kommet med i De Unges Anti-Sex-Liga. Hun havde altid fremstået som en ulastelig personlighed. Hun var endda blevet udvalgt (et usvigelig sikkert tegn på et godt ry) til at arbejde i Pornosek, den underafdeling af Fiktionsafdelingen, som masseproducerede billig pornografi til prollerne. Afdelingen blev kaldt Smudshuset af dem, der arbejdede der, fortalte hun. Hun havde været der et år og havde været med til at lave hæfter i forseglede pakker med titler som Spankinghistorier og En nat på pigeskolen, som derefter blev købt i smug af unge proller, som troede, at de købte noget illegalt.

”Hvordan er de bøger?” spurgte Winston nysgerrigt.

”Åh, de er det mest åndssvage bras. De er faktisk kedelige. De har kun seks forskellige plot, men de bytter lidt rundt på dem. Selvfølgelig arbejdede jeg kun på kalejdoskoperne. Jeg var aldrig med på Omskrivningsholdet. Jeg er ikke litterær, min skat – ikke engang nok til det.”

Han fik til sin store overraskelse at vide, at alle medarbejderne i Pornosek, bortset fra afdelingslederne, var piger. Teorien var, at mænd, hvis sexinstinkter var sværere at styre end kvinders, var i større fare for at blive fordærvet af det sjofle snavs, de havde med at gøre.

”De vil ikke engang have gifte kvinder dér,” tilføjede hun. ”Piger anses for at være rene. Men her er i hvert fald en, der ikke er det.”

Hun havde haft sin første affære, da hun var seksten, med et tresårigt Partimedlem, som senere begik selvmord for at undgå at blive anholdt. ”Og det var ret godt,” sagde Julia, ”ellers ville de have fået mit navn, når han tilstod.” Siden havde der været flere andre. Livet var ret enkelt, som hun så det. Man ville gerne have det sjovt, ”de”, i betydningen Partiet, ville forhindre én i at have det sjovt, og så brød man reglerne efter bedste evne. Hun lod til at mene, at det var lige så naturligt, at ”de” skulle prøve at stjæle folks fornøjelser, som at man selv prøvede at undgå at blive snuppet. Hun hadede Partiet og gjorde opmærksom på sit had med de groveste gloser, men hun rettede ikke nogen overordnet kritik mod det. Hun var ligeglad med Partiets doktriner, medmindre de havde direkte indflydelse på hendes eget liv. Han bemærkede, at hun aldrig brugte nysprog, undtagen de ord, som var blevet en del af hverdagssproget. Hun havde aldrig hørt om Broderskabet og nægtede at tro på, at det fandtes. Enhver form for organiseret oprør mod Partiet, som på forhånd var dømt til fiasko, virkede stupidt på hende. Det var smartere at bryde reglerne og holde sig i live samtidig. Han spekulerede lidt på, hvor mange andre som hende, der fandtes blandt den yngre generation, som var vokset op i Revolutionens verden og aldrig havde kendt til andet og derfor accepterede Partiet som noget, der aldrig kunne ændres, ligesom himlen, unge mennesker, som ikke gjorde oprør mod Partiets autoritet, men nøjedes med at undvige den, som en hare, der undviger en hund.

De snakkede ikke om at blive gift. Den mulighed var for fjern til at være værd at tænke over. Ingen tænkelig komité ville nogensinde godkende sådan et ægteskab, selv ikke hvis Katharine, Winstons kone, på en eller anden måde kunne skaffes af vejen. Selv som dagdrøm var det håbløst.

”Hvordan var hun, din kone?” sagde Julia.

”Hun var – kender du nysprog-ordet godtænksom? Det betyder naturligt ortodoks, ude af stand til at tænke dårlige tanker.”

”Nej, det kender jeg ikke, men jeg kender helt klart den type.”

Han begyndte at fortælle hende historien om sit ægteskab, men sært nok var det, som om hun kendte til de vigtigste aspekter i forvejen. Hun beskrev for ham, næsten som om hun selv havde oplevet det, hvordan Katharines krop stivnede, så snart han rørte ved hende, hvordan hun syntes at skubbe ham fra sig med al sin kraft, selv når hun stod med armene om ham. Det var slet ikke svært for ham at tale med Julia om den slags, og Katharine var under alle omstændigheder holdt op med at være et smertefuldt minde og var nu kun et ubehageligt et.

”Jeg kunne have holdt det ud, hvis det ikke havde været for én eneste ting,” sagde han. Han fortalte hende om den frigide lille ceremoni, Katharine havde tvunget ham til at deltage i samme aften hver uge. ”Hun hadede det, men der var intet, der kunne få hende til at holde op med det. Hun kaldte det altid – nej, det gætter du aldrig.”

”Vores pligt over for Partiet,” sagde Julia prompte.

”Hvordan vidste du det?”

”Jeg har også gået i skole, min kære. Seksualundervisning en gang om måneden for unge over seksten. De banker det ind i hovederne på folk i årevis. Og det virker i mange tilfælde. Men selvfølgelig kan man aldrig helt vide det, folk er ekstremt hykleriske.”

Hun begyndte at udbrede sig om emnet. Hos Julia handlede det hele om seksualitet. Så snart det tema kom på banen, udviste hun stor skarpsindighed. I modsætning til Winston havde hun forstået den dybere mening bag Partiets seksuelle puritanisme. Det var ikke bare det, at sexinstinktet skabte sin egen verden uden for Partiets kontrol og derfor om muligt måtte ødelægges. Mere vigtigt var det, at seksuelt afsavn forårsagede hysteri, hvilket var ønskværdigt, fordi det kunne forvandles til krigsfeber og tilbedelse af ledere. Som hun udtrykte det:

”Når man dyrker sex, bruger man energi, og bagefter er man glad og bekymrer sig ikke om noget som helst. De kan ikke klare, at man har det sådan. De vil have én til at være sprængfyldt af energi hele tiden. Alt det der med at marchere frem og tilbage og juble og vifte med flag er bare sex, der er mugnet. Hvis man er glad i sin egen krop, hvorfor skulle man så flippe ud over Big Brother og Treårsplaner og To Minutters Had og resten af deres forbandede ævl?”

Det var meget rigtigt, tænkte han. Der var en direkte og intim forbindelse mellem kyskhed og politisk ortodoksi. For hvordan kunne frygten, hadet og den vanvittige godtroenhed, som Partiet havde brug for hos medlemmerne, holdes på det rigtige niveau, hvis ikke man tøjlede et eller andet stærkt instinkt og brugte det som drivkraft? Kønsdriften var farlig for Partiet, men Partiet havde udnyttet den til sin egen fordel. De havde lavet et lignende trick med forældreinstinktet. Familien kunne ikke rigtig afskaffes, og faktisk blev folk opfordret til at være glade for deres børn, næsten på den gammeldags måde. På den anden side blev børnene rutinemæssigt vendt mod deres forældre og lærte at udspionere dem og melde deres afvigelser. Familien var i bund og grund blevet Tankepolitiets forlængede arm. Det var en foranstaltning, hvor alle altid var omgivet af angivere, som kendte én bedre, end godt var.

Hans tanker vendte pludselig tilbage til Katharine. Katharine ville uden tvivl have angivet ham til Tankepolitiet, hvis altså ikke hun havde været for dum til at opfange hans uortodokse holdninger. Men det, der virkelig fik ham til at tænke på hende, var eftermiddagsheden, som havde fået sveddråber til at træde frem på hans pande. Han begyndte at fortælle Julia om noget, der var sket, eller rettere ikke var sket, en anden bagende eftermiddag elleve år forinden.

Det var to eller tre måneder efter, de var blevet gift. De var faret vild på en fællesvandretur et sted i Kent. De var blot sakket et par minutter bagud, men var kommet til at dreje forkert, og nu blev deres videre færd standset af et gammelt kalkbrud. Der var et lodret fald på ti-tyve meter, og i bunden lå store sten. Der var ingen, de kunne spørge om vej. Så snart Katharine opdagede, at de var faret vild, blev hun meget urolig. At være væk fra den støjende flok vandrere, selv et øjeblik, gav hende fornemmelsen af at have gjort noget forkert. Hun ville skynde sig tilbage ad den vej, de var kommet, og lede videre i den modsatte retning. Men i samme øjeblik fik Winston øje på nogle totter kattehale, der voksede i sprækkerne i klippen under dem. En af totterne voksede frem i to farver, magenta og murstensrød, tilsyneladende fra samme rod. Han havde aldrig set noget lignende før og kaldte på Katharine, så hun kunne se det.

”Se, Katharine! Se lige de blomster. Den klynge dernede. Kan du se – den har to forskellige farver.”

Hun havde allerede vendt sig for at gå, men kom nervøst tilbage. Hun lænede sig endda lidt ud over klippekanten for at se, hvor han pegede. Han stod lidt bag hende og lagde en hånd om livet på hende for at støtte hende. I det øjeblik indså han pludselig, hvor fuldstændig alene de var. Der var ikke et eneste menneske i nærheden, ikke et blad rørte sig, ikke en fugl fløjtede. På sådan et sted var risikoen for skjulte mikrofoner meget lille, og selv hvis der var en mikrofon, ville den kun opfange lyd. Det var eftermiddagens varmeste, søvnigste time. Solen bagte ned, og sveddråber kildede ham i ansigtet. Og så fik han ideen ...

”Hvorfor skubbede du hende ikke bare?” sagde Julia. ”Det ville jeg have gjort.”

”Ja, min skat, det ville du. Det ville jeg også, hvis jeg havde været den samme dengang, som jeg er nu. Eller måske – jeg ved det ikke.”

”Er du ked af, at du ikke gjorde det?”

”Ja. Alt i alt er jeg ked af, at jeg ikke gjorde det.”

De sad ved siden af hinanden på det støvede gulv. Han trak hende ind til sig. Hun lagde hovedet på hans skulder, og den behagelige duft af hendes hår overdøvede duemøget. Hun var meget ung, tænkte han, hun forventede sig stadig noget af livet, hun forstod ikke, at det ikke løser noget at skubbe en ubelejlig person ud over en klippe.

”Faktisk ville det ikke have gjort nogen forskel,” sagde han.

”Hvorfor er du så ked af, at du ikke gjorde det?”

”Kun fordi jeg foretrækker det positive frem for det negative. I det her spil, vi spiller, kan vi ikke vinde. Nogle former for fiasko er bedre end andre, det er det hele.”

Han mærkede hendes skuldre give et lille uenigt ryk. Hun modsagde ham altid, når han fremførte holdninger af den art. Hun ville ikke acceptere, at det var en naturlov, at individet altid tabte. På en måde havde hun indset, at hun selv var fortabt, at Tankepolitiet før eller siden ville fange hende og slå hende ihjel, men en anden del af hendes hjerne troede, at det måtte være muligt at opbygge en hemmelig verden, hvor man kunne leve, som man ville. Man skulle bare bruge held og snedighed og mod. Hun forstod ikke, at der ikke fandtes lykke, at den eneste sejr lå langt ude i fremtiden, længe efter de var døde, så fra det øjeblik, hvor man erklærede Partiet krig, var det bedre at opfatte sig selv som død.

”Vi er døde,” sagde han.

”Vi er ikke døde endnu,” sagde Julia prosaisk.

”Ikke fysisk. Men om et halvt eller et helt år – måske endda fem, så ... Jeg er bange for døden. Du er ung, så du er formodentlig endnu mere bange for døden end jeg. Selvfølgelig vil vi prøve at udsætte det så længe, vi kan. Men det gør ikke rigtig nogen forskel. Så længe mennesker er mennesker, er livet og døden det samme.”

”Sludder og vrøvl. Hvem ville du helst i seng med, mig eller et skelet? Kan du ikke godt lide at leve? Kan du ikke godt lide følelsen af ’det her er mig, det er min hånd, det er mit ben. Jeg er virkelig, jeg er solid, jeg er i live!’ Kan du ikke godt lide det?”

Hun vendte sig rundt og trykkede sit bryst ind mod hans. Han kunne mærke hendes bryster, modne, men faste, gennem hendes kedeldragt. Det var, som hendes krop hældte noget af sin ungdommelige livskraft ind i hans.

”Jo, det kan jeg godt lide,” sagde han.

”Så hold op med at tale om at dø. Og hør nu efter, min skat, vi skal lige have styr på næste gang, vi mødes. Vi kan lige så godt tage tilbage til skoven. Det er et godt stykke tid siden. Men du skal tage en anden vej derud. Jeg har planlagt det hele. Du tager toget – nej, se her, så tegner jeg det for dig.”

Og på sin egen praktiske måde skrabede hun en lille bunke støv sammen og tegnede et kort med en kvist fra en duerede.

Kapitel 4

Winston så sig om i det usle lille værelse oven på mr. Charringtons butik. Ved vinduet var den enorme seng redt med lasede tæpper og en pude uden betræk. Det gammeldags ur med de tolv timer på skiven tikkede stadig på kaminhylden. Brevpresseren af glas, han havde købt, stod på klapbordet i hjørnet og skinnede dæmpet i halvmørket.

I kaminen stod en gammel petroleumsbrænder, en kasserolle og to kopper, tilvejebragt af mr. Charrington. Winston tændte for blusset og satte vand over. Han havde taget en kuvert fuld af Victory Kaffe og nogle sødetabletter med. Urviserne stod på syv tyve. I virkeligheden var den nitten tyve. Hun kom nitten tredive.

Dumt, dumt, sagde hans hjerte hele tiden. Bevidst, unødvendigt, selvmorderisk dumt. Af alle de forbrydelser, et Partimedlem kunne begå, var denne den sværeste at skjule. Faktisk var ideen først opstået i hans hoved i form af en vision af glasbrevpresseren, der spejlede sig i klapbordets overflade. Som han havde forudset, havde mr. Charrington ikke haft det mindste imod at leje værelset ud. Han var tydeligvis glad for de få ekstra dollars, det ville indbringe ham. Han virkede heller ikke chokeret eller blev utiltalende udspekuleret, da det stod klart, at Winston skulle bruge værelset til en affære. I stedet så han ud i luften og talte om løst og fast på en så diskret og henkastet facon, at han var blevet delvist usynlig. Privatliv, sagde han, er meget værdifuldt. Alle vil gerne have et sted, hvor de kan være alene en gang imellem. Og når man så havde sådan et sted, var det vel bare almindelig høflighed, at andre, som kendte til situationen, holdt denne viden for sig selv. Han tilføjede endda, mens han nærmest gik helt i opløsning og forsvandt, at der var to indgange til huset, den ene en bagdør ud til en lille have, hvorfra der var adgang til en lille gyde.

Under vinduet var der nogen, der sang. Winston kiggede ud, i sikkerhed bag musselingardinet. Junisolen stod stadig højt på himlen, og på den solbeskinnede gårdsplads dernede stod en kæmpekvinde, solid som en normannisk søjle, med muskuløse, røde underarme og et forklæde af sækkelærred om livet. Hun vandrede frem og tilbage mellem en vaskebalje og en tørresnor, hvorpå hun fæstnede en række firkantede, hvide stofstykker, som Winston genkendte som babybleer. Når hun ikke stod med klemmer i munden, sang hun med kraftfuld kontraalt:

Det var blot en håbløs fantasi,

Forsvandt som sne i april,

Men et blik og et ord, og drømmen blev vakt!

Mit hjerte ført bort af et smil.

Sangen havde hjemsøgt hele London i flere uger. Det var en blandt utallige lignende sange udgivet til glæde for prollerne af en underafdeling i Musikafdelingen. Teksten til disse sange blev skrevet helt uden menneskelig indblanding på et apparat kaldet en versifikator. Men kvinden sang så rent og melodiøst, at det latterlige ævl blev forvandlet til noget næsten behageligt. Han kunne høre kvinden synge og hendes sko skrabe mod fliserne og børn, der råbte på gaden, og et sted i det fjerne en dæmpet brummen af trafik, og alligevel virkede rummet underligt stille, takket være fraværet af teleskærme.

Dumt, dumt, dumt! tænkte han igen. Det var utænkeligt, at de kunne komme her i mere end et par uger, før de blev opdaget. Men fristelsen ved at have et gemmested, som var helt deres eget, indendørs og tæt ved, havde været for stor for dem begge. Et stykke tid efter deres besøg i klokketårnet havde det været umuligt at arrangere et møde. Den ugentlige arbejdstid var blevet sat kraftigt i vejret forud for Hadeugen. Der var stadig over en måned til, men de utroligt omfattende, komplekse forberedelser, der var påkrævet, betød overarbejde for alle. Endelig var det lykkedes dem begge at få fri samme eftermiddag. De var blevet enige om at tage tilbage til lysningen i skoven. Aftenen før mødtes de ganske kortvarigt på gaden. Som altid undlod Winston så vidt muligt at se på Julia, mens de diskret nærmede sig hinanden i mængden, men ud fra det hurtige blik, han sendte hende, lod hun til at være blegere end normalt.

”Det er aflyst,” mumlede hun, så snart det virkede sikkert at tale. ”I morgen, mener jeg.”

”Hvad?”

”I morgen eftermiddag. Jeg kan ikke.”

”Hvorfor?”

”Åh, det sædvanlige. Det er kommet tidligt denne måned.”

Et øjeblik var han utrolig vred. I løbet af den måned, han havde kendt hende, havde hans begær efter hende ændret sig. I begyndelsen havde der ikke været meget ægte sensualitet i det. Deres første seksuelle samkvem havde simpelthen været en villet handling. Men efter anden gang havde det været anderledes. Duften af hendes hår, smagen af hendes mund, følelsen af hendes hud var trængt ind i ham, eller ind i luften omkring ham. Hun var blevet en fysisk nødvendighed, ikke bare noget, han ville have, men som han følte, at han havde ret til. Da hun sagde, at hun ikke kunne komme ud til lysningen, fik han en følelse af, at hun snød ham. Men netop i det øjeblik pressede menneskemængden dem mod hinanden, og et kort øjeblik mødtes deres hænder. Hun gav hans fingerspidser et hurtigt klem, som syntes at udtrykke affektion snarere end begær. Det slog ham, at når man levede sammen med en kvinde, måtte denne form for skuffelse være en almindelig, tilbagevendende begivenhed. En dyb hengivenhed, dybere end noget, han havde følt for hende før, tog fat om hans hjerte. Han ville ønske, at de havde været gift i ti år. Han ville ønske, at han gik hen ad vejen sammen med hende, ligesom de gjorde nu, men åbent og uden frygt, mens de talte om dagligdags ting og købte ting ind til den almindelige husholdning. Mere end noget andet ønskede han, at de havde et sted, hvor de kunne være alene sammen uden at føle sig forpligtet til at elske, hver gang de sås. Det var dog ikke lige i det øjeblik, men på et tidspunkt i løbet af den følgende dag, at ideen om at leje mr. Charringtons værelse igen opstod. Da han forelagde ideen for Julia, var hun forbløffende hurtigt med på den. De vidste begge to, at det var det rene vanvid. Det var, som om de med fuldt overlæg kastede sig i retning af gravens ventende kulde. Mens han sad og ventede på sengekanten, tænkte han igen på kældrene under Ministeriet for Kærlighed. Det var sært at opleve, hvordan denne forudbestemte rædsel bevægede sig ud og ind af ens bevidsthed. Den lå dér, et sted i fremtiden, umiddelbart før døden, lige så sikkert som 99 kommer umiddelbart før 100. Man kunne ikke undgå den, men måske udsætte den; og alligevel valgte man fra tid til anden, gennem bevidste, forsætlige handlinger, at afkorte den tid, der var tilbage.

I det øjeblik lød der hurtige trin på trappen. Julia kastede sig ind ad døren. Hun bar på en taske af groft, brunt lærred, som han somme tider havde set hende med på vej til eller fra Ministeriet. Han trådte et skridt frem for at omfavne hende, men hun gjorde sig ret hurtigt fri, til dels fordi hun stadig stod med tasken.

”Øjeblik,” sagde hun. ”Du skal lige se, hvad jeg har taget med. Har du noget af det der ulækre Victory Kaffe med? Tænkte jeg nok. Men du kan godt smide det ud, for vi får ikke brug for det. Se her.”

Hun lagde sig på knæ, rev tasken op og væltede nogle stykker værktøj ud på gulvet. Nedenunder var et antal regelmæssige pakker. Den første pakke, hun rakte til Winston, føltes mærkelig, men underligt velkendt. Den var fyldt med noget tungt og sandagtigt, som gav lidt efter, når man trykkede på pakken.

”Det er da ikke sukker?” sagde han.

”Ægte sukker. Ikke sakkarin eller sådan noget, men sukker. Og her er et rigtigt franskbrød, ikke det sædvanlige lort – og en lille krukke syltetøj. Og her er en dåse mælk – men se nu her. Her er det, som jeg er virkelig stolt af. Jeg var nødt til at vikle det ind i sækkelærred, for ellers –”

Men hun behøvede ikke at fortælle, hvorfor hun havde pakket det ind. Duften fyldte allerede hele rummet, en fyldig, varm duft, der føltes som et levn fra hans tidlige barndom, men som man dog også stødte på en sjælden gang imellem nu, i en sidegade, før en dør smækkede, eller hængende i luften over et fyldt fortov, akkurat opfanget et øjeblik, før den forsvandt igen.

”Det er kaffe,” mumlede han. ”Rigtig kaffe.”

”Inderkredsens kaffe. Der er et helt kilo,” sagde hun.

”Hvordan har du dog fået fat på alt det her?”

”Det hele er fra Inderkredsen. Der er ikke noget, som de svin ikke har, intet som helst. Men selvfølgelig snupper tjenere og tyende lidt en gang imellem, og se – jeg har også en lille pakke te.”

Winston satte sig på hug ved siden af hende. Han rev et hjørne af pakken.

”Ægte te. Ikke bare brombærblade.”

”Der har været ret meget te i omløb på det seneste. De har vist erobret Indien eller sådan noget,” sagde hun. ”Men hør lige her, min kære. Du skal lige vende ryggen til i tre minutter. Sæt dig om på den anden side af sengen. Du må ikke gå hen til vinduet, og du må ikke vende dig om, før jeg siger til.”

Winston kiggede åndsfraværende ud gennem musselingardinet. Nede i gården marcherede kvinden med de røde arme stadig frem og tilbage mellem baljen og tørresnoren. Hun tog to klemmer ud af munden og sang med stor inderlighed:

De si’r at tiden læger alle sår,

At tiden fjerner smerte;

Men smil og tårer på tværs af år

Flår stadig i mit hjerte.

Hun kendte hele den tåbelige sang udenad, lod det til. Hendes stemme svævede op i den milde sommerluft, meget melodiøs, ladet med en art glad melankoli. Man havde det, som om hun ville have været fuldstændig tilfreds, hvis denne juniaften havde varet for evigt og bunken af vasketøj aldrig slap op, hvis hun bare kunne være dér i gården i tusinde år, mens hun hængte bleer til tørre og sang stupide skillingsviser. Det slog ham pludselig, at han aldrig havde hørt et Partimedlem synge spontant for sig selv. Det ville nok ovenikøbet have virket en anelse uortodokst, en farlig excentricitet, lidt som at snakke med sig selv. Måske var det kun, når folk nærmede sig sultegrænsen, at de havde noget at synge om.

”Så må du godt vende dig om,” sagde Julia.

Han vendte sig, og et øjeblik kunne han næsten ikke genkende hende. Han havde forventet, at hun ville være nøgen. Men det var hun ikke. Forvandlingen var langt mere overraskende end det. Hun havde sminket ansigtet.

Hun måtte være smuttet ind i en eller anden butik i prollekvarteret og købt makeup. Hendes læber var dybrøde, hun havde rouge på kinderne, pudder på næsen; der var endda et strejf af noget under øjnene, som fik dem til at se klarere ud. Det var ikke særlig dygtigt gjort, men Winstons standarder i den henseende var ikke ligefrem høje. Han havde aldrig før set eller forestillet sig en kvinde fra Partiet med kosmetik i ansigtet. Hendes udseende var drastisk forbedret. Med kun et par klatter farve de rigtige steder var hun ikke bare blevet meget kønnere, men især meget mere feminin. Hendes korte hår og drengede kedeldragt bidrog kun til den samlede virkning. Da han tog hende i armene, fyldtes hans næsebor af et brus af syntetiske violer. Han huskede halvmørket i et kælderkøkken og en kvindes store, tomme mund. Hun havde brugt den samme parfume, men lige i øjeblikket virkede det helt ligegyldigt.

”Også parfume!” sagde han.

”Ja, min ven, også det. Og ved du, hvad jeg vil gøre mere? Jeg vil få fat på en rigtig kjole et sted fra og gå med den i stedet for den her åndssvage dragt. Jeg vil gå med silkestrømper og højhælede sko. I det her værelse vil jeg være kvinde, ikke Partikammerat.”

De flåede tøjet af og lagde sig i den store mahogniseng. Det var første gang, han havde taget alt tøjet af i hendes nærvær. Indtil nu havde han skammet sig over sin blege, tynde krop med åreknuder på læggene og det misfarvede sår over anklen. Der var ikke noget sengetøj, men tæppet var slidt og blødt, og sengens størrelse og fjedrende madras var en stor overraskelse for dem begge. ”Den er garanteret fuld af lus, men pyt med det,” sagde Julia. Man så aldrig dobbeltsenge nu om stunder, bortset fra hjemme hos proller. Winston havde somme tider sovet i en som barn; Julia havde aldrig prøvet en før, så vidt hun kunne huske.

Bagefter faldt de i søvn. Da Winston vågnede, havde urviserne sneget sig hen på lidt i ni. Han rørte ikke på sig, for Julia lå og sov med hovedet på hans arm. Det meste af hendes makeup var blevet tørret af på hans ansigt og på puden, men en rest rouge fremhævede stadig skønheden i hendes kindben. En gylden stråle fra den nedgående sol faldt hen over fodenden af sengen og ramte kaminen, hvor kasserollen med vand kogte løs. Nede i gården var kvinden holdt op med at synge, men børnenes råb kunne stadig anes ude fra vejen. Han tænkte sløvt på, om det engang i en afskaffet fortid havde været almindeligt at ligge i en seng sådan her, en kølig sommeraften, en mand og en kvinde uden tøj på, som elskede, når de havde lyst, talte om det, de havde lyst til at tale om, uden at føle sig presset til at stå op, men bare lå for at ligge og lytte til de fredelige lyde udefra. Der kunne vel næppe have været en tid, hvor det havde virket normalt. Julia vågnede, gned øjne, rejste sig på albuen og så over på petroleumsbrænderen.

”Halvdelen af vandet er kogt væk,” sagde hun. ”Jeg står op og laver kaffe om et øjeblik. Vi har en time. Hvornår slukker de for lyset hjemme hos dig?”

”Treogtyve tredive.”

”Det er treogtyve på kollegiet. Men vi skal være hjemme tidligere end det, fordi – Hov! Skrid, dit møgdyr!”

Hun drejede sig lynhurtigt rundt, rakte en arm ned og tog en sko, som hun kylede hen i hjørnet med et hårdt kast, nøjagtig som han havde set hende kaste en ordbog efter Goldstein den morgen under de To Minutters Had.

”Hvad var der?” spurgte han forbløffet.

”En rotte. Jeg så den stikke sin væmmelige snude ud af fodpanelet. Der er et hul dernede. Men jeg fik vist jaget den en skræk i livet.”

”Rotter,” mumlede Winston. ”Her i værelset.”

”De er alle vegne,” sagde Julia indifferent og lagde sig ned igen. ”Vi har dem endda i køkkenet på kollegiet. Visse dele af London myldrer af dem. Vidste du godt, at de angriber børn? Det gør de. Der er nogle steder, hvor kvinderne ikke tør lade deres børn være alene i bare to minutter. Det er de kæmpestore brune nogen, der gør det. Og det værste er, at de møgdyr altid –”

”Stop! ” sagde Winston og kneb øjnene sammen.

”Søde ven! Du er helt bleg? Hvad er der galt? Får du det skidt?”

”Af alle frygtelige ... en rotte!”

Hun trykkede sig ind til ham og lagde både arme og ben om ham, som for at trøste og berolige ham med sin kropsvarme. Han åbnede ikke øjnene igen lige med det samme. Et stykke tid lå han med fornemmelsen af at være tilbage i et mareridt, han havde haft flere gange i løbet af livet. Det var altid stort set det samme. Han stod foran en mur af mørke, og på den anden side af den var der noget uudholdeligt, noget, der var for rædselsfuldt til at se på. I drømmen var den fremherskende følelse altid selvbedrag, fordi han faktisk godt vidste, hvad der var bag muren af mørke. Med en dødbringende anstrengelse, som at vride et stykke ud af sin egen hjerne, kunne han endda have hevet det ud i lyset. Han vågnede altid uden at have opdaget, hvad det var, men på en eller anden måde havde det forbindelse til det, Julia havde været ved at sige, da han afbrød hende.

”Undskyld,” sagde han. ”Det er ikke noget. Jeg kan bare ikke så godt lide rotter.”

”Bare rolig, søde ven, vi skal ikke have den slags møgdyr her. Jeg stopper hullet til med sækkelærred, før vi går. Og næste gang tager jeg noget mørtel med og ordner det én gang for alle.”

Det sorte panikanfald var allerede ved at være glemt. Han var en smule flov, da han satte sig op ad hovedgærdet. Julia stod ud af sengen, tog sin kedeldragt på og lavede kaffe. Lugten fra kasserollen var så kraftig og ophidsende, at de lukkede vinduet, for at ingen udenfor skulle opfange den og blive nysgerrige. Endnu bedre end selve smagen af kaffe var den silkebløde tekstur, den fik af sukkeret, noget, som Winston stort set havde glemt helt efter mange år udelukkende med sødetabletter. Med en hånd i lommen og et stykke brød med syltetøj i den anden gik Julia rundt i værelset, kiggede overfladisk på bogreolen, snakkede om den bedste måde at reparere klapbordet på, smed sig i den slidte lænestol for at mærke efter, om den var rar at sidde i, og undersøgte det absurde tolvtimersur med en slags overbærende fornøjelse. Hun tog glasbrevpresseren med hen til sengen for at se den i et bedre lys. Han tog den ud af hånden på hende, som altid fascineret af glassets bløde, regnvandsagtige glans.

”Hvad tror du, det er?” sagde Julia.

”Jeg tror ikke, det er noget – jeg mener, jeg tror ikke, at den nogensinde har været brugt til noget. Det er det, jeg så godt kan lide ved den. Den er et lille stykke historie, som de har glemt at lave om. Den er et budskab fra for hundrede år siden, hvis man vidste, hvordan man skulle tyde det.”

”Og det billede dér –” hun nikkede i retning af den modsatte væg – ”er det også hundrede år gammelt?”

”Mere. Nok snarere to hundrede. Men det er umuligt at sige. Det er umuligt at afgøre alderen på noget som helst nu.”

Hun gik hen for at kigge på det. ”Det var her, møgdyret stak snuden frem,” sagde hun og sparkede til panelet under billedet. ”Hvad er det for et sted? Jeg har set det før.”

”Det er en kirke, eller det var det engang. St. Clement Danes, hed den.” Brudstykket af den gamle remse, som mr. Charrington havde lært ham, dukkede op i hovedet på ham, og han tilføjede halvt nostalgisk: ”Løg og artiskokker, si’r St. Clements klokker.”

Til hans store forbløffelse fortsatte hun:

”Giv mig tre farthings, si’r kirken St. Martin’s,

Pengene tæller, si’r Old Baileys bjælder –

Og så kan jeg ikke huske mere, men det slutter med ’Her er et lys, der vil vise dig vej, Her kommer bødlen og hugger hovedet af dig!’”

Det var som to halvdele af et feltråb. Der måtte være en linje mere efter ’Old Baileys bjælder’. Måske kunne den graves frem fra mr. Charringtons hukommelse, hvis han blev tilstrækkeligt tilskyndet.

”Hvem har lært dig den?” sagde han.

”Min bedstefar. Han plejede at sige det, da jeg var lille. Han blev fordampet, da jeg var otte – i hvert fald forsvandt han. Jeg spekulerer på, hvad artiskokker var,” tilføjede hun uden nogen indlysende sammenhæng. ”Jeg kender udmærket løg og alle de der lag af skræl.”

”Jeg kan godt huske artiskokker,” sagde Winston. ”De var ret almindelige i halvtredserne. De lignede blomster, og når man kogte dem, blev bladende helt bløde, og så spiste man dem.”

”Jeg tør vædde på, at der er væggelus bag det billede,” sagde Julia. ”Jeg tager det ned og renser det ordentligt en dag. Det er nok snart tid til at gå. Jeg må hellere få vasket den her krigsmaling af. Øv. Jeg skal nok fjerne læbestiften fra dit ansigt bagefter.”

Winston ventede et par minutter med at stå op. Det var ved at blive mørkere i værelset. Han vendte sig mod lyset og stirrede ind i glasbrevpresseren. Det evindeligt interessante ved tingesten var ikke korallen, men selve det indre af glasset. Det havde så stor dybde, og samtidig var det næsten lige så gennemsigtigt som luft. Det var, som om glassets overflade havde været himmelbuen, som omsluttede en lillebitte verden med hele atmosfæren intakt. Han havde en følelse af at kunne komme derind, at han faktisk var derinde sammen med mahognisengen og klapbordet og uret og stålstikket og brevpresseren selv. Brevpresseren var det værelse, han var i, og korallen var Julias liv og hans, fastholdt i en slags evighed i krystallets hjerte.

Kapitel 5

Syme var forsvundet. En morgen mødte han ikke på arbejde; enkelte tankeløse kolleger kommenterede hans fravær. Dagen efter var der ingen, der nævnte ham. Den tredje dag kom Winston ind i forhallen i Arkivafdelingen og så på opslagstavlen. Der hang en seddel med en liste over medlemmerne af Skakkomiteen, som havde omfattet Syme. Den så ud næsten præcis som før – der var ikke noget, der var streget ud – men den var ét navn kortere. Det var nok. Syme var holdt op med at eksistere. Han havde aldrig eksisteret.

Vejret var bagende varmt. I det labyrintiske Ministerium holdt de vinduesløse, klimakontrollerede rum deres sædvanlige temperatur, men udenfor brændte fortovene folks fødder, og stanken fra undergrundsbanen i myldretiden var forfærdelig. Forberedelserne til Hadeugen var i fuld gang, og alle ansatte i Ministerierne arbejdede over. Optog, møder, militærparader, forelæsninger, voksfigurer, udstillinger, film, teleskærmprogrammer skulle alt sammen arrangeres; der skulle opstilles stande, bygges modeller, laves slogans, skrives sange, udbredes rygter, forfalskes fotografier. Julias enhed i Fiktionsafdelingen var blevet forflyttet fra romanproduktion til rædselspropagandapamfletter. Ud over sit almindelige arbejde brugte Winston adskillige timer hver dag på at gennemgå gamle numre af The Times og ændre og pynte på artikler, som skulle citeres i taler. Sent om aftenen, når flokke af støjende proller væltede rundt i gaderne, herskede der en sær, febrilsk stemning i byen. Raketbomberne slog ned oftere end ellers, og somme tider hørtes enorme eksplosioner i det fjerne, som ingen kunne forklare, og som der gik alle mulige vilde rygter om.

Den nye sang, der skulle være Hadeugens temasang (”Hadsangen” hed den), var allerede komponeret og kørte i endeløse sløjfer på teleskærmene. Den havde en vild, dunkende rytme, som ikke ligefrem kunne kaldes musik, men snarere mindede om konstante, voldsomme slag på en tromme. Brølet ud af hundredvis af struber til lyden af taktfast marcherende fødder var det en frygtindgydende oplevelse. Prollerne var blevet vilde med den, og i midnatsgaderne konkurrerede den med den stadig populære ”Det var blot en håbløs fantasi”. Parsons-børnene spillede den dag og nat uden ophold på en kam med et stykke madpapir omkring. Det var ubærligt. Winstons aftener var mere tætpakkede end nogensinde. Hold af frivillige, organiseret af Parsons, gjorde gaden klar til Hadeugen, syede bannere, malede plakater, satte flagstænger på tagene og risikerede liv og lemmer ved at spænde wirer til vimplerne på tværs af vejen. Parsons pralede af, at Victory Mansions alene ville have fire hundrede meter flagpynt. Han var i sit rette element og glad som en hundehvalp. Heden og det manuelle arbejde havde givet ham et påskud til at gå med shorts og åbentstående skjorte om aftenen. Han var alle vegne hele tiden, skubbede, trak, savede, hamrede, improviserede og sludrede med alle og gav dem kammeratlige formaninger og udsendte fra hver eneste fold i huden en uudtømmelig strøm af ildelugtende sved.

En ny plakat var pludselig dukket op overalt i London. Den havde ingen tekst, men forestillede bare en uhyggelig eurasisk soldat, tre eller fire meter høj, som masede sig fremad med et udtryksløst mongolsk ansigt og kæmpestore støvler og en maskinpistol ved hoften. Uanset fra hvilken vinkel man så på plakaten, syntes maskinpistolens munding, forstørret af den perspektiviske forkortelse, at pege direkte mod én. Plakaten var klistret op på hver eneste ledige plads på alle mure. Der var endda flere af dem end de ellers så allestedsnærværende portrætter af Big Brother. Prollerne, som normalt var ret ligeglade med krigen, blev drevet ud i en af deres lejlighedsvise anfald af rabiat patriotisme. Som for at matche den generelle stemning havde raketbomberne dræbt flere mennesker end normalt. En ramte en stopfyldt biograf i Stepney og begravede flere hundrede ofre i ruinerne. Alle kvarterets beboere deltog i begravelsesoptoget, som fortsatte i timevis og i bund og grund havde karakter af et protestmøde. En anden bombe ramte en byggetomt, der blev brugt som legeplads, og sprængte over tredive børn i stumper og stykker. Der var flere vrede demonstrationer, Goldstein-dukker blev brændt af, hundreder af plakater med den eurasiske soldat blev revet ned og smidt på bålene, og adskillige butikker blev plyndret under balladen. Så opstod der rygter om, at spioner dirigerede bomberne ved hjælp af radiobølger, og et ældre par, som var mistænkt for at have udenlandsk blod i årerne, fik stukket deres hus i brand og døde af røgforgiftning.

Når de kunne komme til det, lå Julia og Winston side om side i værelset over mr. Charringtons butik på sengen under vinduet, nøgne på grund af varmen. Rotten havde ikke vist sig igen, men væggelusene havde formeret sig gevaldigt i hedebølgen. Men det betød ikke så meget. Uanset om værelset var rent eller snavset, var det et paradis. Så snart de kom derind, dryssede de peber fra den sorte børs ud over det hele, flåede tøjet af og elskede med svedende kroppe. Så faldt de i søvn, vågnede og så, at lusene havde samlet sig og gjort klar til modangreb.

Fire, fem, seks, syv gange mødtes de i løbet af juni. Winston havde droppet sin vane med at drikke gin på alle mulige tidspunkter af døgnet. Det var, som om han ikke havde behov for det. Han var blevet tykkere, bensåret var blevet mindre, så det nu kun var en brun plet over anklen, og hans hosteanfald om morgenen var holdt op. Selve det at leve var ikke længere utåleligt, han følte ikke længere trang til at skære ansigt ad teleskærmen eller råbe bandeord så højt, han kunne. Nu, hvor de havde et sikkert gemmested, næsten et hjem, virkede det ikke engang som et problem, at de kun kunne mødes uregelmæssigt og relativt kortvarigt. Det, der betød noget, var, at værelset over genbrugsbutikken fandtes. At vide, at det var der, ukrænkeligt og ukendt, var næsten det samme som at være der. Rummet var en verden, en tidslomme, en fortid, hvor uddøde dyr kunne gå frit omkring. Mr. Charrington, tænkte Winston, var også et uddødt dyr. Han standsede som regel op for at sludre lidt med mr. Charrington på vej ovenpå. Tilsyneladende gik den gamle mand kun sjældent ud, og på den anden side havde han stort set ingen kunder. Han førte en spøgelsesagtig tilværelse mellem den lille, mørke butik og et endnu mindre og mørkere køkken bagved, hvor han lavede mad og der blandt andet stod en oldgammel grammofon med en enorm tragt. Han syntes at være glad for at få en mulighed for at snakke lidt. Når han vandrede rundt i sin værdiløse lagerbeholdning med sin lange næse og tykke briller og ludende skuldre i fløjlsjakken, var der noget ved ham, der mindede mere om en samler end en sælger. Med en form for bleg entusiasme pillede han lidt ved en eller anden dims – en porcelænsprop, et malet låg fra en ødelagt snusdåse, en skinnende medaljon med en lok af hår fra et barn, der var dødt for længst – aldrig for at få Winston til at købe den, men for at få ham til at beundre den. At tale med ham var ligesom at lytte til en klimpren fra en udslidt spilledåse. Fra sin hukommelses dyb havde han gravet flere fragmenter fra gamle rim og remser frem. Der var en om fireogtyve solsorte, og en om en ko med et krøllet horn, og en om den stakkels Cock Robin, der døde. ”Det slog mig pludselig, at du måske var interesseret,” sagde han med en selvudslettende lille latter, hver gang han kom i tanke om en ny linje eller to. Men han kunne aldrig huske hele vers, kun små brudstykker.

De vidste begge to – på en måde forlod det aldrig deres tanker – at det, der skete, ikke kunne blive ved særlig længe. Der var tidspunkter, hvor den uundgåelige, forestående død føltes lige så konkret og håndgribelig som den seng, de lå på, og de klyngede sig til hinanden med en slags fortvivlet sensualitet, som fordømte sjæle, der klynger sig til den sidste rest af glæde, fem minutter før uret slår sit sidste slag. Men der var også lejligheder, hvor de havde en illusion om ikke bare sikkerhed, men også permanens. Så længe de befandt sig i værelset, kunne der ikke ske dem noget, følte de begge. Det var svært og farligt at komme derhen, men selve værelset var et fredhelligt tilflugtssted. Det var ligesom dengang, hvor Winston havde stirret ind i hjertet af brevpresseren og havde haft en følelse af, at det var muligt at trænge derind, og at tiden kunne blive bragt til standsning, når det var lykkedes. Ofte hensank de i dagdrømme om flugt. Deres held ville vare ved for evigt, og de kunne fortsætte deres affære resten af livet. Eller måske døde Katharine, og så kunne Winston og Julia, gennem diskrete manøvrer, blive gift. Eller også kunne de begå selvmord sammen. Eller forsvinde, ændre udseende til uigenkendelighed, lære at tale med prolledialekt og få arbejde på en fabrik og leve resten af livet skjult i en eller anden lille gyde. Det hele var totalt nonsens, vidste de begge. I virkeligheden var flugt umulig. Selv den ene plan, der rent praktisk kunne lade sig gøre – selvmord – havde de ingen intentioner om at gennemføre. At hænge i, selv med det yderste af neglene, fra dag til dag og uge til uge, udstrække en nutid, som ikke havde nogen fremtid, syntes at være et ubetvingeligt instinkt, ligesom ens lunger altid tager den næste indånding, så længe der er luft til rådighed.

Nogle gange talte de også om at deltage i et aktivt oprør mod Partiet, men uden at have nogen idé om, hvordan de skulle tage det første skridt. Selv hvis det mytiske Broderskab fandtes i virkeligheden, var det umuligt at vide, hvordan man fandt det. Han fortalte hende om den mærkelige intimitet, der fandtes, eller syntes at findes mellem ham og O’Brien, og om den trang, han somme tider følte, til at henvende sig direkte til O’Brien og erklære, at han var fjende af Partiet, og kræve hans hjælp. Sært nok slog det hende ikke som en vanvittigt overilet handling. Hun var vant til at bedømme folk på deres ansigter, og det virkede naturligt på hende, at Winston kunne tænke, at man kunne stole på O’Brien på baggrund af et hurtigt blik. Derudover tog hun det for givet, at alle, eller næsten alle, i hemmelighed hadede Partiet og ville bryde reglerne, hvis de mente, at de kunne slippe godt fra det. Men hun nægtede at tro på, at der var en vidtforgrenet, organiseret modstandsbevægelse noget sted og en sådan i det hele taget kunne findes. Historierne om Goldstein og hans undergrundshær, sagde hun, var ikke andet end en gang ævl, som Partiet havde fundet på for deres egen skyld, og som man var nødt til at lade, som om man troede på. Flere gange, end man kunne tælle, havde hun deltaget i Partidemonstrationer og forsamlinger, hvor hun havde skreget af sine lungers fulde kraft og krævet død over mennesker, hvis navne hun aldrig havde hørt, og hvis angivelige forbrydelser hun ikke troede det mindste på. Under offentlige retssager havde hun taget plads blandt kammeraterne fra Ungdomsligaen, som stod vagt ved retsbygningen fra morgen til aften, mens de en gang imellem taktfast råbte ”Død over forræderne!” Når der var To Minutters Had, havde hun altid overgået alle andre, når det gjaldt om at skrige forbandelser i hovedet på Goldstein. Men hun havde kun den vageste idé om, hvem Goldstein var, og hvilke doktriner han skulle forestille at repræsentere. Hun var vokset op efter Revolutionen og var for ung til at huske halvtredsernes og tressernes ideologiske kampe. En uafhængig politisk bevægelse var hinsides hendes fantasi, og under alle omstændigheder var Partiet uovervindeligt. Det ville altid eksistere, og det ville altid være det samme. Man kunne gøre oprør enten gennem hemmelig ulydighed eller allerhøjst gennem isolerede voldshandlinger som at slå nogen ihjel eller sprænge noget i luften.

På nogle måder var hun langt mere skarpsindig end Winston og langt mindre modtagelig over for Partipropaganda. Engang, da han i en eller anden forbindelse kom til at nævne krigen mod Eurasien, forbløffede hun ham ved at sige, ganske henkastet, at krigen efter hendes mening overhovedet ikke fandt sted. Raketbomberne, som dagligt regnede ned over London, blev sikkert affyret af Oceaniens regering selv, ”bare for at fastholde folk i angsten”. Det var en tanke, som helt bogstaveligt aldrig havde strejfet ham. Hun vakte også en form for misundelse hos ham ved at fortælle, at hun under de To Minutters Had havde meget svært ved ikke at bryde ud i latter. Men hun betvivlede kun Partiets lære, når den på den ene eller anden måde påvirkede hendes eget liv. Tit var hun helt klar til at acceptere den officielle mytologi, simpelthen fordi forskellen på løgn og sandhed ikke forekom hende vigtig. Hun troede for eksempel på, at det var Partiet, der havde opfundet flyvemaskiner, for det havde hun lært i skolen. (I Winstons egen skoletid sidst i halvtredserne, huskede han, var det kun helikopteren, som Partiet hævdede at have opfundet; ti-tolv år senere, da Julia gik i skole, var det allerede flyvemaskiner, og om en generation ville de givetvis også have opfundet dampmaskinen). Og da han sagde til hende, at flyvemaskiner havde fandtes, før han blev født og længe før Revolutionen, var hun fuldstændig uinteresseret. For hvad betød det egentlig, hvem der havde opfundet flyvemaskinerne? Det var et endnu større chok for ham, da han ud fra en tilfældig bemærkning opdagede, at hun ikke kunne huske, at Oceanien for kun fire år siden havde været i krig med Østasien og på fredelig fod med Eurasien. Det var sandt nok, at hun opfattede hele krigen som snyd og bedrag, men tilsyneladende havde hun ikke engang lagt mærke til, at fjendens navn nu var et andet. ”Jeg troede, at vi altid havde været i krig med Eurasien,” sagde hun undvigende. Det skræmte ham lidt. Flyvemaskiner var opfundet, længe før hun blev født, men ændringerne i krigsindsatsen var sket for kun fire år siden, et godt stykke tid efter at hun var blevet voksen. Han diskuterede det med hende i måske et kvarter. Til sidst lykkedes det ham at tvinge hendes hukommelse frem til en erkendelse af, at det på et tidspunkt havde været Østasien og ikke Eurasien, der var fjenden. Men hun syntes stadig ikke, at det var vigtigt. ”Kan det ikke være lige meget?” sagde hun utålmodigt. ”Det er altid bare den ene skidelatterlige krig efter den anden, og vi ved sgu da godt, at nyhederne ikke er andet end løgne.”

Somme tider fortalte han hende om Arkivafdelingen og de skamløse forfalskninger, han lavede dér. Den slags lod ikke rigtig til at røre hende. Hun følte ikke nogen afgrund åbne sig under sine fødder ved tanken om løgne, der blev til sandhed. Han fortalte hende om Jones, Aaronson og Rutherford og det altafgørende stykke papir, han havde holdt i hænderne. Det gjorde ikke noget videre indtryk på hende. Først forstod hun ikke historiens pointe.

”Var det nogle af dine venner?” sagde hun.

”Nej, jeg kendte dem overhovedet ikke. De var medlemmer af Inderkredsen. Desuden var de langt ældre end jeg. De var fra gamle dage, fra før Revolutionen. Jeg genkendte knap nok billederne.”

”Men hvad er så problemet? Folk bliver slået ihjel hele tiden, ikke?”

Han prøvede at få hende til at forstå. ”Det her var en helt exceptionel sag. Det handlede ikke bare om, at nogen blev slået ihjel. Kan du ikke se, at fortiden, fra og med i går, i bund og grund er afskaffet? Hvis den har overlevet nogen steder, er det i enkelte, solide ting, genstande uden ord tilknyttet, ligesom den klump glas dér. Allerede nu ved vi stort set intet om Revolutionen og årene før den. Alle optegnelser er blevet ødelagt eller forfalsket, alle bøger er skrevet om, hvert eneste billede er malet over, hver eneste statue og vej og bygning har fået nye navne, og alle datoer er ændret. Og den proces fortsætter hvert minut, dag ud og dag ind. Historien er stoppet. Der findes ingenting ud over en uendelig nutid, hvor Partiet altid har ret. Jeg ved selvfølgelig godt, at fortiden er et falskneri, men jeg kunne aldrig bevise det, selv ikke i de tilfælde, hvor det er mig, der har stået for falskneriet. Når det først er gjort, er der ikke det mindste bevismateriale tilbage, ingen tegn på noget som helst. De eneste beviser er i mit hoved, og jeg kan ikke være sikker på, at der er nogen andre mennesker, der husker det samme som jeg. Men lige i det øjeblik, for første og eneste gang i mit liv, sad jeg med virkelige, konkrete beviser – flere år efter begivenheden.”

”Og hvad nyttede det så?”

”Det nyttede ikke det mindste, fordi jeg smed det væk lige bagefter. Men hvis det skete igen, burde jeg gemme det.”

”Det ville jeg godt nok ikke!” sagde Julia. ”Jeg er helt klar til at løbe risici, men kun for noget, der er umagen værd. Ikke for gamle avisudklip. Hvad kunne du have gjort med det, hvis du havde gemt det?”

”Ikke så meget, måske. Men det var et bevis. Det kunne måske have sået tvivl her og der, hvis altså jeg havde turdet vise det til nogen. Jeg forestiller mig ikke, at vi kan ændre noget i vores levetid. Men man kunne måske tænke sig, at der opstod små enklaver af modstand rundtomkring – små grupper af mennesker, som fandt sammen, og voksede lidt efter lidt og måske endda efterlod sig et eller andet materiale, så de næste generationer kunne fortsætte, hvor de slap.”

”Jeg er ikke interesseret i de næste generationer, min skat. Jeg er interesseret i os.”

”Du er kun rebel fra livet og ned,” sagde han.

Det fandt hun helt utroligt vittigt og slog begejstret armene om ham.

Hun viste ikke den ringeste interesse for Partidoktrinens diverse forgreninger og udløbere. Hver gang han talte om Ingsocs principper, dobbelttænk, fortidens foranderlighed, afvisningen af en objektiv virkelighed og nysprog, blev hun forvirret og begyndte hurtigt at kede sig og sagde, at hun aldrig havde bekymret sig om den slags. Man vidste, at det hele var noget vrøvl, så hvorfor skulle man lade sig gå på? Hun vidste, hvor hun skulle juble, og hvornår hun skulle hade, og mere behøvede man ikke. Hvis han blev ved, havde hun en foruroligende vane med at falde i søvn. Hun var et af de mennesker, der kan falde i søvn når som helst og hvor som helst. Når han talte med hende, indså han, hvor let det var at foregive ortodoksi uden egentlig at forstå, hvad ortodoksi betød. På en måde var det lettest at prakke Partiets verdensanskuelse på folk, der ikke var i stand til at forstå den. De kunne bringes til at acceptere de mest åbenbare skævvridninger af virkeligheden, fordi de aldrig begreb omfanget af det, der blev krævet af dem, og ikke var tilstrækkelig interesseret i offentlige begivenheder til at bemærke, hvad der foregik. De slugte bare det hele, og de tog ingen skade af det, de slugte, fordi det ikke efterlod nogen rester eller aflejringer, ligesom et korn passerer ufordøjet gennem en fuglekrop.

Kapitel 6

Endelig var det sket. Den forventede besked var kommet. Det var, som om han hele livet havde ventet på netop dette.

Han var på vej hen ad den lange gang i Ministeriet og var næsten nået til det sted, hvor Julia havde givet ham sedlen i hånden, da han blev opmærksom på, at der gik en, der var større end ham, lige bag ham. Denne person, hvem det så end var, rømmede sig, tydeligvis som en optakt til at sige noget. Winston stoppede brat op og vendte sig. Det var O’Brien.

Omsider stod de ansigt til ansigt, og hans første tilskyndelse var at løbe sin vej. Hans hjerte hamrede voldsomt. Han ville ikke have været i stand til at sige et eneste ord. Men O’Brien havde fortsat sin bevægelse fremad og lagde kortvarigt en venlig hånd på Winstons arm. Han begyndte at tale med den særlige alvorstyngede høflighed, der adskilte ham fra flertallet af Inderkredsens medlemmer.

”Jeg havde håbet at få lejlighed til at tale med dig,” sagde han. ”Jeg læste en af dine nysprog-artikler i The Times her forleden. Har jeg ret i at antage, at du nærer en videnskabelig interesse for nysprog?”

Winston havde genvundet lidt af fatningen. ”Næppe videnskabelig,” sagde han. ”Jeg er bare amatør. Det er ikke mit felt. Jeg har aldrig haft noget at gøre med selve konstruktionen af sproget.”

”Men du skriver det meget elegant,” sagde O’Brien. ”Og det er ikke kun min personlige opfattelse. For nylig talte jeg med en af dine venner, som ganske afgjort må siges at være ekspert. Jeg har desværre lige glemt hans navn i øjeblikket.”

Igen murrede det smertefuldt i Winstons hjerte. Det var utænkeligt, at det kunne være en hentydning til andre end Syme. Men Syme var ikke bare død, han var afskaffet, udryddet, en uperson. Enhver identificerbar hentydning til ham ville være livsfarlig. O’Briens bemærkning måtte afgjort være ment som et tegn, et kodeord. Ved at delagtiggøre Winston i denne lille tankeforbrydelse havde han gjort ham til medsammensvoren. De var fortsat hen ad gangen i langsomt tempo, men nu standsede O’Brien op. Med den underligt afvæbnende venlighed, som det altid lykkedes ham at tilføre bevægelsen, skubbede han brillerne længere op på næsen. Så fortsatte han:

”Det, jeg egentlig ville sige, var, at jeg bemærkede, at du i din artikel brugte to ord, som er blevet udfaset. Dog først for ganske nylig. Har du set tiende udgave af Nysprog-ordbogen?”

”Nej,” sagde Winston. ”Jeg troede ikke, den var udkommet endnu. Vi bruger stadig niende udgave i Arkivafdelingen.”

”Tiende udgave kommer faktisk også først om et par måneder. Men der har været et par forhåndseksemplarer i omløb. Jeg har et selv. Det kunne du måske være interesseret i at kigge på?”

”I høj grad,” sagde Winston, som med det samme så, i hvilken retning det bevægede sig.

”Nogle af de nye tiltag er umådeligt opfindsomme. Reduktion af antallet af verber – det er et aspekt, der bør tiltale dig. Lad mig se, skal jeg sende et bud med ordbogen? Nej, den slags glemmer jeg altid, er jeg bange for. Måske kunne du hente den hjemme hos mig på et tidspunkt? Vent, lad mig give dig min adresse.”

De stod foran en teleskærm. O’Brien klappede sig lettere åndsfraværende på lommerne og fandt en lille læderindbundet notesbog og gylden fyldepen. Direkte under teleskærmen, i en position så enhver, der kiggede med i den anden ende, kunne se, hvad han skrev, kradsede han sin adresse ned, rev siden ud og rakte den til Winston.

”Jeg er som regel hjemme om aftenen,” sagde han. ”Hvis ikke, kan min tjener give dig ordbogen.”

Og så var han væk. Winston stod tilbage med et stykke papir, som der denne gang ikke var nogen grund til at skjule. Ikke desto mindre lærte han sig omhyggeligt adressen udenad, og et par timer senere smed han den i erindringshullet sammen med en bunke andre papirer.

De havde talt med hinanden i højst et par minutter. Episoden kunne kun have én betydning. Den havde været udtænkt for at have et påskud til at give Winston O’Briens adresse. Det var nødvendigt, for medmindre man spurgte direkte, var det umuligt at finde ud af, hvor nogen boede. Der fandtes ingen telefonbøger eller den slags. ”Hvis du får lyst til at tale med mig, er det her, du kan finde mig,” var det, O’Brien havde sagt til ham. Måske kunne der endda være et budskab skjult et sted i ordbogen. Men én ting var sikker: Den sammensværgelse, han havde drømt om, fandtes virkelig. Og han var nået frem til yderkanten af den.

Han vidste, at han før eller senere ville aflægge O’Brien et besøg. Måske i morgen, måske først langt senere – han vidste det ikke. Det, der skete, var bare den egentlige iværksættelse af en proces, der var begyndt for flere år siden. Det første skridt havde været en hemmelig, ufrivillig tanke, det næste havde været dagbogen. Han var gået fra tanke til ord, og nu fra ord til handling. Det sidste skridt var noget, der ville ske i Ministeriet for Kærlighed. Det havde han accepteret. Afslutningen var indeholdt i begyndelsen. Men det var skræmmende, eller rettere, det var som en forsmag på døden, som at være en smule mindre i live. Selv mens han talte med O’Brien, da ordenes betydning var gået op for ham, havde en kulderystende fornemmelse overtaget hele hans krop. Han havde en klar følelse af at træde ned i gravens fugtige favntag, og det gjorde det ikke bedre, at han altid havde vidst, at graven var der et sted og ventede på ham.

Kapitel 7

Winston var vågnet op med tårer i øjnene. Julia rullede sig søvnigt ind til ham og mumlede noget, der kunne have været ”Hvad er der galt?”

”Jeg drømte –” begyndte han, men afbrød sig selv. Det var for komplekst til ord. Der var selve drømmen, og så var der det minde, der var forbundet med den, og som var dukket op i hans hoved, i sekunderne efter han vågnede.

Han lå på ryggen med lukkede øjne, stadig tæt omsluttet af drømmens atmosfære. Det var en stor, lysende drøm, hvor hele hans liv syntes at strække sig foran ham som et landskab en sommeraften efter en regnbyge. Det hele var foregået inde i glasbrevpresseren, men glassets overflade var himmelhvælvingen, og under himmelhvælvingen var alt indhyllet i et klart, blødt lys, som gjorde det muligt at se uendeligt langt. Drømmen havde også været omsluttet af – på en måde indeholdt i – en armbevægelse, hans mor havde lavet, og som han havde set igen tredive år senere i en nyhedsudsendelse, hvor en jødisk kvinde prøvede at beskytte en lille dreng mod kugleregnen, før helikopteren blæste dem i småstykker.

”Vidste du godt,” sagde han, ”at jeg indtil dette øjeblik troede, at jeg havde myrdet min mor?”

”Hvorfor myrdede du hende?” spurgte Julia halvt i søvne.

”Det gjorde jeg heller ikke. Ikke fysisk.”

I drømmen havde han husket det sidste glimt, han havde fået af sin mor, og i løbet af de første sekunder efter at han var vågnet, var alle de mange små begivenheder, der var knyttet til det, strømmet ind i hans hoved. Det var et minde, som han bevidst måtte have fortrængt i alle årene. Han var ikke sikker på tidspunktet, men han kunne ikke have været under ti år gammel, måske tolv, da det skete.

Hans far var forsvundet på et tidligere tidspunkt; hvor meget tidligere huskede han ikke. Han huskede bedre de vilde, urolige omstændigheder fra dengang: de lejlighedsvise panikanfald over luftangreb, hvor man sad og rystede af skræk på undergrundsstationerne, dyngerne af murbrokker og skrammel, uforståelige opråb klæbet op på mure og gadehjørner, bander af unge mænd i ens skjorter, de endeløse køer uden for bagerierne, maskingeværsalverne i det fjerne – og mest af alt den kendsgerning, at der aldrig var nok at spise. Han kunne huske lange eftermiddage brugt på at rode i skraldespande sammen med andre drenge, hvor de samlede ribbede kålblade, kartoffelskræller, somme tider endda gamle brødskorper, som de omhyggeligt skrabede fri for aske. Han huskede også, hvordan de havde ventet på lastbiler med kvægfoder langs en bestemt rute; når bilerne kørte over ujævnheder i vejen, tabte de somme tider nogle stumper af foderkagerne.

Da hans far forsvandt, viste hans mor ingen tegn på overraskelse eller stor sorg, men ikke desto mindre forandrede hun sig pludseligt. Det var, som om hun helt og aldeles mistede modet. Det var tydeligt for Winston, at hun ventede på noget, som hun vidste ville ske. Hun gjorde alt det, hun skulle – lavede mad, vaskede, reparerede, redte seng, fejede, støvede af – men altid meget langsomt og med et sært fravær af overflødige bevægelser, som en kunstners trædukke, der bevægede sig af sig selv. Hendes store, kurvede krop syntes helt naturligt at nærme sig ubevægelighed. I flere timer ad gangen sad hun stort set bomstille på sengen, mens hun nussede hans lillesøster, et lillebitte, skrantende, meget tavst barn på to eller tre med et ansigt, der var helt abeagtigt af magerhed. En sjælden gang imellem tog hun Winston i armene og trykkede ham ind til sig i lang tid uden at sige noget. På trods af sin ungdom og selviskhed var han klar over, at det på en eller anden måde havde forbindelse til den aldrig omtalte ting, der skulle til at ske.

Han kunne huske det værelse, hvor de boede, et mørkt og beklumret rum, der virkede halvt fyldt op af en seng med hvidt sengetæppe. Der var et gasapparat i kaminen og en hylde med madvarer, og i opgangen udenfor var der en brun fajancevask, som flere værelser deltes om. Han kunne huske sin mors statuariske krop, når hun stod lænet over gasblusset i færd med at røre i en kasserolle. Og mere end noget andet huskede han den konstante følelse af sult og de vilde, ubehagelige skænderier ved spisetid. Han plagede sin mor og spurgte klynkende og irritabelt igen og igen, hvorfor der ikke var mere mad; nogle gange råbte og skreg han ad hende (han kunne endda huske sin stemme, som lidt for tidligt var begyndt at gå i overgang, så den somme tider skingrede og andre gange drønede dybt), ved andre lejligheder prøvede han med selvmedlidende patos for at få mere end sin del. Hans mor var ganske beredt på at give ham mere. Hun anså det for helt naturligt, at han, ’drengen’, skulle have den største portion, men uanset hvor meget hun gav ham, krævede han uvægerligt mere. Ved hvert eneste måltid tryglede hun ham om ikke at være så egoistisk og huske på, at hans lillesøster var syg og også havde brug for mad, men til ingen nytte. Han vrælede af raseri, når hun stoppede med at øse op, prøvede at vriste kasserolle og øseske ud af hænderne på hende, tog mad fra sin søsters tallerken. Han vidste, at han udsultede de andre to, men han kunne ikke stoppe; han følte endda, at han havde ret til det. Hans knurrende, hungersmertende mave retfærdiggjorde hans adfærd. Hvis ikke hans mor holdt vagt, stjal han konstant mad fra det beskedne udvalg på hylden mellem måltiderne.

En dag blev der uddelt chokoladerationer. Det var flere uger eller muligvis endda måneder siden, det sidst var sket. Han kunne tydeligt huske den dyrebare stump chokolade. Der var to ounces (man brugte stadig ounces dengang) til deling mellem de tre. Selvfølgelig skulle det deles i tre lige store dele. Som om det var en anden, der talte, hørte Winston pludselig sig selv højlydt kræve, at han fik det hele. Hans mor sagde, at han skulle holde op med at være så grådig. Der fulgte et langt skænderi med råb og klynk og tårer og protester og forhandlinger. Hans lillesøster, som klyngede sig til sin mor med begge hænder, nøjagtig som en abeunge, så hen over hendes skulder med store, sørgmodige øjne. Til sidst brækkede hans mor tre fjerdele af chokoladen og gav dem til Winston; hans søster fik den sidste fjerdedel. Den lille pige tog imod det og kiggede på det, som om hun måske ikke helt vidste, hvad det var. Winston stod og stirrede på hende et øjeblik. Så, med et hurtigt spring fremad, snuppede han chokoladen ud af hænderne på hende og satte i løb hen mod døren.

”Winston, Winston!” råbte hans mor efter ham. ”Kom tilbage! Kan du så give din søster hendes chokolade!”

Han stoppede, men kom ikke tilbage. Hans mors ængstelige blik var fæstnet på hans ansigt. Selv nu tænkte han på det ukendte, der meget snart ville ske. Hans søster, bevidst om, at noget var blevet stjålet fra hende, satte i et ynkeligt vræl. Hans mor lagde armen om det lille barn og trykkede dets ansigt ind til sit bryst. Noget i bevægelsen fortalte Winston, at hans søster var ved at dø. Han vendte rundt og flygtede ned ad trappen, mens chokoladen smeltede i hånden på ham.

Han så aldrig sin mor igen. Da han havde spist chokoladen, skammede han sig og strejfede rundt i gaderne i timevis, indtil sulten drev ham hjem. Da han kom tilbage, var hans mor væk. Det var allerede ret normalt på det tidspunkt. Der manglede ikke noget i værelset, bortset fra hans mor og søster. De havde ikke taget noget tøj med, ikke engang hans mors frakke. Den dag i dag vidste han stadig ikke med sikkerhed, om hans mor var død. Det var meget muligt, at hun bare var blevet sendt i arbejdslejr. Hvad angik hans søster, kunne hun ligesom Winston selv være blevet flyttet til en af kolonierne for hjemløse børn (Resocialiseringscentre, kaldtes de), som var blevet etableret rundtomkring efter borgerkrigen, eller måske var hun blevet sendt i arbejdslejr sammen med moren eller bare efterladt et eller andet sted for at dø.

Drømmen stod stadig klart for ham, især den beskyttende armbevægelse i hvilken hele dens betydning syntes at være indeholdt. Hans tanker kredsede tilbage til en anden drøm, han havde haft for to måneder siden. Ligesom hans mor havde siddet på det snavsede, hvide sengetæppe, havde hun i den drøm siddet på et synkende skib, langt under ham, mens hun druknede og sank dybere og dybere ned, stadig stirrende op på ham gennem det mørke vand.

Han fortalte Julia historien om sin mors forsvinden. Uden at åbne øjnene vendte hun sig om og lagde sig i en mere behagelig stilling.

”Du var garanteret et frygteligt lille svin dengang,” sagde hun utydeligt. ”Alle børn er nogle svin.”

”Jo, men pointen er jo –”

Han kunne høre på hendes vejrtrækning, at hun var ved at falde i søvn igen. Han ville gerne have talt mere om sin mor. Han gik egentlig ikke ud fra, baseret på det, han kunne huske, at hun havde været en usædvanlig kvinde, endsige synderligt intelligent, men hun havde ikke desto mindre været i besiddelse af en vis ædelhed, en slags renhed, alene fordi de standarder, hun opererede efter, var hendes personlige standarder. Hendes følelser var hendes egne og kunne ikke ændres udefra. Hun ville ikke have tænkt, at en ineffektiv handling automatisk bliver betydningsløs. Hvis man elskede nogen, elskede man dem, og når man ikke havde andet at give, gav man stadig sin kærlighed. Da det sidste stykke chokolade var væk, havde hans mor knuget barnet i sin favn. Det var nytteløst, det ændrede intet, det skaffede ikke mere chokolade, det forhindrede ikke barnets død eller hendes, men det var det naturlige for hende at gøre. Flygtningekvinden i båden havde også skærmet den lille dreng med sin arm, hvilket ikke værnede mere mod kuglerne, end et ark papir ville have gjort. En af de forfærdelige ting, Partiet havde gjort, var at overbevise folk om, at impulser, følelser var ligegyldige, samtidig med at de fjernede enhver magt, folk måtte have over den materielle verden. Når man først var i Partiets magt, gjorde det helt bogstaveligt ingen forskel, hvad man følte eller ikke følte, hvad man gjorde eller afstod fra at gøre. Uanset hvad forsvandt man, og ingen hørte nogensinde om én eller ens handlinger igen. Man blev fisket op af historiens strøm uden at efterlade sig det mindste spor, de mindste ringe i tidens vande. Men for folk for kun to generationer siden ville det ikke have virket så vigtigt, for de prøvede ikke at ændre historien. De var styret af private loyaliteter, som aldrig blev draget i tvivl. Det, der betød noget, var individuelle ansvar, og en fuldstændig hjælpeløs gestus, en omfavnelse, en tåre, en døende mands ord kunne have værdi i sig selv. Det gik pludselig op for ham, at prollerne stadig befandt sig i den situation. De var ikke loyale mod et parti eller et land eller en idé, de var loyale mod hinanden. For første gang i sit liv foragtede han ikke prollerne eller opfattede dem som en træg masse, der en dag ville blive vakt til live og genoplive verden. Prollerne var forblevet menneskelige. De var ikke forstenet indeni. De havde holdt fast i de primitive følelser, som han selv havde været nødt til at genlære gennem en bevidst indsats. Og mens han tænkte disse tanker, kom han til at tænke på, uden nogen indlysende relevans, at han for et par uger siden havde set en afrevet hånd ligge på fortovet og sparket den ud i rendestenen, som om den havde været en kålstok.

”Prollerne er mennesker,” sagde han. ”Vi er ikke mennesker.”

”Hvorfor ikke?” sagde Julia, der var vågnet igen.

Han tænkte sig lidt om. ”Har du nogensinde tænkt på,” sagde han, ”at det bedste, vi kunne gøre, var at gå herfra, før det er for sent, og aldrig se hinanden igen?”

”Ja, min kære, det har jeg tænkt på, ret tit, faktisk. Men jeg har ikke tænkt mig at gøre det.”

”Vi har været heldige,” sagde han, ”men det kan ikke blive ved. Du er ung. Du ser normal og uskyldig ud. Hvis du holder dig væk fra folk som mig, kan du måske holde dig i live i halvtreds år endnu.”

”Nej, jeg har regnet det ud. Det, du gør, gør jeg også. Og du skal ikke se så nedslået ud. Jeg er ret godt til at holde mig i live.”

”Vi kan måske være sammen i et halvt eller et helt år endnu. Det er ikke til at vide. Men til sidst bliver vi helt sikkert skilt ad. Er du klar over, hvor fuldstændig alene vi bliver? Når de får fat i os, er der ingenting, helt bogstavelig talt ingenting, vi kan gøre for hinanden. Hvis jeg tilstår, bliver du skudt. Og hvis jeg nægter at tilstå, bliver du skudt alligevel. Der er intet, jeg kan gøre eller sige eller lade være med at sige, som vil udsætte din død så meget som fem minutter. Ingen af os vil i det hele taget vide, om den anden er død eller levende. Vi vil være så totalt magtesløse. Det eneste, der betyder noget, er, at vi ikke forråder hinanden, også selv om det ikke vil gøre den mindste forskel.”

”Hvis du taler om at tilstå,” sagde hun, ”så gør vi det helt sikkert. Alle tilstår til sidst. Man kan ikke lade være. De torturerer én.”

”Jeg taler ikke om at tilstå. Tilståelse er ikke forræderi. Det er lige meget, hvad man gør eller siger: Kun følelser betyder noget. Hvis de kunne få mig til at holde op med at elske dig – det ville være ægte forræderi.”

Hun tænkte over det. ”Det kan de ikke,” sagde hun så. ”Det er den ene ting, de ikke kan. De kan få én til at sige hvad som helst – hvad som helst – men de kan ikke få én til at tro på det. De kan ikke trænge ind i ens hoved.”

”Nej,” sagde han, en smule mere fortrøstningsfuld, ”nej, det passer. De kan ikke trænge ind i ens hoved. Hvis man kan føle, at det er umagen værd at forblive menneske, har man vundet, også selv om det ikke fører noget som helst med sig.”

Han tænkte på teleskærmens aldrig-sovende ører. De kunne udspionere én nat og dag, men hvis man holdt hovedet koldt, kunne man stadig snyde dem. Trods alle deres snedige metoder havde de aldrig fundet ud af hemmeligheden i at finde ud af, hvad andre tænkte. Måske var det mindre sandt, når man først var i deres varetægt. Man vidste ikke, hvad der foregik i Ministeriet for Kærlighed, men man kunne gætte: tortur, narkotiske stoffer, fintmærkende instrumenter, som registrerede ens nervereaktioner, gradvis udmattelse gennem påtvungen søvnløshed og isolation og uophørlige krydsforhør. Kendsgerninger kunne simpelthen ikke holdes skjult. De kunne opspores gennem de rigtige spørgsmål, de kunne presses ud af folk ved hjælp af tortur. Men hvis målet var at forblive menneske snarere end at holde sig i live, hvilken forskel gjorde det så i sidste ende? De kunne ikke ændre ens følelser; man kunne heller ikke ændre dem selv, for den sags skyld, selv hvis man ville. De kunne afdække ned til mindste detalje alt, hvad man havde sagt og gjort, men hjertets inderste kamre, hvis mekanismer forblev mystiske og ukendte selv for én selv, forblev uindtagelige.

Kapitel 8

De havde gjort det, de havde endelig gjort det!

Rummet, de stod i, var aflangt og dæmpet oplyst. Teleskærmen var skruet ned til et mumlende niveau, og det mørkeblå tæppe var så blødt og tykt, at det var som at gå på velour. I rummets fjerne ende sad O’Brien ved et bord med en lampe med grøn skærm. På hver side af ham lå stakke af papir. Han havde ikke besværet sig med at se op, da tjeneren viste Julia og Winston ind.

Winstons hjerte hamrede så voldsomt, at han tvivlede på, om han kunne sige noget. De havde gjort det, de havde endelig gjort det. Det var den enestes tanke, hans hjerne var i stand til at formulere. Det havde været ubesindigt i det hele taget at tage herhen; det havde været decideret tåbeligt at gøre det sammen. Godt nok var de kommet ad hver sin rute og havde først mødtes på O’Briens dørtrin, men bare det at træde ind krævede en indsats. Det var kun ved meget sjældne lejligheder, at man så det indvendige af en bolig, der tilhørte et medlem af Inderkredsen, eller bare befandt sig i deres del af byen. Hele atmosfæren omkring den kæmpemæssige boligblok, rummeligheden og rigeligheden, de ukendte dufte af god mad og god tobak, de stille og utrolig hurtige elevatorer, de hvidklædte tjenere, som hastede frem og tilbage – det hele var intimiderende. Selv om Winston havde et gyldigt påskud for at være her, plagedes han af konstant frygt for, at et hold vagter i sorte uniformer skulle komme rundt om hjørnet, kræve at se hans papirer og jage ham væk. Men O’Briens tjener havde lukket dem begge ind uden kommentarer. Han var en lille, mørkhåret mand i hvid jakke, med et rombeformet, fuldstændig udtryksløst ansigt, som kunne have været kinesisk. Gangen, han førte dem henad, var belagt med tykke tæpper; der var cremefarvet tapet på væggene og hvide paneler, og det hele var skinnende rent. Det var også intimiderende. Winston kunne ikke huske nogensinde at have set en gang, hvor væggene ikke var snusket til af kontakt med menneskekroppe.

O’Brien sad med et lille stykke papir mellem fingrene og så ud, som om han granskede det indgående. Hans kraftige ansigt, der var rettet lidt nedad, så man kunne se omridset af hans næse, så både frygtindgydende og intelligent ud. Han sad helt ubevægelig i måske tyve sekunder. Så trak han taleskriveren hen til sig og indtalte en besked i Ministeriernes hybridjargon:

”Punkt en komma fem komma syv godkendt fuldgodt stop forslag indeholdt punkt seks dobbeltplus tåbeligt tangerer tankeforbrydelse aflys stop ufortsæt konstruktionsmæssigt førfår plusfuldt overslag maskineri omkostninger stop besked slut.”

Han rejste sig langsomt fra stolen og kom hen mod dem på det lydløse tæppe. Lidt af den officielle atmosfære var forsvundet, da han brugte nysprog, men hans udtryk var mere sammenbidt end før, som om han var utilfreds med at blive forstyrret. Den rædsel, Winston følte, blev nu pludselig iblandet et skud almindelig forlegenhed. Det virkede nu helt sandsynligt, at han havde begået en stupid fejl. For hvilke beviser havde han på, at O’Brien var indblandet i politiske sammensværgelser? Intet andet end et hurtigt blik og en tvetydig bemærkning; derudover kun sine egne hemmelige forestillinger, baseret på en drøm. Han kunne ikke engang bruge påskuddet om ordbogen, fordi Julias tilstedeværelse i den sammenhæng ville være umulig at forklare. Da O’Brien kom forbi teleskærmen, var det, som om han kom i tanke om noget. Han standsede op, vendte sig halvt om og trykkede på en kontakt på væggen. Der lød et lille smæld. Stemmen stoppede.

Julia udstødte en lille lyd, en slags overrasket hvin. Selv om Winston stadig var grebet af panik, var forbløffelsen for stor til, at han kunne tie stille.

”Du kan slukke for den!” sagde han.

”Ja,” sagde O’Brien, ”vi kan slukke. Det privilegium har vi.”

Han stod over for dem. Hans massive skikkelse tårnede sig op over dem, og hans ansigtsudtryk var stadig uudgrundeligt. Han ventede tilsyneladende på, at Winston skulle sige noget, men hvad? Selv nu virkede det slet ikke usandsynligt, at O’Brien bare var en travl mand, som irritabelt spekulerede over, hvorfor han var blevet afbrudt i sit arbejde. Ingen sagde noget. Efter at teleskærmen var blevet slukket, var der dødstille i rummet. Sekunderne marcherede forbi, kæmpestore og tunge. Med besvær fastholdt Winston O’Briens blik. Og pludselig lyste det barske ansigt op i noget, der kunne have været antydningen af et smil. Med sin karakteristiske gestus rettede O’Brien på brillerne.

”Skal jeg sige det, eller vil du?” sagde han.

”Jeg siger det,” sagde Winston med det samme. ”Er den der virkelig slukket?”

”Ja, det hele er slukket. Vi er alene.”

”Vi er kommet her, fordi –”

Han tøvede. For første gang gik det rigtig op for ham, hvor uklare hans motiver egentlig var. Da han ikke vidste, hvilken form for hjælp, han forventede fra O’Brien, var det ikke let at forklare, hvorfor han var kommet. Han fortsatte, bevidst om, at hans ord måtte lyde både ynkelige og prætentiøse:

”Vi tror, at der findes en slags sammensværgelse, en hemmelig organisation, som modarbejder Partiet, og at du er med i den. Vi vil også være med og arbejde for sagen. Vi er fjender af Partiet. Vi tror ikke på Ingsocs principper. Vi er tankeforbrydere. Vi er også kærester uden at have fået lov. Jeg fortæller dig det, fordi vi vil lægge vores skæbne i dine hænder. Hvis du vil have os til at give dig flere oplysninger, så er vi også klar til det.”

Han stoppede og så sig over skulderen. Han havde på fornemmelsen, at døren var blevet åbnet. Og ganske rigtigt: Den lille, gulhudede tjener var kommet ind uden at banke på først. Winston så, at han bar på en bakke med en flaske og glas.

”Martin er en af os,” sagde O’Brien uanfægtet. ”Kom herover med drinksene, Martin. Stil det hele på det runde bord. Har vi stole nok? Så kan vi lige så godt gøre os det lidt behageligt og snakke. Tag en stol med til dig selv, Martin. Det her er forretninger. Du kan holde op med at være tjener de næste ti minutter.”

Den lille mand satte sig ned, rolig og afslappet, men dog stadig med en underdanig aura, som en privilegeret kammertjener. Winston betragtede ham ud af øjenkrogen. Det slog ham, at hele mandens liv gik ud på at spille en rolle, som det var farligt at lægge af sig så meget som et øjeblik. O’Brien tog flasken og fyldte glassene med mørkerød væske. Winston havde et fjernt minde om at have set noget lignende engang for længe siden, på en mur eller et plankeværk – en kæmpestor flaske lavet af elektriske lys, der så ud til at bevæge sig op og ned og hælde sit indhold i et glas. Set oppefra så væsken næsten sort ud, men i flasken glimtede den som rubiner. Den lugtede syrligt-sødt. Han så Julia tage sit glas og lugte til det med åbenlys nysgerrighed.

”Det hedder vin,” sagde O’Brien med et svagt smil. ”I har nok læst om det i bøger. Der er ikke så meget af det, der når ud over Inderkredsen.” Hans ansigt blev alvorligt igen, og han hævede sit glas. ”Jeg synes, det ville være passende, om vi begyndte med at udbringe en skål for vores leder. For Emmanuel Goldstein.”

Winston tog sit glas med en vis ivrighed. Vin var noget, han havde læst og drømt om. Ligesom glasbrevpresseren og mr. Charringtons halvt erindrede rim og remser tilhørte vin en svunden, romantisk fortid, fordums tider, som han kaldte dem for sig selv. Af en eller anden grund havde han altid forestillet sig, at vin smagte intenst sødt, lidt som brombærmarmelade og med en øjeblikkelig berusende virkning. Men da han drak det, var det decideret skuffende. Sandheden var, at efter flere år med gin kunne han knap nok smage det. Han satte sit tomme glas fra sig.

”Så Goldstein findes altså i virkeligheden?” sagde han.

”Ja, han findes, og han er i live. Hvor han er, ved jeg ikke.”

”Og sammensværgelsen – organisationen? Findes den også? Eller er det bare noget, Tankepolitiet har fundet på?”

”Nej, den findes. Broderskabet, kalder vi den. I får ikke meget mere at vide, end at Broderskabet findes og I er med i det. Det vender jeg tilbage til.” Han så på sit armbåndsur. ”Selv for medlemmer af Inderkredsen er det uklogt at lade teleskærmen være slukket i mere end en halv time. I skulle ikke være kommet herhen sammen, og I er nødt til at tage herfra hver for sig. Du, kammerat –” han bøjede hovedet i retning af Julia – ”tager af sted først. Vi har cirka tyve minutter til rådighed. I forstår, at jeg må begynde med at stille jer visse spørgsmål. I helt overordnede vendinger, hvad er I så beredt på at gøre?”

”Alt, hvad vi overhovedet kan,” sagde Winston.

O’Brien havde vendt sig lidt i stolen, så han sad ansigt til ansigt med Winston. Han ignorerede stort set Julia og syntes at tage det for givet, at Winston kunne tale på hendes vegne. Et kort øjeblik gled hans øjenlåg ned foran øjnene. Han begyndte at stille spørgsmål med lav, tonløs stemmeføring, som om det var en rutine, en slags katekismus, hvor han kendte de fleste svar i forvejen.

”Er I klar til at ofre livet?”

”Ja.”

”Er I klar til at begå mord?”

”Ja.”

”At begå sabotage, som kan forårsage hundreder af uskyldiges død?”

”Ja.”

”At forråde jeres fædreland og hjælpe fremmede magter?”

”Ja.”

”Er I klar til at snyde, forfalske, afpresse, fordærve børns hjerner, distribuere afhængighedsskabende stoffer, opmuntre til prostitution, sprede kønssygdomme – hvad som helst, der kan medvirke til demoralisering og svækkelse af Partiets magt?”

”Ja.”

”Hvis, for eksempel, det af en eller grund kunne tjene vores interesser at smide svovlsyre i ansigtet på et barn – er I klar til at gøre det?”

”Ja.”

”Er I klar til at opgive jeres identitet og leve resten af livet som tjenere eller havnearbejdere?”

”Ja.”

”Er I klar til at begå selvmord, hvis og når vi giver jer ordre til det?”

”Ja.”

”Er I klar til at gå hver til sit og aldrig se hinanden igen?”

”Nej!” brød Julia ind.

Det virkede på Winston, som om der gik lang tid, inden han svarede. Et øjeblik syntes han at have mistet talens brug. Hans tunge arbejdede lydløst på at forme stavelser, først det ene ord, så det andet, igen og igen. Indtil ordet kom ud, vidste han ikke, hvilket et det ville blive. ”Nej,” sagde han til sidst.

”Det var klogt af jer at sige det,” sagde O’Brien. ”Det er nødvendigt for os at vide det hele.”

Han vendte sig om mod Julia og fortsatte i et noget mere udtryksfuldt tonefald:

”Forstår du godt, at selv hvis han overlever, kan det være som en helt anden person? Vi bliver muligvis tvunget til at give ham en ny identitet. Hans ansigt, hans bevægelser, formen på hans hænder, hans hårfarve – selv hans stemme vil være anderledes. Og du kunne også blive nødt til at blive en anden. Vores kirurger kan gøre det, så ingen kan genkende dig. Nogle gange er det det, der skal til. Nogle gange amputerer vi endda folks lemmer.”

Winston kunne ikke lade være med at kaste endnu et skjult blik på Martins mongolske ansigt. Han kunne ikke få øje på nogen ar. Julia var blevet en nuance blegere, så hendes fregner stod tydeligt frem, men hun så direkte på O’Brien. Hun mumlede noget, der lød bekræftende.

”Godt. Så er det på plads.”

Der stod en cigaretæske i sølv på bordet. Med en lettere åndsfraværende gestus skubbede O’Brien den hen mod de andre, tog en selv og rejste sig op og begyndte at vandre frem og tilbage, som om han bedre kunne tænke, når han ikke sad ned. Det var meget gode cigaretter, tykke og tætpakkede, og papiret havde en ukendt silkeagtig blødhed. O’Brien så igen på sit ur.

”Du må hellere smutte tilbage til køkkenet, Martin,” sagde han. ”Jeg tænder igen om et kvarter. Tag et grundigt kig på disse kammeraters ansigter, før du går. Du kommer til at se dem igen. Det gør jeg måske ikke.”

Den lille mands mørke øjne spillede hen over deres ansigter, præcis som da han havde åbnet døren for dem. Der var intet spor af venlighed i hans adfærd. Han lærte sig, hvordan de så ud, men følte ellers ingen interesse for dem, tilsyneladende. Det gik op for Winston, at syntetiske ansigter måske slet ikke kunne ændre udtryk. Uden at sige et ord eller på nogen måde hilse forlod Martin rummet og lukkede døren lydløst bag sig. O’Brien vandrede stadig frem og tilbage med den ene hånd i lommen på sin sorte kedeldragt og en cigaret i den anden.

”I må forstå,” sagde han, ”at I kommer til at kæmpe i mørke. Altid i mørke. I modtager ordrer, og I vil adlyde dem uden at vide hvorfor. Senere skal jeg sende jer en bog, som beskriver sandheden om det samfund, vi lever i, og den strategi vi skal ødelægge det med. Når I har læst bogen, er I fuldgyldige medlemmer af Broderskabet. Men ud over de overordnede mål, vi kæmper for, og de helt umiddelbare opgaver, I får, vil I ikke få noget at vide. Jeg siger til jer, at Broderskabet findes, men jeg kan ikke sige, om det har hundrede medlemmer eller ti millioner. Ud fra jeres personlige viden kan I ikke engang sige, om der er flere end ti. I får tre eller fire kontakter, som bliver skiftet ud en gang imellem, når de forsvinder. Da det her var jeres første kontakt, bliver den opretholdt. Når I modtager ordrer, kommer de fra mig. Hvis vi finder det nødvendigt at kommunikere med jer, kommer det til at foregå gennem Martin. Når I til sidst bliver fanget, tilstår I. Det er uundgåeligt. Men I vil kun have ganske lidt at tilstå ud over jeres egne handlinger. I vil aldrig kunne forråde mere end en håndfuld uvigtige personer. Muligvis vil I ikke engang forråde mig. På det tidspunkt er jeg måske død eller er blevet til en anden mand med et andet ansigt.”

Han fortsatte sin rastløse gang hen over det bløde tæppe. På trods af hans kraftige kropsbygning var hans bevægelser bemærkelsesværdig elegante. Det skinnede igennem i selv den måde, han stak hånden i lommen på eller håndterede cigaretten. Mere end blot styrke udstrålede han selvtillid og viden med et strejf af ironi. Uanset hvor alvorligt han mente det, havde han ikke noget af den ultrafokuserede målbevidsthed, som kendetegner en fanatiker. Når han talte om mord, selvmord, kønssygdomme, amputerede lemmer og ændrede ansigter, var det med et skær af godmodigt drilleri. ”Det er uundgåeligt,” syntes hans stemme at sige, ”det er det her, vi må gøre, uden tøven. Men det er ikke det, vi kommer til at gøre, når livet atter er værd at leve.” En bølge af beundring, næsten tilbedelse, strømmede fra Winston mod O’Brien. I øjeblikket havde han glemt Goldsteins gådefulde tilstedeværelse. Når man så på O’Briens brede skuldre og hans lidt groftslebne ansigt, så grimt og dog så civiliseret, var det umuligt at forestille sig, at han kunne besejres. Der fandtes ingen krigslist, han ikke kunne hamle op med, ingen fare, han ikke kunne forudse. Selv Julia virkede imponeret. Hun havde ladet sin cigaret gå ud og lyttede koncentreret. O’Brien fortsatte:

”I har givetvis hørt rygter om Broderskabet. I har uden tvivl dannet jeres egne forestillinger desangående. I har muligvis tænkt jer en stor underverden fuld af plotmagere, som mødes i hemmelige kældre, skriver budskaber på mure og genkender hinanden via kodeord eller særlige håndbevægelser. Der er ikke noget af den slags. Medlemmerne af Broderskabet har ingen måder at kende hinanden på, og ingen af dem kender identiteten på mere end et par andre. Hvis Goldstein selv kom i kløerne på Tankepolitiet, kunne han ikke give dem en liste over medlemmer eller nogen oplysninger, der kunne føre til tilvejebringelsen af en sådan liste. Der findes ingen liste. Broderskabet kan ikke udslettes, fordi det ikke er en organisation i traditionel forstand. Det holdes kun sammen af en idé, som er uforgængelig. Man har intet ud over denne idé til at holde sig kørende. Der er intet kammeratskab, ingen støtte. Når I på et tidspunkt bliver fanget, er der ingen hjælp at hente. Vi hjælper aldrig vores medlemmer. I yderste tilfælde, når det er absolut nødvendigt, at en eller anden skal bringes til tavshed, kan vi nogle gange smugle et barberblad ind i en celle. I skal vænne jer til at leve uden resultater og uden håb. I arbejder et stykke tid, I bliver fanget, I tilstår, og så dør I. Det er de eneste resultater, I nogensinde får at se. Der er ingen chance for, at der kommer til at ske målbare forandringer i vores levetid. Vi er de døde. Vores eneste sande liv er i fremtiden. Vi tager del i det som håndfulde af støv og knoglestumper. Men hvor langt væk den fremtid er, kan ingen sige. Måske går der tusind år. Lige nu kan intet lade sig gøre, ud over måske at udvide det område, hvor fornuften råder, en lille smule, lidt ad gangen. Vi kan ikke handle kollektivt. Vi kan kun udbrede vores viden fra individ til individ, generation efter generation. Over for Tankepolitiet er der ingen anden farbar vej.”

Han så for tredje gang på sit armbåndsur.

”Tiden er ved at være inde til, at du går, kammerat,” sagde han til Julia. ”Vent. Flasken er stadig halvt fuld.”

Han fyldte glassene igen og tog fat om stilken på sit eget.

”Hvad skal vi skåle for denne gang?” sagde han, stadig med samme strejf af ironi. ”For total forvirring af Tankepolitiet? Big Brothers død? For menneskeheden? Fremtiden?”

”For fortiden,” sagde Winston.

”Fortiden er vigtigere,” medgav O’Brien alvorligt.

De tømte deres glas, og et øjeblik senere rejste Julia sig for at gå. O’Brien tog en lille æske ned fra et skab og rakte hende en flad, hvid tablet, som han gav hende besked på at lægge på tungen. Det var vigtigt, sagde han, ikke at lugte af vin, når man kom ud: Elevatorførerne var meget observante og opmærksomme. Så snart døren havde lukket sig bag hende, var det, som om han havde glemt, at hun fandtes. Han tog endnu et par skridt og stoppede så sin vandring.

”Der er detaljer, der skal på plads,” sagde han. ”Jeg går ud fra, at I har et gemmested af en eller anden art?”

Winston forklarede om værelset oven på mr. Charringtons butik.

”Det går an for nu. Senere organiserer vi noget andet. Det er afgørende at skifte gemmested med jævne mellemrum. I mellemtiden vil jeg sende et eksemplar af bogen –” selv O’Brien, bemærkede Winston, syntes at udtale ordet, som om det var i kursiv – ”Goldsteins bog, forstår du, så snart som muligt. Der går muligvis et par dage, før jeg kan skaffe en. Der findes ikke så mange, som du nok kan forestille dig. Tankepolitiet finder dem og destruerer dem, næsten lige så hurtigt som vi kan trykke dem. Men det gør ikke den store forskel. Bogen kan ikke ødelægges. Selv hvis det sidste eksemplar skulle blive brændt, kan vi reproducere den næsten ord for ord. Har du en mappe med på arbejde?” spurgte han.

”Ja, som regel.”

”Hvordan ser den ud?”

”Sort, temmelig slidt. Med to spænder.”

”Sort, to spænder, temmelig slidt – godt. En dag i en ret nær fremtid – jeg kan ikke give en bestemt dag – vil en af beskederne i dagens arbejde på kontoret indeholde et ord med en trykfejl, og du beder om en gentagelse. Dagen efter tager du på arbejde uden mappen. På et tidspunkt i løbet af dagen, ude på gaden, kommer en mand hen og lægger en hånd på din arm og siger: ’Jeg tror, du har tabt din mappe.’ Den, han så giver dig, indeholder et eksemplar af bogen. Du returnerer den efter fjorten dage.”

De var tavse lidt.

”Der er et par minutter, før du skal gå,” sagde O’Brien. ”Vi mødes igen – hvis vi gør –”

Winston så op på ham. ”På det sted, hvor der ikke er mørke?” sagde han tøvende.

O’Brien nikkede uden tegn på overraskelse. ”På stedet, hvor der ikke er mørke,” sagde han, som om han havde genkendt hentydningen. ”Og i mellemtiden, er der så noget, du vil sige, før du går? En besked? Spørgsmål?”

Winston tænkte sig lidt om. Han kunne ikke komme på flere spørgsmål at stille, og han havde heller ikke lyst til at komme med højtravende banaliteter. I stedet for noget, der var direkte forbundet med O’Brien og Broderskabet, opstod der i hans hoved en form for sammensat billede af det mørke soveværelse, hvor hans mor havde tilbragt sine sidste dage, og det lille værelse oven på mr. Charringtons butik og glasbrevpresseren og stålstikket i rosentrærammen. Nærmest ud af det blå sagde han:

”Har du nogensinde hørt den gamle remse, der begynder med ’Løg og artiskokker, si’r St. Clements klokker’?”

Igen nikkede O’Brien. I højstemte toner færdiggjorde han verset:

“Løg og artiskokker, si’r St. Clements klokker,

Giv mig tre farthings, si’r kirken St. Martin’s,

Pengene tæller, si’r Old Baileys bjælder,

Når vi bli’r rige, vil Shoreditch’ klokker sige.”

“Du kendte den sidste linje!” sagde Winston.

”Ja, jeg kender sidste linje. Og nu er jeg bange for, at du er nødt til at gå. Men vent – du må hellere lige få en af de her tabletter.”

Winston rejste sig, og O’Brien rakte hånden frem. Hans kraftige greb havde nær knust knoglerne i Winstons fingre. I døren så Winston sig tilbage, men O’Brien lod til allerede at være i færd med at glemme ham. Han stod med den ene hånd på kontakten til teleskærmen. Bag ham kunne Winston se skrivebordet med den grønne lampeskærm og taleskriveren og kurvene læsset med papirer. Mødet var slut. Om et halvt minut, tænkte han, ville O’Brien atter være optaget af sit afbrudte, vigtige arbejde for Partiet.

Kapitel 9

Winston var geleagtig af træthed. Geleagtig var det rigtige ord. Det var dukket spontant op i hans hoved. Det var, som om hans krop ikke bare havde antaget geleens blævrende svaghed, men også dens gennemsigtighed. Han havde på fornemmelsen, at hvis han holdt hånden op, ville han kunne se lyset igennem den. Alt blod og lymfevæske var drænet ud af ham af en enorm kaskade af arbejde, så der kun var en skrøbelig struktur af nerver, knogler og hud tilbage. Alle sanseindtryk var forstærket. Hans kedeldragt irriterede skuldrene, fortovet kildrede hans fødder, og selv det at åbne og lukke hånden krævede en anstrengelse, der fik det til at smerte i leddene.

Han havde arbejdet mere end halvfems timer på fem dage. Det samme havde alle andre i Ministeriet. Nu var det hele klaret, og han havde bogstavelig talt intet at lave, intet Partiarbejde af nogen art, før i morgen. Han kunne bruge seks timer på gemmestedet og ni mere i sin egen seng. Langsomt i det milde eftermiddagssolskin spadserede han i retning af mr. Charringtons butik, mens han holdt udkig efter patruljer, men irrationelt overbevist om, at han denne eftermiddag ikke var i nogen fare. Den tunge mappe, han bar på, slog mod hans knæ for hvert skridt og sendte en sitrende fornemmelse ud over huden på hans ben. I mappen var bogen, som han nu havde haft i sin besiddelse i seks dage og endnu ikke havde åbnet eller i det hele taget kigget på.

På Hadeugens sjette dag, efter optogene, talerne, råbene, sangene, bannerne, plakaterne, filmene, voksfigurerne, de dunkende trommer og vrælende trompeter og trampende marcherende fødder og kvasende kampvogne og brølende fly og buldrende kanoner – efter seks dage med det, da den store orgasme vibrerende nærmede sig sit klimaks og det generelle had mod Eurasien havde nået så vanvittige højder, at hvis menneskemængden havde fået fingrene i de to tusind eurasiske krigsfanger, der skulle hænges offentligt den sidste dag, ville de uden tvivl have flået dem i stumper og stykker – blev det meddelt, at Oceanien alligevel ikke var i krig med Eurasien. Oceanien var i krig med Østasien. Eurasien var en god allieret.

Der var selvfølgelig ikke nogen indrømmelse af, at en ændring havde fundet sted. Det blev bare erklæret, meget pludseligt og overalt på samme tid, at Østasien og ikke Eurasien var fjenden. Winston var med i en demonstration på en af pladserne i Londons centrum, netop da det skete. Det var aften, og de hvide ansigter og røde bannere var oplyst af skarpe projektører. Pladsen var proppet med tusindvis af mennesker, inklusive en flok på omkring tusind skolebørn klædt i Spionernes uniform. På en scene draperet med rødt stod en taler fra Inderkredsen, en lille slank mand med umådeligt lange arme og et stort, skaldet kranium, hvor enkelte hårtjavser kravlede rundt, og opildnede mængden. Han var en lille Rumleskaftagtig skikkelse, forvrænget af had, der stod med den ene hånd om mikrofonen, mens den anden, kæmpestor for enden af en knoklet arm, fægtede ildevarslende i luften over hans hoved. Hans stemme, gjort metallisk af højtalerne, buldrede ud med en endeløs række af grusomheder, massakrer, deportationer, plyndringer, voldtægter, tortur af fanger, bombardementer af civile, løgnagtig propaganda, uretfærdige aggressioner, brudte traktater. Det var næsten umuligt at høre på ham uden først at blive overbevist og derefter rasende. Med få øjeblikkes mellemrum kogte mængdens raseri over, og talerens stemme blev overdøvet af et vilddyragtigt brøl, der strømmede ubehersket fra tusinder af struber. De vildeste skrig kom fra skolebørnene. Talen havde været i gang i måske tyve minutter, da en budbringer kom løbende op på scenen og stak taleren et stykke papir i hånden. Han foldede det ud og læste det uden at afbryde sin tale. Der var intet i hans stemme eller adfærd eller i talens indhold, der forandrede sig, men pludselig var navnene nogle andre. Uden at der blev sagt noget, skyllede en bølge af forståelse gennem menneskemængden. Oceanien var i krig med Østasien! I næste øjeblik opstod der et voldsomt postyr. De bannere og plakater, som var ophængt over hele pladsen, var forkerte! Mindst halvdelen havde forkerte ansigter på. Det var sabotage! Goldsteins agenter havde været i gang! Der opstod en pause i talen, mens folk gik grassat og rev plakater ned fra murene og flåede bannere i småstykker og trampede på stumperne. Spionerne gav den som rene vidunderbørn og klatrede op på tagene og klippede vimpler ned fra skorstenene. Men efter to-tre minutter var det hele overstået. Taleren, som stadig stod let foroverbøjet med den ene hånd om mikrofonen og den anden fægtende i luften over sig, fortsatte ufortrødent. Ét minut mere, og de vilde primalskrig lød atter fra mængden. Hadet fortsatte præcis ligesom før, bortset fra at det var rettet mod et andet mål.

Det, som imponerede Winston allermest, når han så tilbage, var, at taleren havde skiftet spor midt i en sætning, ikke bare uden pause, men også uden på nogen måde at bryde syntaksen. Men lige i øjeblikket var han optaget af andre ting. Det var netop, mens uroen var på sit højeste og plakaterne blev flået ned, at en mand, hvis ansigt han aldrig så, prikkede ham på skulderen og sagde: ”Undskyld, jeg tror, du har tabt din mappe.” Han tog åndsfraværende imod mappen uden at sige noget. Han vidste, at der ville gå flere dage, før han fik mulighed for at kigge i den. I samme øjeblik demonstrationen var slut, tog han hen til Ministeriet for Sandhed, selv om klokken nærmede sig treogtyve. Alle ansatte i Ministeriet havde gjort det samme. Budskaberne fra teleskærmene, som beordrede alle tilbage til deres poster, var ret unødvendige.

Oceanien var i krig med Østasien. Oceanien havde altid været i krig med Østasien. En stor del af den politiske litteratur fra de sidste fem år var nu helt forældet. Rapporter og optegnelser af enhver art, aviser, bøger, pamfletter, film, soundtracks, fotografier – det hele skulle korrigeres i lyntempo. Selv om der ikke blev udsendt direktiver, som direkte sagde det, vidste alle, at det var afdelingsledernes hensigt, at alle referencer til krigen mod Eurasien og alliancen med Østasien skulle være fuldstændig fjernet i løbet af en uge. Arbejdsbyrden var overvældende, især fordi de processer, som var involveret, ikke kunne kaldes ved deres rigtige navne. Alle i Arkivafdelingen arbejdede atten timer i døgnet, kun afbrudt af to gange tre timers søvn. Madrasser blev hentet op fra kælderen og lagt rundtom i gangene; måltiderne bestod af sandwicher og Victory Kaffe, som blev kørt rundt på rulleborde af kantinepersonalet. Hver gang Winston holdt pause for at tage en lur, prøvede han at sørge for, at skrivebordet var ryddet, og hver gang han kom tilbage, radbrækket og med udtørrede øjne, så han, at en ny lavine af papircylindre havde dækket bordet i en grad, så taleskriveren var halvt begravet og papirer faldt på gulvet. Hans første opgave var hele tiden at stable papirerne på en måde, så han havde plads til at arbejde. Det værste var, at arbejdet langtfra bare var mekanisk. Ofte var det nok bare at skifte ét navn ud med et andet, men mere detaljerede rapporter om diverse begivenheder krævede omhyggelighed og fantasi. Selv det at få flyttet krigen fra én del af verden til en anden krævede betragtelig geografisk viden.

Den tredje dag gjorde det ubærligt ondt i hans øjne, og han måtte pudse brillerne hvert andet minut. Det var som at kæmpe med en knusende besværlig fysisk opgave, en, som man havde ret til at nægte at udføre, men som man alligevel var neurotisk forhippet på at få klaret. I det omfang han overhovedet havde tid til at tænke over det, bekymrede det ham ikke, at hvert eneste ord, han mumlede i taleskriveren, hvert eneste strøg med pennen, var en bevidst løgn. Han var lige så opsat som alle andre i afdelingen på, at falsknerierne skulle være perfekte. Om morgenen den sjette dag aftog strømmen af papir. I næsten en halv time kom der ingen rørpost, så en enkelt cylinder, så en til, så ikke flere. Cirka samtidig over det hele aftog mængden af arbejde. Et dybt og til dels hemmeligt suk gik gennem hele afdelingen. En kolossal bedrift, som aldrig kunne omtales, var blevet fuldført. Det var nu umuligt for noget menneske at føre dokumentarisk bevis for, at der nogensinde havde været ført krig mod Eurasien. Klokken tolv blev det uventet bekendtgjort, at alle Ministeriets ansatte havde fri indtil næste dag. Winston, stadig med mappen med bogen, en mappe, som havde stået mellem hans ben, mens han arbejdede, og ligget under ham, når han sov, tog hjem, barberede sig og var lige ved at falde i søvn i badet, selv om vandet kun lige var lunkent.

Med en næsten vellystig knirken i leddene gik han op ad trappen til værelset oven på mr. Charringtons butik. Han var træt, men ikke længere søvnig. Han åbnede vinduet, tændte den snavsede lille petroleumsbrænder og satte vand over til kaffe. Julia ville snart komme; i mellemtiden var der bogen. Han satte sig i den slidte lænestol og åbnede mappens spænder.

En tung, sort bog, uprofessionelt indbundet, uden navn eller titel på forsiden. Den så også ud til at være lidt uregelmæssigt trykt. Siderne var slidte langs kanten og gled let fra hinanden, som om mange havde haft bogen i hænderne. På titelbladet stod:

Oligargisk kollektivisme – teori og praksis

Af Emmanuel Goldstein

Winston begyndte at læse.

Kapitel I

Uvidenhed er styrke

Gennem hele historien, og formentlig siden neolitisk tid, har der været tre slags mennesker i verden: de Øverste, de Mellemste og de Laveste. De har været yderligere inddelt i adskillige underkategorier, de har haft utallige navne, og deres relative antal, såvel som deres holdninger til og opfattelser af hinanden, har varieret fra én periode til den næste, men samfundets grundlæggende struktur er forblevet uforandret. Selv efter enorme omvæltninger og tilsyneladende uigenkaldelige ændringer har det samme mønster altid gjort sig gældende igen, nøjagtig som et gyroskop altid vil finde ligevægten igen, uanset hvor langt det skubbes den ene eller den anden vej. Disse grupperingers respektive mål er aldeles uforenelige ...

Winston holdt op med at læse, mest for at bruge et øjeblik på at nyde den kendsgerning, at han læste, ovenikøbet i sikkerhed. Han var alene – ingen teleskærm, ingen ører ved nøglehullet, ingen nervøse tilskyndelser til at se sig over skulderen eller dække over siden med hånden. Den milde sommerluft kærtegnede hans kind. I det fjerne hørtes råbende børn, men i selve værelset var der helt stille bortset fra urets insektagtige kliklyde. Han satte sig endnu bedre til rette i lænestolen og lagde fødderne på kamingitteret. Det var vidunderligt, det var evindeligt. Pludselig, som man nogle gange gør med en bog, man håber på et tidspunkt at læse og genlæse hvert eneste ord af, slog han den op et nyt sted og befandt sig i Kapitel III. Han læste:

Kapitel III

Krig er fred

Opdelingen af verden i tre superstater var en begivenhed, som burde have været og rent faktisk var forudset allerede før midten af det tyvende århundrede. Da Europa blev indlemmet i Rusland og Storbritannien i USA, var to af de tre eksisterende magter, Eurasien og Oceanien, allerede på plads. Den tredje, Østasien, stod først frem som en statslig enhed i egen ret efter yderligere et årtis forvirrede kampe. Grænserne mellem de tre supermagter er på sine steder ganske vilkårlig, mens de andre steder varierer alt efter den aktuelle krigslykke. Generelt følger de dog de gældende geografiske linjer. Eurasien omfatter hele den nordlige del af den europæiske og asiatiske landmasse fra Portugal til Beringstrædet. Oceanien udgøres af de amerikanske kontinenter, de atlantiske øer, inklusive de britiske, Australasien og de sydlige dele af Afrika. Østasien, som er mindre end de to andre og har en mindre tydeligt defineret vestlig grænse, omfatter Kina og landene syd derfor, de japanske øer og en stor, om end ustadigt vekslende del af Manchuriet, Mongoliet og Tibet.

I en eller anden kombination befinder de tre supermagter sig i en tilstand af permanent krig, og det har de gjort de sidste femogtyve år. Men krig er ikke længere den desperate, altudslettende kamp, det var i de første årtier i det tyvende århundrede. Der er tale om krigsførelse med begrænsede mål mellem kombattanter, som er ude af stand til at ødelægge hinanden, ikke har nogen afgørende grund til at føre krig, og som ikke er væsentligt ideologisk forskellige. Dette er ikke for at sige, at hverken selve krigsførelsen eller den fremherskende holdning til denne er blevet mindre blodtørstig eller mere ridderlig. Tværtom er krigshysteriet kontinuerligt og universelt i alle lande, og ugerninger som voldtægter, plyndringer, nedslagtning af børn, reducering af hele befolkninger til slaver samt gengældelsesaktioner rettet mod fanger i form af ekstreme handlinger som kogning eller levende begravelse anses for at være normale og endda, når de begås af ens egen side og ikke fjenden, fortjenstfulde. Men i fysisk forstand involverer krig kun et ganske moderat antal mennesker, for det meste højtuddannede specialister, og medfører relativt beskedne tab. Kamphandlingerne, når sådanne pågår, finder sted langs uklare grænser, hvis nøjagtige placering almindelige mennesker kun kan gisne om, eller i umiddelbar nærhed af de Flydende Forter, som bevogter strategisk vigtige punkter på søvejene. I civilisationernes centre betyder krig ikke andet end en konstant mangel på forbrugsvarer og lejlighedsvise nedslag af raketbomber, som muligvis forårsager et par dusin dødsfald. Krig har faktisk ændret karakter. Eller for at sige det mere præcist så har grundene til, at man fører krig, ændret sig, hvad angår deres respektive vigtighed. Motiver, som i beskeden grad var til stede allerede i den store krig i begyndelsen af det tyvende århundrede, er nu dominerende og bliver bevidst anerkendt og omsat til handling.

For at forstå den aktuelle krigs natur – for trods de omgrupperinger, som finder sted med få års mellemrum, er det altid den samme krig – må man indse, for det første, at den umuligt kan afgøres. Ingen af de tre supermagter kan erobres definitivt af de andre to i fællesskab. Styrkeforholdet er for ens, og deres naturlige forsvar er for overvældende. Eurasien beskyttes af dets kolossale landområder. Oceanien af Atlanterhavet såvel som Stillehavet, Østasien af dets indbyggeres frugtbarhed og flid. Derudover er der ikke længere, i materiel forstand, noget at kæmpe om. Med etableringen af selvstændige økonomier, hvor produktion og forbrug er afstemt efter hverandre, er kampen om markeder, som var et meget væsentligt rationale for tidligere krige, tilendebragt, mens konkurrencen om råstoffer ikke længere er et spørgsmål om liv eller død. Dertil kommer, at de tre supermagter hver især er så enorme, at de er i stand til at tilvejebringe stort set alle nødvendige råstoffer inden for egne grænser. I det omfang krigen har et direkte økonomisk formål, kan det siges at være kampen om arbejdskraft. Mellem supermagternes grænser, og ikke i nogen af magternes permanente besiddelse, ligger en uregelmæssig firkant, hvis hjørner udgøres af Tanger, Brazzaville, Darwin og Hongkong, og i hvilken omtrent en femtedel af verdens befolkning bor. Det er om disse tætbefolkede regioner, og den isdækkede nordpol, at de tre magter uophørligt kæmper. I praksis er der ingen af dem, som på noget tidspunkt kontrollerer hele det omstridte område. Dele af det skifter hele tiden hænder, og det er muligheden for at få kontrol med den ene eller den anden del via et pludseligt forræderi, der dikterer de uendeligt omskiftelige alliancer.

Alle de omstridte territorier har værdifulde mineraler, og i nogle af dem dyrkes vigtige vegetabilske produkter som eksempelvis rågummi, som det i koldere klimaer er nødvendigt at syntetisere gennem relativt dyre processer. Men vigtigst af alt så indeholder de en uudtømmelig beholdning af billig arbejdskraft. Den supermagt, der kontrollerer det ækvatoriale Afrika eller landene i Mellemøsten eller det sydlige Indien eller det indonesiske øhav har også råderetten over flere hundrede millioner hårdtarbejdende og underbetalte kulier. Områdernes indbyggere, som mere eller mindre åbenlyst er reduceret til slavestatus, overgår fra én erobrer til den næste og forbruges ligesom kul eller olie i produktionen af krigsmateriel, i erobringen af nye landområder, overtagelsen af yderligere arbejdskraft, produktion af mere krigsmateriel, erobring af mere land og arbejdskraft og så videre i det uendelige. Det skal bemærkes, at selve kamphandlingerne stort set aldrig bevæger sig hinsides de omstridte territoriers grænser. Eurasiens grænser flyder frem og tilbage mellem Congo-bassinet og Middelhavets nordlige kyster; øerne i Det Indiske Ocean og Stillehavet bliver ustandseligt overtaget og genovertaget af Oceanien eller Østasien; i Mongoliet er skillelinjen mellem Eurasien og Østasien aldrig stabil; omkring Nordpolen gør alle tre supermagter krav på kolossale territorier, som de facto er ubeboede og uudforskede. Men magtbalancen forbliver stort set uændret, og de områder, som udgør hjertet af hver supermagt, forbliver ukrænkelige. Desuden er de udbyttede ækvatoriale folkeslags arbejdskraft ikke egentlig betydningsfuld for den globale økonomi. De bidrager ikke til den globale velstand, idet alt, hvad de producerer, bliver brugt til krigsindsatsen, og målet med at føre krig er altid at opnå en bedre position, hvorfra den næste krig kan føres. Gennem deres arbejde gør slavebefolkningerne det muligt at sætte den kontinuerlige krigs tempo i vejret. Men fandtes disse befolkninger ikke, ville verdens struktur – og de processer ved hvilke den opretholder sig selv – ikke være væsentlig anderledes.

Det primære mål for moderne krigsførelse (i overensstemmelse med principperne for dobbelttænk er dette mål på samme tid anerkendt og ikke anerkendt af Inderkredsens styrende kræfter) er at opbruge maskinens produktion uden at hæve den generelle levestandard. Siden slutningen af det nittende århundrede har problemet med, hvad man skal gøre med overskuddet af forbrugsvarer, ligget latent i det industrielle samfund. Nu, hvor kun få mennesker i det hele taget har tilstrækkeligt at spise, er dette problem selvsagt ikke presserende, og var måske heller ikke blevet det, selv hvis ingen kunstige destruktionsprocesser havde været på færde. Verden af i dag er et bart, sultent, forsømt sted i sammenligning med den verden, som fandtes før 1914, og endnu mere hvis man sammenligner med den imaginære fremtid, som folk fra den periode så frem til. I begyndelsen af det tyvende århundrede var visionen om et fremtidigt samfund, der var ubegribeligt rigt, afslappet, velordnet og effektivt – en glitrende, antiseptisk verden af glas og stål og snehvid beton – en del af bevidstheden hos næsten ethvert almindeligt dannet menneske. Videnskab og teknologi udviklede sig med voldsom hast, og det virkede naturligt at forestille sig, at denne udvikling ville fortsætte. Det skete ikke, til dels på grund af den fattigdom, der fulgte i kølvandet på en lang række krige og revolutioner, og til dels fordi videnskabelige og teknologiske fremskridt afhang af tankens empiriske habitus, som ikke kunne overleve i et strengt ensrettet samfund. Overordnet set er verden mere primitiv i dag, end den var for halvtreds år siden. Visse tilbagestående praksisser er blevet dominerende, og diverse anordninger og mekanismer, altid med en eller anden tilknytning til krigsførelse og efterretningsvæsen, er blevet udviklet, mens eksperimenterende forskning og opfindsomhed stort set er forsvundet. Samtidig er ødelæggelserne efter atomkrigen i halvtredserne ikke helt udbedret endnu. Ikke desto mindre er maskinens iboende farer stadig aktuelle. Fra det øjeblik, hvor maskinen først dukkede op, stod det klart for tænkende mennesker, at behovet for menneskeligt slid og slæb, og dermed i vid udstrækning for menneskelig ulighed, var forsvundet. Hvis maskinen bevidst blev brugt med det mål for øje, ville sult, overanstrengelse, snavs, analfabetisme og sygdom blive udryddet i løbet af få generationer. Og rent faktisk hævede maskinen, uden decideret at blive brugt på den måde, men via en automatisk proces – ved at producere velstand, som det somme tider var umuligt ikke at fordele blandt flere – levestandarden hos gennemsnitsmennesket ganske betragteligt i løbet af en periode på måske halvtreds år hen over slutningen af det nittende og begyndelsen af det tyvende århundrede.

Men det stod også klart, at en helt generel stigning i velstand truede med at destruere det hierarkiske samfund – ja, på nogle måder var denne stigning destruktionen i sig selv. I en verden, hvor alle arbejdede færre timer, havde nok at spise, boede i huse med badeværelser og køleskabe, havde biler eller endda privatfly, ville den mest åbenlyse og muligvis vigtigste form for ulighed allerede være væk. Hvis velstand først blev almindeligt udbredt, ville den ikke kunne bruges som forskelsmarkør. Det var uden tvivl muligt at forestille sig et samfund, hvor velstand, i betydningen personlig ejendom og luksus, var ligeligt fordelt, mens magten forblev centreret hos en lille, privilegeret kaste. Men i praksis kunne et sådant samfund ikke forblive stabilt ret længe. For hvis fritid og tryghed var noget, alle var fælles om, ville de store masser, som normalt er lammet af fattigdom, blive læsende individer, i stand til at tænke selvstændigt, og når de først var nået dertil, ville de før eller siden indse, at det privilegerede mindretal ikke havde nogen egentlig funktion, og dernæst skaffe sig af med dette mindretal. På lang sigt var det hierarkiske samfund kun muligt på et fundament af fattigdom og uvidenhed. At vende tilbage til en agerbrugsfortid, som nogle tænkere i begyndelsen af det tyvende århundrede drømte om, var ikke en mulig løsning. Den stred imod den mekanisering, som var blevet kvasi-instinktiv i stort set hele verden, og desuden ville ethvert land, som forblev industrielt tilbagestående, være hjælpeløst i militær forstand og dermed dømt til direkte eller indirekte at blive undertvunget af mere avancerede rivaler.

Ej heller var det en tilfredsstillende løsning at holde masserne i fattigdom ved at begrænse produktionen af forbrugsvarer. Det skete i vid udstrækning i kapitalismens sidste fase, groft sagt fra 1920 til 1940. Mange landes økonomi fik lov til at stagnere, landområder lå uopdyrkede hen, kapitaludstyr blev ikke opgraderet, store dele af befolkningen blev forhindret i at arbejde og til dels holdt i live af statslige almisser. Men også dette afstedkom militær svaghed, og da de afsavn, der fulgte med, var så åbenlyst unødvendige, var modstand uundgåelig. Problemet var, hvordan man kunne holde industriens hjul i gang uden at forøge verdens reelle velstand. Varer skulle produceres, men ikke distribueres. Og i praksis var vedvarende krig den eneste måde at opnå dette på.

Krigens grundlæggende handling er destruktion, ikke nødvendigvis destruktion af menneskeliv, men af produkterne af menneskeligt arbejde. Krig handler om at knuse i småstykker, eller om at sende ud i stratosfæren, eller sænke ned på havbunden de materialer, som ellers ville kunne blive brugt til at gøre masserne det for velbehageligt og dermed, på længere sigt, intelligente. Selv når krigsvåben ikke ligefrem ødelægges, er produktionen af disse stadig en belejlig måde at forbruge arbejdskraft på, uden at der produceres noget, som kan konsumeres. Et Flydende Fort, for eksempel, involverer arbejdskraft, som ville kunne fremstille flere hundrede fragtskibe. I sidste ende bliver det forældet og kasseres, uden at have været til afgørende gavn for nogen som helst, og enorme mængder arbejdskraft investeres så i fremstillingen af et nyt Flydende Fort. I princippet er krigsindsatsen altid planlagt, således at den kan opæde et eventuelt overskud efter befolkningens basale behov er opfyldt. I praksis undervurderes befolkningens behov altid, med det resultat at der er kronisk mangel på halvdelen af livets fornødenheder; dette opfattes dog som en fordel. Det er en bevidst politik at holde selv de begunstigede grupper tæt på grænsen til afsavn, fordi en generel mangeltilstand øger vigtigheden af små privilegier og forstørrer dermed forskellen mellem den ene og den anden gruppe. Efter standarderne i begyndelsen af det tyvende århundrede lever selv medlemmer af Inderkredsen spartanske, møjsommelige liv. Ikke desto mindre placerer de få ekstravagancer, de nyder godt af – store, veludstyrede lejligheder, bedre tøj, bedre kvalitet hvad angår fødevarer og drikkevarer og tobak, to eller tre tjenestefolk, privat bil eller helikopter – dem i en anden verden end folk fra Yderkredsen, som så til gengæld nyder tilsvarende fordele i forhold til de underkuede masser, som kaldes ’proller’. Den sociale atmosfære minder om en belejret by, hvor det at have en klump hestekød i sin besiddelse udgør forskellen mellem rigdom og fattigdom. Samtidig får bevidstheden om at være i krig, og derfor om at være i fare, det til at virke naturligt at overdrage magten til en lille klike, en uafvendelig betingelse for overlevelse.

Krig, vil vi se, udretter de fornødne ødelæggelser, men udretter dem på en psykologisk forsvarlig måde. I princippet ville det være ganske enkelt at spilde verdens overskudsarbejdskraft ved at bygge templer og pyramider, ved at grave huller og fylde dem op igen eller endda at producere enorme mængder varer og så brænde dem af. Men det ville blot sikre det økonomiske og ikke det emotionelle fundament for et hierarkisk samfund. Det, som her er på spil, er ikke massernes moral; massernes holdninger er uinteressante, så længe de kan holdes i gang med at arbejde stabilt. Det er derimod Partiets moral. Selv det mest ydmyge Partimedlem forventes at være kompetent, hårdtarbejdende og endda intelligent inden for visse snævre rammer, men samtidig er det påkrævet, at han er en godtroende og uvidende fanatiker, hvis mest almindelige sindsstemning er præget af frygt, had, tilbedelse og orgiastisk triumf. Med andre ord er det nødvendigt, at han har en mentalitet, der passer til en krigssituation. Det spiller ingen rolle, om der rent faktisk er en krig i gang, og da ingen afgørende sejr er mulig, er det ligegyldigt, om krigen går godt eller skidt. Det eneste, der er behov for, er, at der findes en tilstand af krig. Den opsplitning af rationel tankevirksomhed, som Partiet kræver af alle dets medlemmer, og som lettere opnås i en krigsatmosfære, er nu næsten universel, men jo højere op i graderne, man kommer, desto mere udtalt bliver det. Det er netop i Partiets Inderkreds, at krigshysteriet og hadet til fjenden er stærkest. I sin egenskab af administrator er det ofte nødvendigt for et medlem af Inderkredsen at vide, at dette eller hint nyhedsindslag fra krigen er usandt, og han er muligvis ofte ganske klar over, at hele krigen er falsk og forloren og enten slet ikke finder sted eller også udkæmpes med et formål, der er et helt andet end det offentligt udmeldte. Men sådan en indsigt neutraliseres let med dobbelttænk-teknikker. I mellemtiden er der ingen medlemmer af Inderkredsen, som så meget som et øjeblik vakler i troen på, at krigen er virkelig og nødvendigvis må ende med sejr og Oceanien som ubestridt hersker over verden.

Alle medlemmer af Inderkredsen betragter denne kommende erobring som et indiskutabelt grundvilkår. Den skal opnås enten ved gradvist at erhverve sig mere og mere territorium og derved opbygge en overvældende overlegenhed eller ved opfindelsen af et nyt og uovervindeligt våben. Jagten på nye våben fortsætter uophørligt og er en af de få tilbageværende aktiviteter, hvor opfindsomme og videbegærlige hjerner kan få afløb. I nutidens Oceanien er videnskab, i ordets gamle betydning, nærmest holdt op med at eksistere. På nysprog findes der ikke noget ord for ’videnskab’. Den empiriske måde at tænke på, som alle fortidens videnskabelige landvindinger er bygget på, er i direkte modstrid med de mest grundlæggende principper i Ingsoc. Og selv teknologiske fremskridt sker kun, når fremskridtets produkter på den ene eller anden måde kan bruges til at begrænse menneskelig frihed. Inden for alle nyttige kunst- og åndsvidenskaber står verden enten stille eller bevæger sig baglæns. Markerne dyrkes med hestetrukne plove, mens bøger skrives af maskiner. Men på livsvigtige felter – det vil i bund og grund sige krig og politispionage – bliver den empiriske tilgang stadig opmuntret eller i hvert fald tolereret. Partiets to mål er at erobre hele Jordens overflade og én gang for alle at udrydde muligheden for selvstændig tankevirksomhed. Derfor er der to store problemer, som Partiet ønsker at løse. Det ene handler om at kunne finde ud af, mod deres vilje, hvad andre mennesker tænker, og det andet er, hvordan man kan dræbe flere hundrede millioner mennesker på få sekunder uden at advare om det på forhånd. I det omfang der stadig pågår videnskabelig forskning, er dette forskningens felt. Nutidens videnskabsfolk er enten en blanding af psykolog og inkvisitor, som med oprigtig grundighed studerer betydningen af ansigtsudtryk, gestik og stemmeføring samt virkningen af diverse sandhedsfrembringende psykofarmaka, chokterapi, hypnose og fysisk tortur; eller også er de kemikere, fysikere eller biologer, som udelukkende beskæftiger sig med de grene af fagene, som handler om at tage andres liv. I de enorme laboratorier i Ministeriet for Fred og i hemmelige forsøgsstationer skjult i den brasilianske jungle eller i den australske vildmark eller på glemte antarktiske øer arbejder teams af eksperter utrætteligt. Nogle af dem arbejder simpelthen på at planlægge fremtidige kriges logistik; andre udtænker større og større raketbomber, stærkere og stærkere sprængstoffer og mere og mere uigennemtrængeligt panser. Atter andre leder efter nye og mere dødbringende gasser eller opløselige giftstoffer, som kan produceres i så store mængder, at det kan ødelægge vegetationen på hele kontinenter, eller bakterier og vira, som er immune over for alle kendte vacciner og antistoffer, mens andre prøver at lave køretøjer, som kan bore sig vej under jorden som en ubåd under vandet, eller fly, der er lige så uafhængige af deres base som et sejlskib. Stadig andre forsker i endnu mere fjerntliggende muligheder som eksempelvis at fokusere solens stråler gennem linser, der svæver tusinder af kilometer ude i rummet, eller frembringelsen af kunstige jordskælv og tsunamier ved at udnytte varmen i Jordens kerne.

Men ingen af disse projekter kommer nogensinde i nærheden af virkeliggørelse, og ingen af de tre supermagter får nogensinde et signifikant overtag. Og det mest bemærkelsesværdige er, at alle tre magter i forvejen er i besiddelse af atombomber, et våben, som er langt kraftigere end nogen af dem, som deres igangværende forskning formentlig vil kunne frembringe. Selv om Partiet, helt i overensstemmelse med sædvanen, hævder, at de alene opfandt atombomben, dukkede dette våben op allerede i slutningen af 1940’erne og blev første gang brugt i stor skala omtrent ti år senere. På det tidspunkt blev adskillige hundrede bomber kastet over industrielle centre, primært i europæisk Rusland, Vesteuropa og Nordamerika. Resultatet var, at ledere i alle lande blev overbevist om, at flere atombomber ville betyde afslutningen på civiliserede, velorganiserede samfund, og dermed deres egen magt. Således blev der ikke, selv om ingen formelle aftaler blev indgået eller blot antydet, kastet flere bomber. Alle tre magter fortsætter dog med at producere kernevåben og opbevarer dem til den afgørende situation, som de alle tror kommer før eller siden. Og i mellemtiden har krigsindsatsen været stort set stationær de sidste tredive-fyrre år. Helikoptere bruges mere end førhen, bombefly er stort set erstattet af selvflyvende missiler, og de sårbare, mobile krigsskibe er blevet udskiftet med de nærmest synkefri Flydende Forter, men ellers har udviklingen været ganske beskeden. Kampvogne, ubåde, torpedoer, maskingeværer, selv rifler og håndgranater bruges stadig. Og trods de endeløse nedslagtninger, der rapporteres om i pressen og fra teleskærmene, er de desperate, fortvivlede slag fra tidligere krige, hvor hundredetusindvis eller endda millioner af soldater blev dræbt i løbet af et par uger, aldrig blevet gentaget.

Ingen af de tre supermagter forsøger sig nogensinde med manøvrer, der indeholder risiko for alvorlige nederlag. Når store operationer finder sted, er der som regel tale om overraskelsesangreb mod en allieret. Den strategi, alle tre magter følger, eller bilder sig ind, at de følger, er den samme. Planen er at etablere, gennem direkte kamphandlinger, forhandlinger og forræderier på det helt rigtige tidspunkt, en ring af baser, som helt omslutter den ene eller anden af rivalerne, og derefter underskrive en fredsaftale med den pågældende rival og holde fred, så længe det er nødvendigt for at fjerne mistanken om ureelle hensigter. I løbet af den periode kan man samle raketbomber med atomare sprænghoveder på alle strategiske steder; til sidst affyres de alle på samme tid med så altødelæggende virkninger, at gengældelse er umulig. Da er tiden inde til at underskrive en fredsaftale med den tilbageværende supermagt som forberedelse til et nyt angreb. Det er næppe nødvendigt at påpege, at dette scenario blot er en dagdrøm, umulig at realisere. Desuden foregår der ingen egentlige kamphandlinger uden for de omstridte områder langs ækvator og ved Nordpolen: Der bliver aldrig forsøgt invasioner af fjendtligt territorium. Dette er forklaringen på, at grænsen mellem supermagterne sine steder virker ganske arbitrær. Eurasien, for eksempel, kunne med lethed erobre de britiske øer, som geografisk tilhører Europa; til gengæld ville det være muligt for Oceanien at skubbe sine grænser til Rhinen eller endda Wisla. Men det ville stride imod den kulturelle integritets principper, efterlevet af alle sider, om end aldrig specifikt formuleret. Hvis Oceanien skulle erobre de områder, der engang var kendt som Frankrig og Tyskland, ville det være nødvendigt enten at udslette deres indbyggere, en fysisk overordentligt krævende opgave, eller at assimilere en befolkning på omtrent hundrede millioner mennesker, som hvad angår teknologisk udvikling er på cirka samme niveau som Oceanien. Problemet er det samme for alle tre supermagter. Det er absolut nødvendigt for deres struktur, at kontakten med fremmede begrænses så meget som muligt, bortset fra den uundgåelige kontakt med krigsfanger og farvede slaver. Selv den aktuelle allierede betragtes altid med den dybeste mistro. Bortset fra krigsfanger ser den gennemsnitlige borger i Oceanien aldrig borgere fra Eurasien eller Østasien, og det er ham forbudt at stifte bekendtskab med fremmedsprog. Hvis han kom i kontakt med udlændinge, ville han erfare, at de minder meget om ham selv, og at det meste af det, han har fået at vide om dem, er løgn. Den hermetisk lukkede verden, han lever i, ville blev sprængt åben, og den frygt, det had og den selvretfærdighed, som hans moral er bygget på, ville forsvinde. Derfor er det almindeligt anerkendt fra alle sider, at uanset hvor ofte Persien, Egypten, Java eller Sri Lanka skifter hænder, kan de primære grænser aldrig overskrides af andet end bomber.

Under alt dette findes en kendsgerning, som meget sjældent nævnes, men dog er stiltiende accepteret og handlet efter: nemlig at livsvilkårene i alle tre supermagter er meget ens. I Oceanien kaldes den fremherskende filosofi for Ingsoc; i Eurasien er det Neo-bolsjevisme, mens det i Østasien benævnes med et kinesisk ord, der som regel oversættes med Dødstilbedelse, men som måske mere korrekt kan gengives som Udslettelse af selvet. Indbyggerne i Oceanien har ikke lov til at tilegne sig nogen form for viden om de øvrige to filosofiers læresætninger, men lærer ikke desto mindre at fordømme dem som barbariske angreb på al moral og sund fornuft. Faktisk kan de tre filosofier knap nok adskilles, og de samfundsmæssige systemer, de understøtter, kan slet ikke. Alle steder findes den samme pyramidalske struktur, den samme tilbedelse af en nærmest guddommelig leder, den samme økonomi, der eksisterer på grund af og til brug for konstant krigsførelse. Således kan man konkludere, at de tre supermagter ikke alene er ude af stand til at besejre hinanden, men heller ikke ville opnå nogen gavn deraf. Tværtimod holder de hinanden oppe, så længe de er i konflikt, ligesom tre majskolber, der læner sig op ad hinanden. Og som sædvanlig er de ledende grupper i alle tre supermagter på én gang bevidste og ubevidste om, hvad de laver. Deres tilværelser er helliget erobring af verden, men de ved også, at det er afgørende, at krigen fortsætter uden ophør og uden sejr. I mellemtiden muliggør den kendsgerning, at der ikke er den ringeste risiko for erobring, den fornægtelse af virkeligheden, som i særlig grad kendetegner Ingsoc og de rivaliserende filosofiske systemer. Her er det nødvendigt at gentage, at krigen, i kraft af dens aktuelle kontinuerlige natur, fundamentalt har ændret karakter.

I tidligere tider var krig noget, som nærmest per definition sluttede før eller siden, som regel med utvetydig sejr eller nederlag. Ligeledes var krig i fortiden også et af de primære redskaber, som hjalp menneskelige samfund til at holde forbindelsen til den fysiske virkelighed. Alle ledere til alle tider har forsøgt at påtvinge deres følgere et falsk verdensbillede, men samtidig har de ikke haft råd til at opmuntre illusioner, som kunne virke begrænsende på den militære effektivitet. Så længe nederlag betød tab af uafhængighed eller medførte andre uønskværdige resultater, måtte der tages alvorlige forholdsregler mod nederlag. Fysiske kendsgerninger kunne ikke ignoreres. Inden for filosofi eller religion eller etik eller politik kunne to plus to udmærket give fem, men når der skulle fremstilles skydevåben eller fly, måtte det give fire. Ineffektive nationer blev altid erobret før eller siden, og kampen for effektivitet var ugunstig for illusioner. Desuden var det for at være effektiv nødvendigt at kunne tage ved lære af fortiden, hvilket indebar at have en temmelig klar idé om, hvad der var sket i fortiden. Aviser og historiebøger har selvsagt altid været farvede og forudindtagede, men falsificering af den kaliber, som praktiseres i dag, ville være umulig. Krig var et sikkert værn mod vanvid, og hvad angik de herskende klasser, var det formodentlig det vigtigste værn. Mens krige kunne vindes eller tabes, kunne ingen ledere være helt uansvarlige.

Men når krig bogstavelig talt bliver uophørlig, holder den også op med at være farlig. Når krig er uophørlig, er der ikke noget, der hedder militær nødvendighed. Tekniske fremskridt kan stoppe, og de mest indlysende kendsgerninger kan benægtes eller ses bort fra. Som vi har set, pågår der stadig forskning, som kunne kaldes videnskabelig, i krigens tjeneste, men det er i bund og grund en slags dagdrømmeri, og forskningens manglende resultater er ikke vigtige. Effektivitet, endda militær effektivitet, er ikke længere påkrævet. Intet i Oceanien er effektivt, bortset fra Tankepolitiet. Og da de tre supermagter hver især er uovervindelige, er de i virkeligheden separate universer, hvor stort set alle forvrængede tankemønstre trygt kan praktiseres. Virkeligheden udøver kun sit pres gennem dagligdagens behov – behovet for at spise og drikke, for tag over hovedet og tøj, for at undgå gift og falde ud ad vinduer højt oppe og så videre. Der er stadig forskel på liv og død, på fysisk fornøjelse og fysisk smerte, men det er det hele. Afskåret fra kontakt med verden udenfor er Oceaniens indbyggere som astronauter i interstellart rum, som ikke har nogen anelse om, hvad der er op og ned. Lederne af en sådan stat er absolutte på en måde, som ikke engang faraonerne og de romerske kejsere kunne være. De er tvunget til at forhindre deres undersåtter i at sulte ihjel i så stort et antal, at det bliver ubekvemt, og de er tvunget til at holde sig på samme lave militærtekniske niveau som deres rivaler, men når først dette minimum er opnået, kan de forme virkeligheden på netop den måde, de måtte ønske.

Således er krigen, hvis vi bedømmer den efter tidligere kriges standarder, ikke andet end et svindelnummer. Den minder om kampene mellem visse drøvtyggere, hvis horn er anbragt på en måde, så de ikke kan gøre skade på hinanden. Men selv om krigen er uægte og uvirkelig, er den ikke betydningsløs. Den opsluger overskuddet af forbrugsvarer og bidrager til at opretholde den særlige mentale atmosfære, som et hierarkisk samfund har brug for. Krig, vil det fremgå, er nu et rent internt anliggende. I tidligere tider kæmpede de herskende klasser i alle lande vitterligt mod hinanden, om end de muligvis anerkendte visse fælles interesser og derfor begrænsede krigens ødelæggelser, og sejrherren udplyndrede uvægerligt den besejrede. I vore dage kæmper de overhovedet ikke mod hinanden. Krigen udkæmpes af de herskende grupper mod deres egne undersåtter, og krigens formål er ikke at erobre eller forhindre erobring, men derimod at holde samfundets strukturer intakte. Selve ordet ’krig’ er derfor blevet vildledende. Det ville sikkert være rammende at sige, at krigen, ved at blive uophørlig, er holdt op med at eksistere. Det særlige pres, som krig udøvede på mennesker mellem stenalderen og begyndelsen af det tyvende århundrede, er forsvundet og blevet erstattet af noget helt andet. Resultatet ville være stort set det samme, hvis de tre supermagter enedes om varig, ukrænkelig fred inden for egne grænser i stedet for at bekrige hinanden. I det tilfælde ville de stadig hver især være selvstændige universer, evigt fri for hæmmende påvirkning fra ekstern fare. En fred, der virkelig varede ved, ville være det samme som en varig krig. Dette er den virkelige betydning – om end langt de fleste Partimedlemmer kun forstår det mere overfladisk – bag Partiets slogan Krig er Fred.

Winston holdt op med at læse et øjeblik. Et sted langt væk bragede en raketbombe. Den vidunderlige fornemmelse af at være alene med den forbudte bog, i et rum uden teleskærm, var ikke forduftet. Ensomhed og tryghed var fysiske følelser, på en sær måde blandet sammen med en kropslig træthed, stolens blødhed og den blide brise, der strømmede ind gennem vinduet og strøg ham over kinden. Bogen fascinerede ham, eller rettere, den beroligede ham. På en måde fortalte den ham ikke noget nyt, men det var en del af tiltrækningskraften. Den sagde, hvad han ville have sagt, hvis han havde kunnet få orden på sine rodede tanker. Den var et produkt af en hjerne, der mindede om hans, men uendeligt meget stærkere, mere systematisk, mindre angstplaget. De bedste bøger, tænkte han, var dem, der fortalte én det, man egentlig godt vidste i forvejen. Han var netop vendt tilbage til kapitel 1, da han hørte Julias fodtrin på trappen og rejste sig fra stolen for at gå hende i møde. Hun smed sin taske på gulvet og kastede sig i armene på ham. Der var gået mere end en uge, siden de sidst havde set hinanden.

”Jeg har bogen,” sagde han, mens de gjorde sig fri af hinanden.

”Har du? Godt,” sagde hun uden den store entusiasme. Hun lagde sig på knæ ved petroleumsbrænderen og begyndte at lave kaffe.

De vendte ikke tilbage til emnet, før de havde ligget i sengen en halv time. Aftenen var lige akkurat kølig nok til, at det var hyggeligt at trække sengetæppet over sig. Nede fra gaden kom de velkendte lyde af sang og støvlesåler mod fliserne. Den kraftige kvinde med de røde arme, som Winston havde set første gang, han var her, var nærmest et permanent indslag i gården. Der syntes ikke at være noget tidspunkt på dagen, hvor hun ikke marcherede frem og tilbage mellem balje og tørresnor, mens hun skiftevis fyldte munden med tøjklemmer og brød ud i højlydt sang. Julia havde lagt sig om på siden og lod til at være lige ved at falde i søvn. Han rakte ud efter bogen, som lå på gulvet, og satte sig op ad hovedgærdet.

”Vi skal læse den,” sagde han. ”Også dig. Alle medlemmer af Broderskabet skal læse den.”

”Du kan læse den,” sagde hun med lukkede øjne. ”Læs højt. Det er den bedste måde. Så kan du forklare mig tingene undervejs.”

Urets visere stod på seks, hvilket betød atten. De havde tre eller fire timer foran sig. Han lagde bogen på knæene og begyndte at læse:

”Kapitel 1

Uvidenhed er styrke

Gennem hele historien, og formentlig siden neolitisk tid, har der været tre slags mennesker i verden: de Øverste, de Mellemste og de Laveste. De har været yderligere inddelt i adskillige underkategorier, de har haft utallige navne, og deres relative antal, såvel som deres holdninger til og opfattelser af hinanden, har varieret fra én periode til den næste, men samfundets grundlæggende struktur er forblevet uforandret. Selv efter enorme omvæltninger og tilsyneladende uigenkaldelige ændringer har det samme mønster altid gjort sig gældende igen, nøjagtig som et gyroskop altid vil finde ligevægten igen, uanset hvor langt det skubbes den ene eller den anden vej.

Julia, er du vågen?” sagde Winston.

”Ja, min kære, jeg lytter. Bare fortsæt. Det er pragtfuldt.”

Han fortsatte:

”Disse grupperingers respektive mål er aldeles uforenelige. De Øverste har som mål at blive, hvor de er. De Mellemstes mål er at bytte plads med de Øverste. De Lavestes mål, i det omfang de har et mål – for det er et blivende kendetegn ved de Laveste, at de er for knuste af slid og anstrengelser til at være mere end periodisk bevidst om noget, der rækker ud over deres daglige liv – er at udrydde enhver forskel og skabe et samfund, hvor alle er lige. Således gentages, hele vejen gennem historien, en kamp, hvis hovedtræk er de samme. I lange perioder synes de Øverste at sidde sikkert på magten, men før eller siden kommer der et øjeblik, hvor de enten mister troen på sig selv eller deres evne til at regere effektivt eller begge dele. Så bliver de væltet af de Mellemste, som hverver de Laveste og får dem med sig ved at lade, som om de kæmper for frihed og retfærdighed. Så snart de har opnået deres mål, sender de Mellemste de Laveste tilbage til deres underordnede position og bliver selv de nye Øverste. Snart bryder en ny gruppe Mellemste ud fra den ene eller anden gruppe eller fra dem begge, og det hele begynder forfra. Af de tre grupper er det kun de Laveste, som aldrig, ikke engang midlertidigt, opnår sine mål. Det ville være en overdrivelse at hævde, at der historisk set ikke har været materielle fremskridt. Selv nu, i en periode med tilbagegang, er det gennemsnitlige menneske i bedre fysisk forfatning end for et par århundreder siden. Men ingen velstandsfremskridt, ingen blødgørelse af væremåder, ingen reform eller revolution har nogensinde bragt menneskelig lighed så meget som én millimeter tættere på. Fra de Lavestes synspunkt har ingen historisk forandring nogensinde betydet stort andet end en ændring af navnet på deres højerestående.

Hen mod slutningen af det nittende århundrede var dette mønsters tilbagevendende karakter blevet åbenlyst for mange observatører. Der opstod skoler af tænkere, som fortolkede historien som en cyklisk proces og hævdede at kunne påvise, at ulighed var et uforanderligt grundvilkår i den menneskelige tilværelse. Denne doktrin har naturligvis altid haft sine tilhængere, men måden, hvorpå den nu blev fremsat, var signifikant anderledes. Førhen havde behovet for et hierarkisk samfundssystem specifikt været de Øverstes doktrin. Den havde været prædiket af konger og aristokrater, og af præster, advokater og lignende professioner, som parasitisk afhang af dem, og havde generelt været forsøgt blødgjort af løfte om kompensation i en imaginær verden hinsides graven. De Mellemste havde altid, så længe de kæmpede om magten, gjort brug af ord som frihed, retfærdighed og broderskab. Men nu kom forestillingen om menneskeligt broderskab under angreb fra folk, som endnu ikke befandt sig i en magtposition, men blot håbede at komme til at gøre det inden længe. Tidligere havde de Mellemste lavet revolution under lighedens banner, hvorefter de havde etableret et nyt tyranni, så snart det gamle var omstyrtet. De nye Mellemste-grupper proklamerede for så vidt deres tyranni på forhånd. Socialisme, en teori, som dukkede frem i begyndelsen af det nittende århundrede og var det sidste led i en kæde af tænkning, der strakte sig tilbage til antikkens slaveoprør, var stadig stærkt farvet af tidligere tiders utopiskhed. Men i hver variant af socialismen, som kom frem fra cirka 1900 og frem, blev frihed og lighed som mål i stigende grad opgivet. De nye bevægelser, som fremkom i midten af århundredet, såsom Ingsoc i Oceanien, Neo-Bolsjevisme i Eurasien og Dødstilbedelse, som det ofte benævnes, i Østasien, havde som ganske bevidst mål at sikre ufrihed og ulighed. De nye bevægelser spirede selvsagt frem fra de gamle og var tilbøjelige til at beholde deres navne og kopiere deres ideologier. Men formålet med dem alle var at standse fremskridtet og fastfryse historien i et udvalgt øjeblik. Det velkendte sving af pendulet skulle forekomme én gang til og så stoppe. Som sædvanlig skulle de Øverste fordrives af de Mellemste, som så ville blive de Øverste, men denne gang var den klare strategi, at de Øverste derefter skulle beholde deres position permanent.

De nye doktriner opstod til dels på grund af en akkumulering af historisk viden og en stigende historisk fornemmelse, som næppe havde fandtes før det nittende århundrede. Historiens cykliske bevægelser var nu forståelige, eller syntes at være det; og hvis de var forståelige, kunne de ændres. Men den væsentligste, underliggende grund var, at menneskelig lighed allerede i begyndelsen af det tyvende århundrede var blevet teknisk muligt. Det var stadig sandt, at mennesker ikke var lige, hvad angik naturlige, medførte talenter, og at funktioner nødvendigvis måtte specialiseres på måder, som begunstigede nogle frem for andre, men der var ikke længere noget egentlig behov for klasseskel eller store forskelle i velstand og indkomst. Tidligere havde klasseskel ikke blot været uundgåelige, men også ønskværdige. Ulighed var civilisationens pris. Men med udviklingen af industriel, maskinel produktion ændredes dette. Selv om det stadig var nødvendigt for mennesker at udføre forskellige typer arbejde, var det ikke længere nødvendigt at leve på forskellige sociale og økonomiske niveauer. Derfor var lighed ikke længere et ideal at stræbe efter, men snarere en fare, der skulle undgås, hvis man tilhørte de klasser, der stod for at skulle overtage magten. I mere primitive tidsaldre, hvor et retfærdigt og fredeligt samfund rent faktisk ikke var en mulighed, havde det været relativt let at tro på et sådant samfund. Tanken om et jordisk paradis, hvor alle mennesker sameksisterede som ét stort broderskab, uden love og uden hårdt arbejde, havde hjemsøgt den menneskelige forestillingsevne i årtusinder. Og denne vision havde ganske afgjort en form for magt over selv de grupper, som profiterede af enhver historisk forandring. Arvtagerne efter den franske, engelske og amerikanske revolution havde til en vis grad troet på deres egne fraser om menneskerettigheder, ytringsfrihed, lighed for loven og så fremdeles, og havde endda tilladt deres adfærd i nogen udstrækning at tage farve deraf. Men i det tyvende århundredes fjerde årti var alle hovedstrømninger inden for politisk tænkning blevet autoritære. Det jordiske paradis var blevet draget i tvivl, netop som det var blevet muligt at virkeliggøre. Enhver ny politisk teori, uanset hvad den kaldte sig selv, førte tilbage til hierarki og ensretning. Og sammen med den overordnede forhærdelse af livssynet, som satte ind omkring 1930, blev praksisser, som længe havde været opgivet, i visse tilfælde i århundreder – såsom fængsling uden rettergang, brugen af krigsfanger som slaver, offentlige henrettelser, tortur for at opnå tilståelser, gidseltagninger og deportationer af hele befolkninger – ikke alene almindelige igen, men også accepteret og endda forsvaret af folk, som opfattede sig selv som oplyste og progressive.

Det var først efter et årti med krig, borgerkrig, revolutioner og kontrarevolutioner i alle dele af verden, at Ingsoc og dens rivaliserende systemer blomstrede op som fuldt forarbejdede politiske teorier. Men de havde været bebudet og forvarslet af de forskellige systemer, som oftest benævnt totalitære, som var dukket frem tidligere i århundredet, og hovedlinjerne i den verden, som ville opstå af det fremherskende kaos, havde længe været tydelige. Lige så tydeligt havde det været, hvilken slags mennesker der ville komme til at styre denne verden. Det nye aristokrati bestod mestendels af bureaukrater, videnskabsfolk, teknikere, fagforeningsfolk, publicityeksperter, sociologer, undervisere, journalister og professionelle politikere. Disse grupper, som kom fra den lønnede middelklasse og den øverste del af arbejderklassen, var blevet formet og ført sammen af monopolindustriens og det centraliserede styres golde verden. Sammenlignet med deres modstykker i tidligere tider var de mindre griske, mindre fristet af luksus, mere sultne efter ren magt og mest af alt mere bevidste om, hvad de lavede, og mere opsatte på at knuse enhver opposition. Sidstnævnte forskel var meget afgørende. Sammenlignet med tingenes tilstand i dag var fortidens tyrannier halvhjertede og ineffektive. De herskende klasser var altid i nogen grad inficeret med liberale ideer og havde intet imod at efterlade løse ender alle vegne, at nøjes med at interessere sig for åbenlyse handlinger og ikke, hvad undersåtterne rent faktisk tænkte. Selv middelalderens katolske kirke var tolerant efter nutidens standarder. En del af grunden hertil var, at ingen af fortidens regeringer havde magt til at holde sine borgere under konstant overvågning. Men opfindelsen af trykpressen gjorde det nemmere at manipulere den offentlige opinion, og film og radio førte processen endnu videre. Med udvikling af fjernsyn og de teknologiske landvindinger, som gjorde det muligt at sende og modtage samtidig på samme apparat, var det slut med privatliv. Hver indbygger, eller i det mindste hver indbygger, som var umagen værd at holde øje med, kunne overvåges fireogtyve timer i døgnet af politiet og udsættes for officiel propaganda sideløbende, mens alle andre kommunikationskanaler lukkede ned. Muligheden for at håndhæve og sikre ikke bare total lydighed over for Staten, men også fuldstændig ensretning af holdninger i alle sammenhænge, fandtes nu for første gang.

Efter den revolutionære periode i halvtredserne og tresserne omorganiserede samfundet sig og inddeltes, som altid, i de Øverste, de Mellemste og de Laveste. Men i modsætning til deres forgængere handlede de nye Øverste ikke instinktivt, men vidste, hvad der krævedes for at sikre deres position. Det havde længe været anerkendt, at det eneste sikre fundament for oligarki er kollektivisme. Velstand og privilegier er lettere at forsvare, når flere besidder dem. Den såkaldte ’afskaffelse af privat ejendomsret’, som fandt sted midtvejs gennem århundredet, betød i bund og grund, at ejendomsretten blev koncentreret på langt færre hænder end førhen, men med den væsentlige forskel at de nye ejere var en gruppe snarere end en masse af individer. Individuelt er der ingen medlemmer af Partiet, der ejer noget, bortset fra helt personlige ejendele. Kollektivt ejer Partiet absolut alt i Oceanien, fordi Partiet kontrollerer alt og fordeler produkterne efter forgodtbefindende. I årene efter Revolutionen var det muligt at indtage denne magtposition stort set uden modstand, fordi hele processen blev fremstillet som en kollektivisering. Man havde altid antaget, at hvis den kapitalistiske klasse blev eksproprieret, måtte resultatet nødvendigvis blive socialisme, og der var ikke den mindste tvivl om, at kapitalisterne var blevet eksproprieret. Fabrikker, miner, jord, huse, transport – alt var blevet taget fra dem. Og da disse ting ikke længere var privat ejendom, var den logiske konklusion, at de måtte være offentlig ejendom. Ingsoc, som spirede frem fra tidligere socialistiske bevægelser og arvede disses fraseologi, har faktisk gennemført det socialistiske programs hovedpunkt med det resultat, forudset og tilsigtet, at den økonomiske ulighed er blevet permanent.

Men problemerne med at opretholde et hierarkisk samfund stikker dybere end som så. Der er kun fire måder, hvorpå de herskende klasser kan miste magten. Enten erobres magten af udefrakommende kræfter, eller også regeres der så ineffektivt, at masserne gør oprør, eller også tillader magthaverne, at en stærk og utilfreds Mellemste-gruppe opstår, eller også mister de deres selvtillid og vilje til at regere. Disse årsagssammenhænge er ikke uden en vis affinitet, og som regel er de alle fire til stede i en eller anden grad. En herskende klasse, som kunne gardere sig mod alle fire aspekter, ville forblive ved magten for evigt. I sidste ende er den afgørende faktor den herskende klasses egen mentale attitude.

Da vi passerede midten af det indeværende århundrede, var den første fare reelt forsvundet. Hver af de tre magter, som nu deler verden mellem sig, er uovervindelige og kan kun blive overvindelige via langsomme demografiske forandringer, som en regering med udstrakt magt let kan undgå. Den anden fare er ligeledes udelukkende teoretisk. Masserne vil aldrig gøre oprør af egen drift, og de gør aldrig oprør, alene fordi de er undertrykte. Så længe de ikke får lov til at have noget at sammenligne med, bliver de rent faktisk aldrig klar over, at de er undertrykte. Fortidens tilbagevendende økonomiske kriser var aldeles unødvendige og får ikke lov til at ske igen, men andre tilsvarende store forskydninger kan ske og sker uden politiske resultater, fordi der ikke findes nogen måde, hvorpå utilfredsheden kan artikuleres. Hvad angår problemet med overproduktion, som har ligget latent i vort samfund siden udviklingen af maskinteknologi, kan det løses gennem kontinuerlig krigsførelse (se Kapitel III), som også kan bruges til at løfte den offentlige moral til det nødvendige niveau. Fra vores nuværende lederes synspunkt er den eneste fare således, at en ny gruppe af dygtige, overkvalificerede, magtbegærlige mennesker opstår og finder sammen, samt stigende liberalisme og skepticisme i egne rækker. Det vil sige, at problemet er uddannelsesrelateret. Det drejer sig om hele tiden at forme bevidstheden hos både den styrende gruppe og den større eksekutive gruppe umiddelbart nedenunder. Massernes bevidsthed skal blot påvirkes i negativ retning.

På denne baggrund kunne man udlede, hvis man ikke kendte den i forvejen, det oceaniske samfunds struktur. Øverst i pyramiden finder vi Big Brother. Big Brother er ufejlbarlig og almægtig. Al succes, al fremgang, enhver sejr, enhver videnskabelig opdagelse, al viden, al visdom, al lykke, al dygtighed hævdes at stamme direkte fra hans lederskab og inspiration. Ingen har nogensinde set Big Brother. Han er et ansigt på plankeværkerne, en stemme fra teleskærmen. Vi kan være nogenlunde sikre på, at han aldrig dør, og der er i forvejen betragtelig usikkerhed om, hvornår han blev født. Big Brother er den skikkelse, som Partiet vælger at optræde over for verden i. Hans funktion er at være fokuspunkt for kærlighed, frygt og tilbedelse, følelser, som er lettere at nære for et individ end for en organisation. Under Big Brother kommer Inderkredsen, hvis medlemstal er begrænset til seks millioner, eller lige under to procent af Oceaniens samlede befolkning. Derunder kommer Yderkredsen, som, hvis Inderkredsen kan beskrives som Statens hjerne, kan siges at være hænderne. På næste trin findes de umælende masser, der sædvanligvis benævnes ’prollerne’, og som udgør i omegnen af 85 procent af befolkningen. Skal vi benytte vore tidligere kategoriseringer, er prollerne de Laveste, for slavebefolkningerne i de ækvatoriale områder, som uophørligt går fra én erobringsmagt til den næste, er ikke en permanent eller nødvendig del af strukturen.

I princippet er medlemskab af disse tre grupper ikke arveligt. Et barn af medlemmer af Inderkredsen er i teorien ikke født ind i Inderkredsen. Adgang til de to filialer af Partiet opnås gennem en eksamination, taget i en alder af seksten. Ej heller er der nogen form for racemæssig selektion; intet segment har mærkbart mere at skulle have sagt end andre. Jøder, sorte, sydamerikanere med rent indiansk blod kan alle findes i Partiets øverste rækker, og administratorerne for alle områder findes altid blandt det pågældende områdes beboere. Intet sted i Oceanien føler befolkningen sig som en koloniseret gruppe regeret fra en fjern hovedstad. Oceanien har ingen hovedstad, og dets nominelle overhoved er en, hvis nøjagtige opholdssted er ukendt. Bortset fra at engelsk er det primære lingua franca og nysprog er det officielle sprog, er nationen meget lidt centraliseret. Dens ledere holdes ikke sammen af blodets bånd, men af en fælles doktrin. Det er sandt, at vort samfund er stratificeret, endda i meget høj grad, langs noget, der ligner nedarvede skel. Der er langt mindre mobilitet frem og tilbage mellem lagene, end tilfældet var under kapitalismen eller endda i den præindustrielle tidsalder. Der foregår en vis udveksling mellem Partiets to filialer, men kun i det omfang, man kan sørge for, at svage mennesker ikke får adgang til Inderkredsen, og ambitiøse medlemmer af Yderkredsen gøres harmløse ved at tillade dem at stige i graderne. I praksis har proletarerne ikke adgang til Partiet. De bedst begavede blandt disse, som kunne være potentielle kolportører af misnøje, bliver simpelthen opsporet af Tankepolitiet og elimineret. Men denne tingenes tilstand er ikke nødvendigvis permanent; ej heller er den et urokkeligt princip. Partiet udgør ikke en klasse i traditionel forstand. Dets mål er ikke at overføre magten til medlemmernes børn som sådan, og var der ingen anden måde, hvorpå man kunne sikre sig, at de dygtigste forblev øverst i hierarkiet, ville man ikke tøve med at rekruttere en helt ny generation fra proletariatet. I de afgørende år havde den kendsgerning, at Partiet ikke var karakteriseret ved arvefølge, stor indflydelse på neutraliseringen af oppositionen. Den ældre socialist, der var trænet til at kæmpe mod noget, man kaldte ’klasseprivilegier’, antog, at det, som ikke nedarves, ikke kan være permanent. Han opfattede ikke, at oligarkiets kontinuitet ikke behøver være fysisk betinget, ej heller standsede han op og overvejede, at nedarvede aristokratier altid har været kortlivede, hvorimod tilvalgte organisationer som eksempelvis den katolske kirke somme tider har bestået gennem hundreder og endda tusinder af år. Essensen af oligarkisk styring er ikke arv fra far til søn, men et vedvarende verdensbillede og en vedvarende livsanskuelse, påtvunget de levende af de døde. En herskende gruppe er en herskende gruppe, så længe den selv kan udpege sine efterfølgere. Partiet er ikke så optaget af at videreføre dets blod, men af at videreføre sig selv. Det er mindre vigtigt, hvem der har magten, under forudsætning af at den hierarkiske struktur forbliver den samme.

Alle de overbevisninger, vaner, smage, følelser, mentale attituder, som kendetegner vor tid, er i virkeligheden udarbejdet og designet til at opretholde mystikken omkring Partiet og forhindre, at nutidens samfunds sande natur erkendes. Fysisk oprør, eller blot enhver ansats til oprør, er ikke muligt i øjeblikket. Der er intet at frygte fra proletarerne. Overlades de til sig selv, vil de fortsætte fra generation til generation og fra århundrede til århundrede med at arbejde, formere sig og dø, ikke bare uden den mindste tilskyndelse til oprør, men også uden evnen til at begribe, at verden kunne være anderledes, end den er. De kunne kun blive farlige, hvis fremskridt inden for industriel teknologi gjorde det nødvendigt at uddanne dem bedre, men idet militær og kommerciel rivalisering ikke længere betyder noget, falder det almindelige uddannelsesniveau faktisk. Hvilke holdninger masserne har eller ikke har, er ret ligegyldigt. De kan gives intellektuel frihed, fordi de ikke besidder noget intellekt. Hos et Partimedlem, på den anden side, tolereres ikke den mindste holdningsafvigelse, selv ikke i forbindelse med aldeles uvigtige emner.

Et medlem af Partiet lever fra fødsel til død under Tankepolitiets vagtsomme øjne. Selv når han er alene, kan han ikke være sikker på, at han er alene. Uanset hvor han er, om han sover eller er vågen, arbejder eller hviler, er i bad eller i seng, kan han blive undersøgt og inspiceret uden varsel og uden at vide, at han bliver det. Intet af det, han foretager sig, er ligegyldigt. Hans venskaber, måden han slapper af på, hans opførsel over for kone og børn, hans ansigtsudtryk, når han er alene, de ord han mumler i søvne, selv hans krops karakteristiske bevægelser bliver gransket i mindste detalje. Ikke bare enhver tænkelig overtrædelse, men også enhver excentricitet, uanset hvor ubetydelig, enhver ændring af vaner, enhver nervøs mannerisme, som på nogen måde kunne tolkes som et symptom på en indre kamp, vil helt sikkert blive opdaget. Han har ingen valgfrihed i nogen sammenhæng. På den anden side reguleres hans handlinger ikke af nogen love eller noget klart formuleret adfærdskodeks. I Oceanien er der ingen love. Tanker og handlinger, som, når de bliver opdaget, er ensbetydende med den visse død, er ikke formelt forbudte, og de endeløse udrensninger, anholdelser, torturunderkastelser og fordampninger skal ikke opfattes som straf for forbrydelser, der rent faktisk er blevet begået, men blot som bortskaffelser af folk, som muligvis kunne tænkes at ville begå en forbrydelse engang i fremtiden. Et Partimedlem skal ikke bare have de rigtige holdninger, men også de rigtige instinkter. Mange af de overbevisninger og holdninger, der kræves af ham, bliver aldrig direkte formuleret og kunne ikke formuleres direkte uden at blotlægge de i Ingsoc iboende selvmodsigelser. Er han en naturligt ortodoks person (på nysprog betegnet godtænker ), vil han under alle omstændigheder vide, uden at tænke over det, hvad den sande overbevisning og ønskværdige følelse er. Og derudover gør udførlig mental træning, påbegyndt i barndommen og organiseret omkring nysprog-ordene krimistop, sorthvid og dobbelttænk, ham uvillig og ude af stand til at tænke for grundigt over noget emne overhovedet.

Et Partimedlem forventes ikke at have nogen personlige følelser eller pauser fra entusiasmen. Hensigten er, at han tilbringer tilværelsen i et uophørligt, febrilsk had mod fremmede fjender og indenlandske forrædere; han skal juble over sejre og udvise total ydmyghed over for Partiets magt og visdom. De misfornøjelser, som kunne opstå i forbindelse med hans golde, utilfredsstillende liv, vendes bevidst udad og spredes ved hjælp af tiltag som To Minutters Had, og spekulationer, som kunne tænkes at give næring til skepsis eller oprørske tanker, kvæles på forhånd af hans tidligt erhvervede selvdisciplin. Det første og enkleste stadie i disciplineringen, som selv ganske små børn kan tage del i, hedder på nysprog krimistop. Krimistop betyder egenskaben at stoppe, nærmest instinktivt, inden man når at tænke farlige tanker. Det omfatter evnen til ikke at forstå analogier, at undlade at opfange logiske fejlslutninger, at misforstå selv de simpleste argumenter, hvis de er unådige over for Ingsoc, samt at kede sig ved og frastødes af enhver tankerække, der kan føre tænkeren i en kættersk retning. Kort sagt betyder krimistop beskyttende stupiditet. Men stupiditet er ikke nok. Tværtimod kræver ortodoksi, i begrebets egentlige forstand, en kontrol over ens mentale processer, der ikke er mindre end et slangemenneskes kontrol over sin krop. Det oceaniske samfund hviler i sidste ende på den overbevisning, at Big Brother er almægtig, og at Partiet er ufejlbarligt. Men da det ikke er tilfældet i virkeligheden, er der brug for utrættelig fleksibilitet fra øjeblik til øjeblik, når det gælder bearbejdelsen af kendsgerninger. Nøgleordet her er sorthvid. Ligesom så mange andre nysprog-ord har dette ord to betydninger, som gensidigt udelukker hinanden. Brugt om en modstander betyder det vanen med skamløst at påstå, at sort er hvidt, i direkte modstrid med de åbenlyse fakta. Brugt om et Partimedlem betyder det en loyal villighed til at sige, at sort er hvidt, når Partidisciplinen kræver det. Men det betyder også evnen til at tro på, at sort er hvidt og ovenikøbet vide, at sort er hvidt, og at glemme, at man nogensinde har ment noget andet. Det kræver en uophørlig ændring af fortiden, gjort mulig af et tankesystem, som i bund og grund indeholder alt det andet, og som på nysprog kendes som dobbelttænk.

Ændringen af fortiden er nødvendig af to grunde, hvoraf den ene er subsidiær og så at sige forebyggende. Den subsidiære grund er, at Partimedlemmet i lighed med proletaren tolererer de aktuelle vilkår, fordi han ikke har noget sammenligningsgrundlag. Han må og skal afskæres fra fortiden, præcis som han må afskæres fra udenlandsk påvirkning og viden om udenlandske forhold, fordi det er nødvendigt for ham at tro, at han er bedre stillet end sine forfædre, og at den gennemsnitlige materielle bekvemmelighed konstant er stigende. Men langt den vigtigste grund til omkalfatring af fortiden er behovet for at værne om Partiets ufejlbarlighed. Det er ikke kun et spørgsmål om hele tiden at opdatere taler, statistikker og optegnelser af alle slags for at påvise, at Partiet i alle tilfælde havde ret. Det handler også om, at man aldrig kan indrømme den mindste ændring i doktrinen eller politiske alliancer. For at skifte mening eller ændre i sine politikker er en erkendelse af svaghed. Hvis for eksempel Eurasien eller Østasien (hvem af dem det end måtte være) er fjenden i dag, så må det pågældende land altid have været fjenden. Og hvis kendsgerningerne peger i en anden retning, må kendsgerningerne laves om. Således omskrives historien uafladeligt. Denne daglige falsificering af fortiden, udført af Ministeriet for Sandhed, er lige så nødvendigt for regimets stabilitet som den undertrykkelse og spionage, der udføres af Ministeriet for Kærlighed.

Fortidens foranderlighed er Ingsocs hovedprincip. Fortidige begivenheder, hævdes det, findes ikke objektivt, men overlever kun i skriftlige optegnelser og den menneskelige erindring. Fortiden er det, som optegnelserne og erindringerne er enige om. Og da Partiet har fuld kontrol over alle optegnelser og arkiver og lige så fuld kontrol over medlemmernes hjerner, følger det, at fortiden er lige nøjagtig, hvad Partiet vælger at gøre den til. Det følger ligeledes, at selv om fortiden er foranderlig, er den aldrig blevet ændret i noget specifikt tilfælde. For når den er blevet genskabt og har fået den form, der er påkrævet i situationen, er den nye version fortiden, og ingen anden fortid kan nogensinde have eksisteret. Det gælder også, når den samme begivenhed er blevet ændret til uigenkendelighed igen og igen i løbet af et år, hvilket ofte sker. Partiet er til alle tider i besiddelse af den absolutte sandhed, og det er indlysende, at det absolutte aldrig kan have været noget andet end det er nu. Det vil fremgå, at kontrol over fortiden mere end noget andet afhænger af træning af erindringen. At sikre, at alle skriftlige kilder stemmer overens med øjeblikkets ortodoksi, er et rent mekanisk anliggende. Men det er også nødvendigt at huske, at tingene skete på den ønskelige måde. Og hvis det er nødvendigt at omorganisere sine erindringer og ændre i de skriftlige kilder, så er det nødvendigt at glemme, at man har gjort det. Det er et trick, man kan lære på samme måde som enhver anden mental teknik. Det læres af flertallet af Partimedlemmer og i hvert fald af alle, der er intelligente ud over ortodokse. På gammelsprog hedder det ganske direkte ’virkelighedskontrol’. På nysprog er det dobbelttænk, om end dobbelttænk også dækker over meget andet.

Dobbelttænk betyder evnen til at have to gensidigt modstridende overbevisninger på én gang og acceptere dem begge. En Partiintellektuel ved i hvilken retning hans erindring skal ændres; derfor ved han, at han laver numre med virkeligheden, men takket være dobbelttænk kan han samtidig overbevise sig selv om, at virkeligheden ikke er blevet krænket. Processen må være bevidst; ellers kan den ikke gennemføres med tilstrækkelig præcision, men samtidig skal den være ubevidst for ikke at medføre dårlig samvittighed over at have forfalsket. Dobbelttænk er et helt centralt begreb i Ingsoc, da Partiets grundlæggende modus er at benytte sig af bevidst vildledelse og samtidig bibeholde den stålsathed, der følger med fuldstændig ærlighed. At fortælle bevidste løgne og tro oprigtigt på dem, at glemme enhver kendsgerning, der har vist sig ubekvem, og så finde den frem igen, når den atter passer, og bruge den nøjagtig så længe, der er behov for den, at benægte eksistensen af objektiv virkelighed og samtidig tage den virkelighed, man benægter, i betragtning – alt dette er ufravigeligt nødvendigt. Selv det at bruge ordet dobbelttænk kræver dobbelttænk. For ved at bruge ordet indrømmer man, at man omdanner virkeligheden, og via en ny omgang dobbelttænk eliminerer man denne viden og så videre i det uendelige. I sidste ende er det ved hjælp af dobbelttænk, at Partiet har været i stand til – og muligvis vil være i stand til i al fremtid – at standse historiens gang.

Alle fortidige oligarkier er faldet, enten fordi de forstenede eller blev for bløde. Enten blev de stupide og arrogante, undlod at tilpasse sig ændrede vilkår og blev omstyrtet, eller også blev de liberale og kujonagtige og gav indrømmelser, hvor de skulle have brugt magt, og igen blev de omstyrtet. Det vil i og for sig sige, at de faldt enten på grund af bevidsthed eller på grund af ubevidsthed. Det er Partiets store bedrift at have frembragt et tankesystem, hvor begge tilstande kan eksistere side om side. Og der er ingen anden intellektuel basis, på hvilken Partiets dominans kunne gøres permanent. Skal man herske og blive ved med at herske, må man være i stand til at forskubbe virkelighedsfornemmelsen. For hemmeligheden ved overherredømme er at kombinere tro på ens egen ufejlbarlighed med evnen til at lære af fortidige fejl.

Man behøver vel næppe at sige, at de bedste udøvere af dobbelttænk er dem, som opfandt dobbelttænk og ved, at det er et enormt system af mentalt bedrag. I vort samfund er de, der ligger inde med den største viden om det, der sker, også dem, der er længst fra at se verden, som den virkelig er. Generelt kan man sige, at jo større forståelse, desto større selvbedrag. Jo mere intelligent, desto mindre mentalt sund. Én klar illustration af dette er, at krigshysteriet tiltager, jo højere man kommer op ad de sociale rangstiger. De mennesker, hvis holdning til krigen er mest rationel, er de underkuede folkeslag i de omstridte territorier. For dem er krigen simpelthen en kontinuerlig katastrofe, som skyller hen over dem som en tsunami. Det er dem inderligt ligegyldigt, hvem der vinder. De ved udmærket, at ændringer i overherredømmet kun betyder, at de skal lave det samme for de nye ledere, som i øvrigt behandler dem på samme måde som de gamle. De lidt mere begunstigede arbejdere, som vi kalder ’prollerne’, er kun perifert opmærksomme på krigen. Når det er påkrævet, kan de animeres til voldsomme udbrud af had og frygt, men overlades de til sig selv, kan de i lange perioder ad gangen glemme, at der i det hele taget er krig. Det er blandt Partimedlemmer, og i særdeleshed i Inderkredsen, at den mest genuine krigsentusiasme findes. De, der tror mest på verdenserobring, er dem, der ved, det er umuligt. Denne sære kobling af modsætninger – viden og uvidenhed, kynisme og fanatisme – er et af de dominerende træk ved det oceaniske samfund. Den officielle ideologi flyder over af modsætninger, selv når der ikke er nogen praktisk grund til dem. Således forkaster og nedgør Partiet ethvert princip, som den socialistiske bevægelse oprindeligt stod for, og vælger at gøre det i socialismens navn. Partiet prædiker foragt for arbejderklassen på en måde, der er uden fortilfælde de sidste århundreder, og klæder sine medlemmer i en uniform, der førhen var specifikt beregnet på manuelt arbejdende og blev udvalgt af netop den grund. Det underminerer systematisk familiemæssig solidaritet og kalder sin leder ved et navn, som appellerer direkte til familiemæssig loyalitetsfølelse. Selv navnene på de fire ministerier, der regerer landet, udviser en sær form for skamløshed i deres forsætlige ombytning af fakta. Ministeriet for Fred beskæftiger sig med krig, Ministeriet for Sandhed med løgn, Ministeriet for Kærlighed med tortur, og Ministeriet for Rigelighed med udsultning. Disse selvmodsigelser er ikke tilfældige; ej heller er de et udtryk for almindeligt hykleri: De er et helt bevidst eksempel på dobbelttænk. For det er kun ved at forene modsætninger, at magten kan bibeholdes for evigt. På ingen anden måde kan den ældgamle cyklus brydes. Hvis menneskelig lighed for evigt skal undgås – hvis de Øverste, som vi har kaldt dem, skal beholde deres position permanent – så må den altdominerende mentale tilstand være kontrolleret vanvid.

Men der er et spørgsmål, som vi indtil nu nærmest har ignoreret. Det er: Hvorfor skal lighed undgås? Hvis vi antager, at processens mekanismer er blevet korrekt beskrevet, hvad er så motiverne bag denne enorme, nøje planlagte indsats for at fastfryse historien i et bestemt øjeblik?

Her når vi frem til den helt centrale hemmelighed. Som vi har set, afhænger Partiets – og især Inderkredsens – mystik af dobbelttænk. Men herunder ligger det oprindelige motiv, det aldrig betvivlede instinkt, som i første omgang førte til magtovertagelsen og afstedkom dobbelttænk, Tankepoliti, konstant krig og alle de andre nødvendige remedier. Dette motiv består i virkeligheden af ...”

Det gik op for Winston, at der var blevet helt stille. Han registrerede stilheden på samme måde, som man registrerer en ny lyd. Det forekom ham pludselig, at Julia havde ligget helt ubevægelig i et godt stykke tid. Hun lå på siden, nøgen fra livet og opefter, med hånden under kinden og en mørk hårlok hen over øjnene. Hendes bryst hævede og sænkede sig langsomt og regelmæssigt.

”Julia.”

Intet svar.

”Julia, er du vågen?”

Intet svar. Hun sov. Han lukkede bogen, lagde den forsigtigt på gulvet, lagde sig ned og trak tæppet op over dem begge.

Han havde stadig ikke hørt den ultimative hemmelighed, tænkte han. Han forstod hvordan, men ikke hvorfor. Kapitel I, i lighed med Kapitel III, havde faktisk ikke fortalt ham noget, han ikke vidste i forvejen; de havde blot systematiseret den viden, han allerede lå inde med. Men efter at have læst i bogen vidste han bedre end før, at han ikke var sindssyg. At være en minoritet, selv en minoritet på én, betød ikke, at man var sindssyg. En gul stråle fra den synkende sol faldt skråt ind gennem vinduet og ramte puden. Han lukkede øjnene. Solen på ansigtet og pigens glatte krop mod hans egen gav ham en stærk, søvnig, selvsikker fornemmelse. Han var i sikkerhed, og alt var okay. Han faldt i søvn, mens han mumlede: ”Mental sundhed er ikke statistisk.” Han havde en klar følelse af, at denne bemærkning indeholdt dyb visdom.

Kapitel 10

Da han vågnede, var det med en fornemmelse af at have sovet i lang tid, men et blik på det gamle ur gjorde det klart, at klokken kun var tyve tredive. Han lå og døsede et lille stykke tid; så hørtes den velkendte, dybe sangstemme nede fra gården:

”Det var blot en håbløs fantasi,

Forsvandt som sne i april,

Men et blik og et ord, og drømmen blev vakt!

Mit hjerte ført bort af et smil.”

Den sentimentale sang synes ikke at have mistet noget af sin popularitet. Man hørte den stadig alle vegne. Den havde overlevet ”Hadsangen”. Julia vågnede ved lyden, strakte sig langsomt og steg ud af sengen.

”Jeg er sulten,” sagde hun. ”Lad os lave noget kaffe. Pokkers! Brænderen er gået ud, og vandet er koldt.” Hun tog fat i brænderen og rystede den. ”Ikke mere petroleum.”

”Mon ikke vi kan få noget af gamle Charrington.”

”Det underlige er, at jeg havde sørget for, at den var fuld. Jeg tager tøj på. Jeg synes, det er blevet koldere.”

Winston stod også op og tog tøj på. Den ukuelige stemme sang videre:

”De si’r at tiden læger alle sår,

At tiden fjerner smerte;

Men smil og tårer på tværs af år

Flår stadig i mit hjerte.”

Mens han spændte bæltet på sin kedeldragt, gik han hen til vinduet. Solen måtte være gået ned bag husene; den skinnede i hvert fald ikke længere ned i gården. Fliserne var våde, som om de var blevet vasket, og han havde en fornemmelse af, at også himlen var blevet vasket, så ren og klar og lyseblå den så ud mellem skorstenene. Kvinden marcherede utrætteligt frem og tilbage, lukkede op og i for sig selv, sang og blev stille, satte klemmer på bleer igen og igen. Han spekulerede på, om hun levede af at vaske for folk eller bare var slave af tyve eller tredive børnebørn. Julia var kommet hen og stod ved siden af ham. Sammen kiggede de ned på den stovte skikkelse. Mens han betragtede kvinden med den karakteristiske holdning, de kraftige arme, der rakte op mod tørresnoren, hendes runde bagdel, slog det ham for første gang, at hun var smuk. Han havde aldrig før overvejet, at en halvtredsårig kvindekrop, opsvulmet af børnefødsler og derefter hærdet og gjort ru af arbejde, til den var grovkornet som en hengemt majroe, kunne være smuk. Men det var den, og hvorfor egentlig ikke, tænkte han. Den solide, konturløse krop og ru, røde hud stod i samme forhold til en ungpigekrop som et hyben til en rose. Hvorfor skulle frugten være mindre værd end blomsten?

”Hun er smuk,” mumlede han.

”Hun er mindst en meter over hofterne,” sagde Julia.

”Det er hendes form for skønhed,” sagde Winston.

Han nåede let rundt om Julias smidige liv med den ene arm. Fra hofte til knæ var hendes krop trykket ind mod hans. Intet barn ville nogensinde opstå af deres kroppe. Det var den ene ting, de aldrig kunne gøre. Kun fra mund til mund, fra hjerne til hjerne, kunne hemmeligheden videregives. Kvinden dernede havde ikke nogen hjerne, kun et par stærke arme, et varmt hjerte og en frugtbar livmoder. Han tænkte over, hvor mange børn hun mon havde født. Det kunne sagtens være femten. Hun havde oplevet en kortvarig blomstring, et år, måske, en periode med vildroseskønhed, og pludselig var hun svulmet op som en gødet frugt og var blevet hård og ru og rød, og siden havde hendes liv bestået af vasketøj, rengøring, syning, madlavning, fejning, polering, reparationer og mere vasketøj, først for børnene, så børnebørnene, i tredive år uden ophold. Alligevel sang hun stadig. Den mystiske ærbødighed, han følte for hende, var på en eller anden måde blandet med synet af den lyse, skyfri himmel, som strakte sig uendelig bag skorstenene. Det var underligt at tænke på, at himlen var den samme for alle, i Eurasien og Østasien såvel som her. Og menneskene under himlen var også meget de samme – alle vegne, over hele verden, var der hundreder eller tusinder af millioner af mennesker ligesom her, mennesker, der ikke kendte til hinandens eksistens, holdt adskilt af mure af had og løgne, og alligevel stort set helt ens – mennesker, som aldrig havde lært at tænke, men som i deres hjerter og maver og muskler opsparede den kraft, som en dag ville vælte verden. Hvis der var håb, lå det hos prollerne! Uden at have læst bogen til ende, vidste han, at det måtte være Goldsteins endelige budskab. Fremtiden tilhørte prollerne. Og kunne han være sikker på, at når deres tid kom, ville den verden, de konstruerede, så ikke bare være lige så fremmed for ham, Winston Smith, som Partiets verden var? Ja, for det ville i det mindste være en verden, der ikke var totalt sindssyg. Når der er lighed, kan der være fornuft. Før eller siden ville det ske: Styrke ville forvandles til bevidsthed. Prollerne var udødelige; det kunne man ikke være i tvivl om, når man så den tapre skikkelse i gården. De ville vågne op til sidst. Og indtil da, om der så gik tusind år, ville de holde sig i live mod alle odds, ligesom fugle, der videregiver fra krop til krop den livskraft, som Partiet ikke havde del i og ikke kunne dræbe.

”Kan du huske,” sagde han, ”den sangdrossel, der sang for os den første dag, derude i skoven?”

”Den sang ikke for os,” sagde Julia. ”Den sang for sig selv. Nej, ikke engang det, den sang bare.”

Fuglene sang, prollerne sang, Partiet sang ikke. Over hele verden, i London og New York, i Afrika og Brasilien og i de mystiske forbudte lande hinsides grænserne, i gaderne i Paris og Berlin, i landsbyerne på de endeløse russiske stepper, i basarerne i Kina og Japan – alle vegne stod den samme robuste, uovervindelige skikkelse, gjort uhyrlig af arbejde og børnefødsler, og sled og slæbte fra fødsel til død og sang. Fra de mægtige skød skulle en race af bevidste væsner en dag komme. Selv er man død, men fremtiden var deres. Og man kunne være med i den fremtid, hvis man holdt tanken i live, på samme måde som de holdt kroppen i live, og videregav den hemmelige doktrin, at to plus to er lig med fire.

”Vi er de døde,” sagde han.

”Vi er de døde,” gentog Julia lydigt.

”I er de døde,” sagde en jernstemme bag dem.

De sprang fra hinanden. Winstons indvolde frøs til is. Han kunne se det hvide i Julias øjne hele vejen rundt om irissen. Hendes ansigt var blevet hvidgulligt. Det strejf af rouge, der stadig lå hen over kindbenene, stod så tydeligt frem, at det så ud, som om det ikke havde nogen forbindelse til huden nedenunder.

”I er de døde,” sagde jernstemmen igen.

”Den er bag billedet,” hviskede Julia.

”Den er bag billedet,” sagde stemmen. ”Bliv præcis, hvor I er. Rør jer ikke, før I får besked på det.”

Det begyndte, nu skete det! De kunne ikke gøre andet end at stirre ind i hinandens øjne. At løbe for livet, at stikke af og forlade huset, før det var for sent – tanken strejfede dem ikke. Det var utænkeligt at trodse jernstemmen fra væggen. Der lød et lille smæld, som om en slå blev skudt fra, og lyden af glas, der knustes. Billedet var faldet på gulvet, så man kunne se teleskærmen bagved.

”Nu kan de se os,” sagde Julia.

”Nu kan vi se jer,” sagde stemmen. ”Stil jer midt i lokalet. Ryg mod ryg. Hænderne bag nakken. Rør ikke hinanden.”

De rørte ikke hinanden, men det forekom ham, at han alligevel kunne mærke Julias krop ryste. Eller måske var det bare hans egen. Han kunne lige akkurat lade være med at klapre tænder, men knæene var hinsides kontrol. De hørte lyden af støvletramp nedefra, både uden for huset og indenfor. Gården var fuld af mænd. Noget blev slæbt hen over fliserne. Kvindens sang stoppede brat. Der var en lang, rullende metallisk klirren, som om vaskebaljen blev kastet gennem gården, og så en række vrede råb, som sluttede med et hvin af smerte.

”Huset er omringet,” sagde Winston.

”Huset er omringet,” sagde stemmen.

Han hørte Julia hakke tænderne hårdt sammen. ”Vi kan vel lige så godt sige farvel,” sagde hun.

”I kan lige så godt sige farvel,” sagde stemmen. Og så lød en anden stemme, en tynd, kultiveret stemme, som Winston mente at have hørt før: ”Og i øvrigt, nu mens vi er ved emnet: ’Her er et lys, der vil vise dig vej, Her kommer bødlen og hugger hovedet af dig.’”

Noget ramte sengen bag Winston med et brag. En stige var blevet banket ind gennem vinduet og havde taget vinduesrammen med sig, og nogen var i færd med at kravle ind. Trampende støvler kom drønende op ad trappen. Rummet fyldtes af mænd i sorte uniformer og jernbeslåede støvler og med knipler i hænderne.

Winston rystede ikke længere. Han bevægede knap nok øjnene. Kun én ting betød noget: at holde sig i ro, at holde sig i ro og lade være med at give dem det mindste påskud til at slå. En mand med sværvægtsbokserkæbe og en mund, der ikke var andet end en tynd streg, stillede sig over for ham og holdt sin knippel eftertænksomt mellem tommel- og pegefinger. Winston mødte hans blik. Følelsen af nøgenhed, af at stå med hænderne bag nakken og hele kroppen udsat og ubeskyttet var næsten for meget. En hvid tungespids kom til syne og spillede hen over det sted, hvor mandens læber skulle have været, og trak sig tilbage igen. Der lød et nyt brag. En eller anden havde taget glasbrevpresseren fra bordet og smadret den mod gulvet foran kaminen.

Koralfragmentet, en lille lyserød krølle, der lignede en sukkerblomst fra en kage, rullede hen over tæppet. Hvor lille, tænkte Winston, hvor lille den dog var! Der lød et bump og et gisp bag ham, og han mærkede et voldsomt spark over anklen, der nær fik ham til at miste balancen. En af mændene havde hamret en knytnæve i maven på Julia, så hun knækkede sammen som en tommestok. Hun vred sig på gulvet og kæmpede for at få vejret. Winston vovede ikke at dreje hovedet så meget som en millimeter, men somme tider kom hendes blåhvide, gispende ansigt ind i hans synsfelt. Selv om han var døden nær af skræk, var det, som om han kunne mærke smerten på sin egen krop, den dødelige smerte, som ikke desto mindre var mindre påtrængende end kampen for igen at kunne trække vejret. Han vidste, hvordan det var: Den forfærdelige smerte, som var der hele tiden, men som man ikke kunne tage sig af endnu, fordi det først var nødvendigt at få ilt i lungerne. To mænd løftede hende op i knæ og skuldre og bar hende ud af værelset som en sæk kartofler. Winston fik et glimt af hendes ansigt, der hang ned mod gulvet, gulligt og forvredent, med lukkede øjne og et strejf af rouge på kinderne. Det var det sidste, han så til hende.

Han stod fuldstændig ubevægelig. Ingen havde slået ham endnu. Tanker, som dukkede op af sig selv, men virkede helt uinteressante, begyndte at flakse gennem hans hoved. Han spekulerede på, om de havde fået fat på mr. Charrington. Han spekulerede på, hvad de havde gjort ved kvinden i gården. Han bemærkede, at han skulle tisse virkelig meget, hvilket overraskede ham en smule, da han havde gjort det for kun to-tre timer siden. Han så, at uret på kaminhylden viste ni, hvilket betød enogtyve. Men lyset virkede for stærkt. Burde lyset ikke være mere dæmpet klokken enogtyve en aften i august? Han spekulerede på, om han og Julia alligevel havde taget fejl af tiden – om de havde sovet hele natten og troet, at klokken var tyve tredive, mens den i virkeligheden var otte tredive morgenen efter. Men han forfulgte ikke denne tanke. Den var ikke interessant.

Der lød lettere fodtrin ude fra gangen. Mr. Charrington kom ind i værelset. De sortuniformerede mænd virkede med ét underdanige. Noget havde også ændret sig ved mr. Charringtons fremtoning. Hans blik faldt på glasskårene på gulvet.

”Saml dem op,” sagde han skarpt.

En mand bøjede sig ned for at gøre, som der blev sagt. Cockney-accenten var væk, og pludselig gik det op for Winston, hvis stemme det var, de havde hørt fra teleskærmen kort forinden. Mr. Charrington var stadig klædt i sin gamle velourjakke, men hans hår, som havde været næsten hvidt, var nu sort. Han havde heller ikke briller på. Han sendte Winston et hurtigt, skarpt blik, som for at verificere hans identitet, hvorefter han ikke ofrede ham den mindste opmærksomhed. Han var stadig genkendelig, men han var ikke længere den samme. Hans krop havde rettet sig og lod til at være blevet større. Hans ansigt var kun en smule forandret, men var ikke desto mindre totalt transformeret. De sorte øjenbryn var mindre buskede, rynkerne var væk, og det var, som om linjerne i hans ansigt var anderledes. Selv næsen virkede kortere. Det var et opmærksomt, koldt ansigt hos en mand på cirka femogtredive. Winston indså, at han for første gang nogensinde uden en skygge af tvivl vidste, at han stod over for et medlem af Tankepolitiet.

Tredje del

Kapitel 1

Han vidste ikke, hvor han var. Formentlig i Ministeriet for Kærlighed, men det var umuligt at være sikker.

Han befandt sig i en højloftet celle uden vinduer. Væggene var beklædt med skinnende hvide fliser. Skjulte lamper badede rummet i koldt lys, og der var en lav, støt summende lyd, som han gættede på, havde noget med ventilationen at gøre. En bænk eller hylde, der var lige akkurat bred nok til at sidde på, løb rundt langs væggene, kun brudt af døren. Over for døren var der et toilet uden sæde. Der var fire teleskærme, en på hver væg.

Han havde ondt i maven. Det havde han haft, siden de proppede ham ind i den lukkede varevogn og kørte ham væk. Men han var også sulten; det var en gnavende, usund sult. Det var måske fireogtyve timer siden, han havde spist noget, måske var det seksogtredive. Han vidste stadig ikke, og ville sikkert aldrig finde ud af, om det havde været morgen eller aften, da de anholdt ham. Han havde ikke fået noget at spise siden.

Han sad så stille, han kunne, på den smalle bænk, med hænderne foldet på knæene. Han havde allerede lært at sidde stille. Hvis man foretog uventede bevægelser, blev der råbt og skreget ad én fra teleskærmene. Men behovet for mad voksede. Mere end noget andet længtes han efter et stykke brød. Han havde en idé om, at der var nogle brødkrummer i lommen på hans kedeldragt. Det kunne endda tænkes – fordi han en gang imellem kunne mærke noget, der kildrede ham på benet – at der var en fornuftig skorpe. Til sidst blev fristelsen til at finde ud af det større end frygten, og han stak den ene hånd i lommen.

”Smith!” råbte en stemme fra teleskærmen. ”6079 Smith W! Hænderne op af lommen i cellen!”

Han sad stille igen med hænderne foldet på knæene. Før han var kommet hertil, havde han været et andet sted, som må have været et almindeligt fængsel eller en midlertidig arrest benyttet af patruljerne. Han vidste ikke, hvor længe han havde været der, men i hvert fald nogle timer. Uden ure og uden dagslys forsvandt tidsfornemmelsen. Det var et larmende, stinkende sted. De havde anbragt ham i en celle, der mindede om den, han var i nu, bare møgbeskidt og proppet med ti-femten andre mennesker. De fleste var almindelige kriminelle, men der var også enkelte politiske fanger iblandt dem. Han havde siddet tavs op ad væggen, mens han blev puffet til af snavsede kroppe, for angst og for optaget af smerterne i maven til at lægge meget mærke til omgivelserne, men han kunne dog ikke undgå at bemærke forskellen i opførsel mellem Partiets fanger og de andre. Partifangerne var tavse og skrækslagne, mens de almindelige kriminelle virkede fuldstændig ligeglade med alt og alle. De slyngede fornærmelser i hovedet på vagterne, kæmpede voldsomt imod, når deres ejendele blev konfiskeret, skrev sjofle ord på gulvet, spiste indsmuglet mad, som de fandt frem fra mystiske gemmesteder i tøjet, og overdøvede endda teleskærmen, når den forsøgte at genoprette roen. På den anden side lod nogle af dem til at være på god fod med vagterne, kaldte dem ved øgenavne og prøvede at tiltuske sig cigaretter fra dem gennem det lille kighul i døren.

Vagterne behandlede ligeledes de almindelige kriminelle med en vis overbærenhed, selv når de var nødt til at bruge magt. Der var meget snak om arbejdslejrene, hvor de fleste fanger forventede at blive sendt hen. Der var ”okay” i lejrene, forstod han, så længe man havde gode kontakter og vidste, hvordan man skulle forholde sig. Der var bestikkelser, favorisering og pengeafpresninger af enhver art, der var homoseksualitet og prostitution, der var endda illegal alkohol lavet på destillerede kartofler. Tillidsposter blev kun givet til de almindelige kriminelle, især gangstere og mordere, som udgjorde en slags aristokrati. Alt det beskidte arbejde blev udført af de politiske fanger.

Der var en konstant strøm af fanger af alle typer: narkohandlere, tyve, røvere, sortbørshandlere, fulderikker, ludere. Nogle af fulderikkerne var så voldelige, at de andre fanger måtte gå sammen om at nedkæmpe dem. Et enormt vrag af en kvinde på omkring de tres med kolossale bryster og fedtet, hvidt hår, der havde løsnet sig under kampen, blev båret ind, sparkende og råbende, af fire vagter. De vred støvlerne af hende for ikke at blive sparket og smed hende fra sig i skødet på Winston, så han nær havde brækket lårbenene. Kvinden satte sig op og råbte efter dem. ”Forpulede narrøve!” Så bemærkede hun, at hun sad på noget ujævnt, lod sig glide ned fra Winstons knæ og ned på bænken.

”Det må du undskylde, skatter,” sagde hun. ”Jeg ville sgu ikke ha’ sat mig oven i dig, men båtnakkerne dér smed mig. De aner sgu ikk’, hvordan man behandler en dame, hva’?” Hun holdt en pause, klappede sig på brystet og bøvsede. ”Undskyld,” sagde hun. ”Jeg er ikke helt mig selv.”

Hun lænede sig frem og brækkede sig ud over gulvet.

”Det var bedre,” sagde hun og lænede sig tilbage med lukkede øjne. ”Man skal aldrig holde det inde, det har jeg altid sagt. Få det op, mens det er nogenlunde friskt i maven, ikk’?”

Hun kom lidt mere til sig selv, vendte sig og så på Winston igen og syntes øjeblikkeligt at fatte interesse for ham. Hun lagde en kødfuld arm om hans skulder og trak ham ind til sig, mens hun åndede øl og bræk i ansigtet på ham.

”Og hvad hedder du så, skatter?”

”Smith,” sagde Winston.

”Smith?” sagde kvinden. ”Det var sjovt. Det hedder jeg også. Måske er jeg din mor,” tilføjede hun sentimentalt.

Måske, tænkte Winston, var hun hans mor. Hun havde omtrent den rigtige alder og fysik, og det var sandsynligt, at folk forandrede sig en del efter tyve år i en arbejdslejr.

Ingen andre havde talt til ham. De almindelige fanger ignorerede i overraskende grad de politiske. ”Politterne,” kaldte de dem med en slags uinteresseret foragt. De politiske fanger virkede rædselsslagne for at tale med nogen, og især med hinanden. Kun én enkelt gang, da to Partimedlemmer, begge kvinder, blev presset tæt op mod hinanden på bænken, hørte han gennem tæppet af de mange stemmer et par hastigt hviskede ord og bed i særdeleshed mærke i en hentydning til noget, de kaldte ”rum et-nul-et,” hvilket han ikke forstod.

Måske var det to eller tre timer siden, de havde bragt ham hertil. Den dumpe smerte i maven forsvandt aldrig, men nogle gange blev det lidt bedre, for så at blive værre igen. Hans tanker udvidede eller trak sig sammen i takt med smerterne. Når det var værst, tænkte han kun på smerterne og sin sult. Når det var bedre, blev han grebet af panik. Der var øjeblikke, hvor han forudså det, der ville ske med ham, så klart og tydeligt, at hans hjerte begyndte at galoppere og det blev svært at trække vejret. Han kunne mærke knippelslag hamre ind i albuerne og jernbeslåede støvler, der trampede på hans skinneben; han så sig selv vride sig på gulvet, mens han skreg om barmhjertighed gennem smadrede tænder. Han tænkte næsten ikke på Julia. Han kunne ikke holde hende fast i tankerne. Han elskede hende og ville ikke forråde hende, men det var bare en kendsgerning, noget han vidste på samme måde, som han vidste, hvad reglerne for aritmetik var. Han følte ingen kærlighed til hende og tænkte stort set ikke på, hvad der skete med hende. Han tænkte mere på O’Brien, med et flakkende håb. O’Brien måtte vide, at han var blevet anholdt. Broderskabet, havde han sagt, prøvede aldrig at hjælpe sine medlemmer. Men der var barberbladene: De ville sende et barberblad, hvis de kunne. Der ville gå måske fem sekunder, før vagterne kom ind i cellen. Bladet ville bide i ham med en art brændende kulde, og selv de fingre, der holdt det, ville blive skåret op ind til knoglerne. Det hele handlede om hans syge krop, der krympede sig og dirrede ved tanken om den mindste smerte. Han var ikke sikker på, at han ville være i stand til at bruge barberbladet, hvis han fik muligheden. Det var mere naturligt at være til fra det ene øjeblik til det næste, at acceptere yderligere ti minutters liv, selv med absolut vished om, at der ventede ubærlig tortur for enden.

Nogle gange prøvede han at tælle fliserne på cellevæggen. Det burde have været let nok, men han mistede altid overblikket på et eller andet tidspunkt. Oftere spekulerede han over, hvor han var, og hvad klokken var. På et tidspunkt følte han sig fuldstændig overbevist om, at det var klart dagslys udenfor; øjeblikket efter var han lige så sikker på, at det var sort nat. Her, vidste han instinktivt, blev lyset aldrig slukket. Det var stedet uden mørke: Han så nu, hvorfor O’Brien syntes at kunne genkende hentydningen. Der var ingen vinduer i Ministeriet for Kærlighed. Måske var cellen i hjertet af bygningen, måske var den helt ude ved ydermuren. Måske var den ti etager under jorden, måske var den tredive etager over. Han bevægede sig mentalt fra sted til sted og prøvede at bruge fornemmelsen i kroppen til at afgøre, om han var højt oppe eller begravet dybt under jorden.

Han kunne høre lyden af marcherende støvler udenfor. Ståldøren blev åbnet med et brag. En ung officer, en slank, sortuniformeret skikkelse, som syntes at skinne af poleret læder overalt, og hvis blege, regelmæssige ansigt lignede en gummimaske, trådte hurtigt ind gennem døråbningen. Han gjorde tegn til vagterne ude på gangen om at bringe deres fange ind. Digteren Ampleforth vaklede ind i cellen. Døren smækkede igen.

Ampleforth bevægede sig usikkert fra side til side, som om han havde en vag idé om, at der var en anden dør, han kunne gå ud ad; så begyndte han at vandre frem og tilbage i cellen. Han havde endnu ikke bemærket Winston. Hans plagede øjne stirrede på væggen cirka en meter over Winstons hoved. Han havde ingen sko på, og store, snavsede tæer stak ud gennem hullerne i hans sokker. Det var flere dage siden, han var blevet barberet. Et tjavset skæg dækkede hans ansigt op til kindbenene og gav ham et skær af noget brutalt, der virkede sært uoverensstemmende med hans store, svage krop og nervøse bevægelser.

Winston forsøgte at ryste apatien af sig. Han var nødt til at tale med Ampleforth og risikere at blive skældt ud af teleskærmen. Det var endda muligt, at Ampleforth havde barberbladet.

”Ampleforth,” sagde han.

Teleskærmen forblev tavs. Ampleforth standsede forskrækket op. Langsomt fokuserede hans øjne på Winston.

”Åh, Smith!” sagde han. ”Også dig!”

”Hvad er du her for?”

”For at være helt ærlig –” han satte sig akavet på bænken over for Winston – ”så er der kun én forbrydelse, ikke også?”

”Og den har du begået?”

”Det har jeg angiveligt.”

Han tog en hånd op til panden og pressede fingrene ind mod tindingerne et øjeblik, som om han prøvede at komme i tanke om noget.

”Den slags sker,” begyndte han usikkert. ”Jeg kan huske et enkelt tilfælde – et muligt tilfælde. Det var en fejl, uden tvivl. Vi var i færd med at lave den definitive udgave af Kiplings digte. Jeg lod ordet ’Gud’ stå i enden af en linje. Jeg kunne ikke gøre andet!” tilføjede han næsten harmdirrende og løftede hovedet, så han kunne se direkte på Winston. ”Det var umuligt at ændre den linje. Der stod ’God’, og det rimede på ’rod’, i betydningen ’stav’. Er du klar over, at der kun findes tolv ord, der rimer på ’rod’ på hele vores sprog? Jeg brød min hjerne i dagevis. Der var bare ikke noget andet rim.”

Hans ansigtsudtryk ændrede sig. Irritationen forsvandt, og et øjeblik så han næsten tilfreds ud. En slags intellektuel varme, en pedantisk fornøjelse ved at have fundet frem til et eller andet nytteløst faktum, skinnede ud gennem snavset og det uglede hår.

”Har du nogensinde tænkt på,” sagde han, ”at hele den engelske poesi historisk set har været determineret af den kendsgerning, at det engelske sprog mangler rim?”

Nej, lige netop det havde Winston aldrig tænkt over. Det slog ham heller ikke som særlig vigtigt, omstændighederne taget i betragtning.

”Ved du, hvad klokken er?” sagde han.

Ampleforth så igen forskrækket ud. ”Det har jeg ikke rigtig tænkt over. De anholdt mig – det er måske to dage siden – måske tre.” Hans blik flakkede hen over flisevæggene, som om han halvt forventede at finde et vindue et sted. ”Der er ingen forskel på nat og dag her. Jeg kan ikke se, hvordan man kan regne ud, hvad klokken er.”

De snakkede løst frem og tilbage et lille stykke tid, indtil et råb fra teleskærmen uden nogen indlysende grund gav dem besked på at klappe i. Winston sad stille med foldede hænder. Ampleforth, som var for stor til at sidde behageligt på den smalle bænk, vred sig og flyttede sig fra side til side, lagde hænderne først om det ene knæ, så det andet. Teleskærmen bjæffede, at han skulle forholde sig i ro. Tiden gik. Tyve minutter, en time – det var svært at bedømme. Igen hørtes støvletramp uden for døren. Winstons mave slog knuder. Snart, meget snart, om fem minutter, måske, ville støvlerne betyde, at det var hans tur.

Døren gik op. Officeren med det kolde ansigt kom ind. Med en lille håndbevægelse udpegede han Ampleforth.

”Rum 101,” sagde han.

Ampleforth vraltede klodset af sted mellem vagterne. Hans ansigt var vagt ængsteligt, men uforstående.

Der gik lang tid. Sådan føltes det. Smerten i Winstons mave var vendt tilbage. Hans tanker kværnede rundt og rundt i de samme spor, som en bold, der igen og igen faldt i de samme huller. Han havde kun seks tanker: mavesmerter, et stykke brød, blod og skrig, O’Brien, Julia, barberblad. Han mærkede endnu en krampe i tarmene; støvlerne nærmede sig. Da døren blev åbnet, kom der et pust af luft, der lugtede kraftigt af koldsved. Parsons kom ind i cellen. Han var klædt i kakishorts og poloskjorte.

Denne gang var det Winston, der blev chokeret i en grad, så han glemte sig selv.

”Du her!” sagde han.

Parsons sendte Winston et blik, som hverken indeholdt interesse eller overraskelse, men kun sorg. Han begyndte at vandre frem og tilbage med abrupte bevægelser, tilsyneladende ude af stand til at holde sig i ro. Hver gang han strakte sine buttede knæ, var det tydeligt at se, at de rystede. Hans øjne stod vidt åbne, som om han ikke kunne holde op med stirre på et eller andet usynligt et sted i luften.

”Hvad er du her for?” sagde Winston.

”Tankeforbrydelse!” sagde Parsons, næsten flæbende. Hans tonefald antydede på én gang total erkendelse af skyld og en slags vantro rædsel over, at dette ord overhovedet kunne bruges i forbindelse med ham. Han stillede sig foran Winston og begyndte ivrigt og indtrængende at appellere til ham: ”Du tror ikke, de skyder mig, vel, gamle dreng? De skyder da ikke én, hvis man ikke har gjort noget – hvis det bare er tanker, som man jo ikke kan gøre for. Vel? Jeg er sikker på, at de sørger for en retfærdig procedure. Ja, det er jeg sikker på! De kender til min journal, ikke? Du ved, hvad for en slags fyr jeg var. Jeg var slet ikke nogen skidt fyr. Ikke så klog, måske, men energisk. Jeg gjorde da mit bedste for Partiet, ikke også? Jeg slipper med fem år, tror du ikke? Eller måske ti? En fyr som mig kunne gøre sig ret nyttig i en arbejdslejr. De kan da ikke finde på at skyde mig på grund af en enkelt smutter?”

”Er du skyldig?” sagde Winston.

”Selvfølgelig er jeg det!” råbte Parsons med et servilt blik i retning af teleskærmen. ”Du tror da ikke, at Partiet ville anholde en uskyldig mand, vel?” Hans frøagtige ansigt faldt lidt til ro og fik endda et skær af skinhellighed over sig. ”Tankeforbrydelser er noget frygteligt noget, gamle dreng,” sagde han belærende. ”De er farlige. De kommer snigende og sætter sig fast, uden at man overhovedet lægger mærke til det. Ved du, hvordan det skete for mig? Mens jeg sov! Ja, sådan var det. Der var jeg, travlt optaget af mit arbejde, prøvede bare at yde et bidrag – aldrig har jeg haft en forkert tanke i hovedet. Og så begyndte jeg at tale i søvne. Ved du, hvad de hørte mig sige?”

Han sænkede stemmen, som en, der af lægefaglige grunde er nødt til at bruge grimme ord.

”’Ned med Big Brother!’ Ja, det sagde jeg. Igen og igen, tilsyneladende. Mellem os to, gamle dreng, så er jeg glad for, at de fik fat på mig, før det kom videre end det. Ved du, hvad jeg vil sige, når jeg står foran tribunalet? ’Tak,’ vil jeg sige. ’Tak, fordi I reddede mig, før det var for sent.’”

”Hvem angav dig?” sagde Winston.

”Min lille datter,” sagde Parsons med en slags sørgmodig stolthed. ”Hun lyttede ved nøglehullet. Hørte, hvad jeg sagde, og smuttede ud og fandt en patrulje allerede dagen efter. Ret smart af en lille skid på syv, ikke? Jeg bebrejder hende ikke. Faktisk er jeg stolt af hende. Det viser, at jeg har opdraget hende rigtigt, synes jeg.”

Han gjorde yderligere et par rykvise bevægelser, mens han flere gange kastede længselsfulde blikke i retning af toilettet. Pludselig hev han sine shorts ned.

”Beklager, gamle dreng,” sagde han. ”Jeg kan ikke gøre for det. Det er ventetiden, der gør det.”

Han lod sin omfangsrige bagdel dumpe ned på toilettet. Winston gemte ansigtet i hænderne.

”Smith!” brølede stemmen fra teleskærmen. ”6079 Smith W! Hænderne væk fra ansigtet. Forbudt at dække ansigtet i cellerne.”

Winston fjernede hænderne. Parsons benyttede toilettet støjende og voldsomt. Det viste sig, at træk-og-slip-funktionen var defekt, så cellen stank forfærdeligt i flere timer bagefter.

Parsons blev fjernet igen. Flere fanger kom og forsvandt på mystisk vis. En af dem, en kvinde, blev også sendt til ”Rum 101”, og Winston så, at det var, som om hun skrumpede ind og fik en anden kulør, da hun hørte ordene. Der kom et tidspunkt, som kunne være eftermiddag, hvis det havde været morgen, da han blev bragt hertil, men som også kunne være midnat, hvis han var kommet om eftermiddagen. Der var seks fanger i cellen, både mænd og kvinder. Alle sad helt stille. Over for Winston sad en mand med et ansigt uden hage, men med lange tænder, så han mindede meget om en stor, harmløs gnaver. Hans fede, spættede kinder var så posede, at det var svært ikke at forestille sig, at han havde gemt små forråd af mad i dem. Han lysegrå øjne flakkede frygtsomt fra ansigt til ansigt og flyttede sig hurtigt, hvis nogen fangede hans blik.

Døren gik op, og en ny fange kom ind. Hans udseende sendte en kortvarig, isnende gysning gennem Winston. Det var en ordinær, gennemsnitligt udseende mand, som kunne have været ingeniør eller tekniker af en eller anden slags. Men hans ansigt var forbløffende udtæret. Det lignede et kranium. På grund af magerheden så hans mund og øjne uforholdsmæssigt store ud, og øjnene syntes desuden at være opfyldt af et morderisk, uudslukkeligt had til nogen eller noget.

Manden satte sig på bænken lidt væk fra Winston. Winston så ikke på ham igen, men det forpinte, skeletagtige ansigt stod så tydeligt for hans indre blik, som om det hele tiden hang i luften lige foran ham. Pludselig gik det op for ham, hvad der var galt. Manden var ved at dø af sult. Den tanke lod til at slå ned i alle i cellen på samme tid. En svag sitren bevægede sig hen langs bænken. Den hageløse mands blik flimrede hele tiden i retning af kraniemanden, for så at fjerne sig skamfuldt igen og atter blive tiltrukket af uimodståelige kræfter. Han sad mere og mere uroligt. Til sidst rejste han sig op, vraltede gennem cellen, stak hånden i lommen på sin kedeldragt og fandt med en forlegen gestus et stykke gnidret brød frem, som han rakte frem mod kraniemanden.

Der lød et rasende, øresønderrivende brøl fra teleskærmen. Den hageløse mand for sammen. Kraniemanden havde hurtigt gemt hænderne bag ryggen, som for at demonstrere for hele verden, at han nægtede at tage imod gaven.

”Bumstead!” drønede stemmen. ”2713 Bumstead J! Smid det brød fra dig!”

Den hageløse mand lod brødstykket falde til jorden.

”Bliv, hvor du er,” sagde stemmen. ”Ansigtet mod døren. Rør dig ikke.”

Den hageløse mand adlød. Hans store, posede kinder dirrede ukontrollabelt. Døren blev åbnet med et brag. Den unge officer kom ind, trådte til side, og bag ham dukkede en lavstammet, kraftig vagt med kolossale arme og skuldre frem. Han tog opstilling over for den hageløse mand, og på et signal fra officeren hamrede han en knytnæve ind i munden på den hageløse mand med hele sin kropsvægt bag slaget. Kraften havde nær løftet manden op fra gulvet. Hans krop blev slynget tværs gennem cellen og havnede ved toilettet. Et øjeblik lå han helt lammet med mørkt blod løbende ud af mund og næse. En svag, pibende klynken, der virkede helt ubevidst, slap ud af ham. Så rullede han rundt og kom usikkert op på alle fire. To halvdele af en protese faldt ud af munden på ham sammen med en strøm af blod og savl.

De øvrige fanger sad helt ubevægelige med hænderne på knæene. Den hageløse mand fandt tilbage til sin plads. Hele den ene side af hans ansigt blev hurtigt mørkere. Hans mund var svulmet op til en formløs, kirsebærfarvet masse med et sort hul i midten. En gang imellem dryppede blod ned på brystet af hans kedeldragt. Hans grå øjne flakkede stadig frem og tilbage mellem de andres ansigter, mere skyldbetyngede end nogensinde, som om han prøvede at finde frem til, hvor meget de foragtede ham for hans ydmygelse.

Døren gik op igen. Med en håndbevægelse udpegede officeren kraniemanden.

”Rum 101,” sagde han.

Winston hørte et gisp og en urolig, raslende lyd ved siden af sig. Manden havde kastet sig ned på knæ med foldede hænder.

”Kammerat! Officer!” skreg han. ”I behøver ikke at tage mig derhen! Har jeg ikke allerede sagt alt, hvad jeg ved? Hvad mere vil I vide? Der er ikke noget, jeg ikke vil tilstå! Bare sig, hvad det er, så skal jeg nok tilstå lige på stedet. Skriv det ned, så skriver jeg under – hvad som helst! Bare ikke Rum 101!”

”Rum 101,” sagde officeren.

Mandens ansigt, som i forvejen var blegt, antog en kulør, Winston ikke ville have troet mulig. Den var ganske afgjort og umisforståeligt en nuance af grøn.

”Gør hvad som helst!” råbte han. ”I har sultet mig i ugevis. Gør det færdigt og lad mig dø. Skyd mig. Hæng mig. Giv mig femogtyve år. Er der andre, I vil have mig til at angive? Bare fortæl mig hvem, og så skal jeg nok sige lige, hvad I vil høre. Jeg er ligeglad med, hvem eller hvad I gør ved dem bagefter. Jeg har kone og tre børn. Den ældste er ikke engang seks. Tag dem alle sammen og skær halsen over på dem for øjnene af mig, og jeg vil bare stå og kigge. Men ikke Rum 101!”

”Rum 101,” sagde officeren.

Manden så febrilsk rundt på de andre fanger, som om han havde en idé om, at han kunne få en af dem til at overtage sin plads. Hans blik endte på den hageløse mands smadrede ansigt. Han strakte en tynd arm ud.

”Det er ham, I burde tage, ikke mig!” råbte han. ”I hørte ikke, hvad han sagde, efter de smadrede fjæset på ham. Giv mig chancen, så skal jeg fortælle jer, hvad han sagde, hvert et ord. Det er ham, der er imod Partiet, ikke mig.” Vagterne trådte nærmere. Mandens stemme steg til et skrig. ”I hørte ham ikke!” gentog ham. ”Der gik noget galt med teleskærmen. Det er ham, I er ude efter. Tag ham og lad mig være!”

De to muskuløse vagter havde bukket sig ned og havde taget ham i hver sin arm. Men i det øjeblik kastede manden sig ned på gulvet og greb fat om et af bænkens metalben. Han begyndte at hyle ordløst. Vagterne tog fat i ham for at vride ham løs, men han holdt fast med forbløffende styrke. De hev i ham i måske tyve sekunder. De andre fanger sad stille med hænderne på knæene og så lige frem. Hylene stoppede; manden havde ikke længere luft til andet end at holde fast. Så lød der en anden slags hyl. Et spark fra en af vagterne havde brækket fingrene på hans ene hånd. De hev ham op at stå.

”Rum 101,” sagde officeren.

Manden blev ført væk på usikre ben og med hængende hoved, mens han holdt om sine brækkede fingre. Al kampgejst var blæst ud af ham.

Der gik lang tid. Hvis klokken havde været omkring midnat, da kraniemanden blev fjernet, var det nu morgen; hvis det havde været morgen, var det nu eftermiddag. Winston var alene og havde været det i timevis. Det gjorde så ondt at sidde på den smalle bænk, at han ofte rejste sig og gik lidt rundt. Brødet lå stadig, hvor den hageløse mand havde smidt det. I begyndelsen havde det krævet stor anstrengelse at lade være med at se på det, men efterhånden blev hans sult erstattet af tørst. Hans mund var klistret og smagte ulækkert. Den summende lyd og det bestandige hvide lys gjorde ham svimmel, fik hans hoved til at føles tomt. Han rejste sig, når smerten i knoglerne ikke længere var til at holde ud, men satte sig igen næsten med det samme, fordi han var for svimmel til at holde balancen. Hver gang de fysiske symptomer kom en anelse under kontrol, vendte rædslen tilbage. Nogle gange tænkte han med falmende håb på O’Brien og barberbladet. Det var tænkeligt, at barberbladet ville være skjult i hans mad, hvis han nogensinde fik noget. Længere væk i tankerne var Julia. Et eller andet sted havde hun det måske værre end han. Måske lå hun og skreg af smerte netop nu. Han tænkte: ”Hvis jeg kunne redde Julia ved at fordoble min egen smerte, ville jeg så gøre det? Ja, det ville jeg.” Men det var ikke andet end en intellektuel beslutning, truffet fordi han mente, at det var den beslutning, han burde træffe. Han følte det ikke. Her kunne man ikke føle noget, bortset fra smerte og forventning om smerte. Desuden, var det så muligt, hvis man følte smerte, at ønske, at ens smerte skulle forøges, uanset grunden? Men det spørgsmål kunne ikke besvares endnu.

Støvlerne nærmede sig igen. Døren gik op. O’Brien kom ind.

Winston sprang op. Chokket havde drevet enhver forsigtighed ud af ham. For første gang i årevis glemte han alt om teleskærme.

”De har også fået fat på dig!” råbte han.

”De fik fat på mig for længe siden,” sagde O’Brien med en mild, næsten beklagende ironi. Han trådte til side. En bredbringet vagt med en lang, sort knippel dukkede frem bag ham.

”Du vidste det, Winston,” sagde O’Brien. ”Du skal ikke bilde dig andet ind. Du vidste det – du har altid vidst det.”

Ja, han indså nu, at han altid havde vidst det. Men det var der ikke tid til at tænke på nu. Han havde kun blik for kniplen i vagtens hånd. Den kunne ramme hvor som helst: oven i hovedet, på øret, på overarmen, på albuen –

Albuen! Han faldt på knæ, næsten lammet, og holdt om sin skadede albue med den anden hånd. Alting var eksploderet i et gult lys. Ufatteligt, ufatteligt, at ét slag kunne gøre så ondt! Lyset trak sig lidt tilbage, og han så de to mænd kigge ned på sig. Vagten grinede ad hans vridninger på gulvet. Ét spørgsmål var i hvert fald blevet besvaret. Aldrig, af nogen grund i hele verden, kunne man ønske, at smerten blev værre. Der var kun ét muligt ønske: at den skulle stoppe. Intet i verden var lige så slemt som fysisk smerte. I forbindelse med smerte var der ingen helte, ingen helte, tænkte han igen og igen, mens han vred sig på gulvet og krammede sin invaliderede venstre arm.

Kapitel 2

Han lå på noget, der føltes som en feltseng, bortset fra at den var højere og han var spændt fast, så han ikke kunne bevæge sig. Lys, der føltes kraftigere end normalt, skinnede ham i ansigtet. O’Brien stod ved siden af ham og stirrede indgående på ham. På den anden side stod en mand i hvid kittel med en injektionssprøjte i hånden.

Selv efter han havde åbnet øjnene, tog han kun omgivelserne ind lidt ad gangen. Han havde en fornemmelse af at svæve op til dette rum fra en anden verden, en slags undervandsverden langt nedenunder. Hvor længe han havde været dernede, vidste han ikke. Siden han var blevet anholdt, havde han hverken set mørke eller dagslys. Desuden var der store huller i hans hukommelse. Der havde været tidspunkter, hvor al bevidsthed, inklusive den slags bevidsthed, man har, når man sover, var stoppet fuldstændig og begyndt igen efter et helt blankt interval. Men om de intervaller bestod af dage eller uger eller blot sekunder, havde han ingen anelse om.

Mareridtet var begyndt med det første slag over albuen. Senere indså han, at alt det, der skete umiddelbart derefter, kun var en indledning, et rutineforhør, som alle fanger skulle igennem. Der var en bred vifte af forbrydelser – spionage, sabotage og den slags – som alle skulle tilstå, uanset hvad. Tilståelsen var en formalitet, om end torturen var virkelig. Hvor mange gange, han var blevet tævet, hvor længe tævene havde varet, kunne han ikke huske. Der var altid fem eller seks mænd i sorte uniformer i gang på samme tid. Nogle gange var det knytnæver, nogle gange knipler, nogle gange jernstænger, nogle gange støvler. Nogle gange rullede han rundt på gulvet, skamløst som et dyr, vred sig fra side til side i et endeløst, forgæves forsøg på at undgå sparkene, mens resultatet udelukkende var flere spark i maven, på armene, over skinnebenene, i skridtet, nederst på rygsøjlen. Nogle gange blev det ved og ved, indtil det mest forfærdelige og ondskabsfulde ikke længere var, at de blev ved med at slå ham, men at han ikke kunne tvinge sig selv til at miste bevidstheden. Nogle gange svigtede hans nerver ham i en grad, så han begyndte at trygle om nåde, før de overhovedet begyndte at tæve ham, hvor bare synet af en knytnæve var nok til at bryde sammen i en styrtsø af tilståelser af virkelige og imaginære lovovertrædelser. Andre gange begyndte han fast besluttet på ikke at tilstå noget som helst, situationer, hvor hvert eneste ord skulle tvinges ud af ham mellem gisp af smerte, og der var gange, hvor han ynkeligt prøvede at gå på kompromis, hvor han sagde til selv: ”Jeg tilstår, men ikke endnu. Jeg må holde ud, indtil smerten bliver uudholdelig. Tre spark mere, to spark mere, og så skal jeg nok fortælle dem det, de vil høre.” Nogle gange blev han tævet, til han knap nok kunne stå på benene, og så smidt på gulvet som en sæk kartofler, hvor han fik lov til at sunde sig et par timer, før tævene begyndte igen. Der var også længere perioder med restitution. Disse perioder huskede han kun svagt, fordi de mest blev brugt på søvn eller en art dvaletilstand. Han kunne huske en celle med en briks, en slags hylde sat fast i væggen, en balje af metal og måltider bestående af varm suppe og brød og somme tider kaffe. Han huskede en gnaven barber, som kom for at rage håret og skægget af ham, og metodiske, udeltagende mænd, der tog hans puls og tjekkede hans reflekser, hev op i hans øjenlåg og prikkede til ham med grove fingre for at se, om han havde brækkede knogler, og stak sprøjter i hans arme for at få ham til at falde i søvn.

Der blev længere mellem tævene, som snarere tog form af en trussel, en rædsel, som han når som helst kunne komme til at genopleve, hvis ikke hans svar var tilfredsstillende. Nu blev han ikke forhørt af sortuniformerede bøller, men af Partiintellektuelle, små, runde mænd med hurtige bevægelser og glimtende brilleglas, som arbejdede på ham på skift i perioder, som varede – troede han, selv om han ikke kunne være sikker – ti eller tolv timer ad gangen. Disse forhørsledere sørgede for, at han hele tiden befandt sig i en tilstand af let smerte, men det var ikke primært smerte, de forlod sig på. De stak ham lussinger, hev ham voldsomt i ørerne, rev ham i håret, tvang ham til at stå på ét ben, nægtede ham at komme på toilettet og lyste ham direkte i øjnene med kraftige lygter, indtil hans øjne løb i vand, men formålet var simpelthen at ydmyge ham og ødelægge hans kapacitet for rationelle argumenter og sund fornuft. Deres virkelige våben var de ubarmhjertige forhør, der fortsatte time efter time, hvor de lagde fælder for ham, fordrejede alt, hvad han sagde, ustandseligt beskyldte ham for løgn og selvmodsigelse, indtil han brød sammen i gråd på grund af skam og udmattelse. Nogle gange gjorde han det det fem eller seks gange i løbet af ét forhør. Det meste af tiden skreg de forbandelser i hovedet på ham og truede ham konstant med at overdrage ham til vagterne igen, men en gang imellem skiftede de pludselig spor, kaldte ham kammerat og appellerede til ham i Ingsocs og Big Brothers navn og spurgte ham sørgmodigt, om han ikke selv nu havde tilstrækkelig loyalitet over for Partiet til at ville råde bod på den ondskab, han havde begået. Når hans nerver var totalt i laser efter flere timers forhør, kunne selv denne appel reducere ham til et snøftende, flæbende skrog. I sidste ende fik de insisterende stemmer ham til bryde mere fuldstændigt sammen end vagternes støvler og knytnæver. Han var ikke andet end en mund, der talte, en hånd, der skrev under på alt, hvad de bad om. Hans eneste bekymring var at finde ud af, hvad de ville have ham til at tilstå, og så gøre det så hurtigt som muligt. Han tilstod snigmord på fremtrædende Partimedlemmer, distribution af oprørsk materiale, bedrag med offentlige midler, salg af militære hemmeligheder, sabotage af enhver art. Han tilstod, at han havde været spion for den østasiatiske regering lige siden 1968. Han tilstod, at han var religiøs, at han beundrede kapitalismen, og at han var seksuelt pervers. Han tilstod, at han havde myrdet sin kone, selv om han vidste, og forhørslederne måtte vide, at hun stadig var i live. Han tilstod, at han i årevis havde været i personlig kontakt med Goldstein og havde været medlem af en undergrundsorganisation, som også omfattede stort set alle de mennesker, han nogensinde havde kendt. Det var lettere at tilstå alt og implicere alle. Og på en måde var det jo sandt. Det var sandt, at han havde været fjende af Partiet, og i Partiets øjne var der ingen forskel på tanke og handling.

Der var også minder af en anden slags. De dirrede underligt usammenhængende i hovedet på ham, som enkeltbilleder helt omkranset af sorthed.

Han var i en celle, som kunne have været enten mørk eller oplyst, for han kunne ikke se andet end et par øjne. Et sted tæt på tikkede et eller andet apparat langsomt og regelmæssigt. Øjnene blev større og mere lysende. Pludselig svævede han op og dykkede ind i øjnene og blev opslugt.

Han var spændt fast i en stol, omgivet af talskiver og badet i blændende lys. En mand i hvid kittel aflæste tallene på skiverne. Tramp af tunge støvler hørtes udenfor. Døren blev smækket op. Officeren med voksansigtet marcherede ind med to vagter i hælene.

”Rum 101,” sagde officeren.

Manden i den hvide kittel vendte sig ikke om. Han så heller ikke på Winston; han så kun på talskiverne.

Han rullede hen ad en kæmpemæssig korridor, en kilometer bred, fyldt med fantastisk gyldent lys, mens han brølede af latter og råbende tilstod sine forbrydelser. Han tilstod alt, selv de ting, det var lykkedes ham at undlade at tilstå under tortur. Han fortalte hele sin livshistorie til et publikum, der kendte den i forvejen. Sammen med ham var vagterne, forhørslederne, mændene i hvide kitler, O’Brien, Julia, mr. Charrington, og alle rullede de hen ad gangen sammen og brølede af grin. Et eller andet frygteligt, som havde ligget indlejret i fremtiden, var blevet sprunget over og var ikke sket. Alt var i orden, der var ikke mere smerte, de sidste små detaljer i hans liv var blotlagt, forstået, tilgivet.

Han var ved at rejse sig fra briksen, halvt overbevist om, at han havde hørt O’Briens stemme. Hele vejen gennem forhøret havde han haft fornemmelsen af, at O’Brien stod lige ved siden af ham, selv om han havde holdt sig ude af syne. Det var O’Brien, der styrede det hele. Det var ham, der pudsede vagterne på Winston, og ham, som forhindrede dem i at slå ham ihjel. Det var ham, der bestemte, hvornår Winston skulle skrige af smerte, hvornår han skulle have en pause, hvornår han skulle have mad, hvornår han skulle sove, hvilke stoffer der skulle sprøjtes i årerne på ham. Det var ham, der stillede spørgsmål, og ham, der foreslog svarene. Han var torturbødlen, han var beskytteren, han var inkvisitoren, han var den gode ven. Og på et tidspunkt – Winston huskede ikke, om han havde været bedøvet, sovet eller endda havde været vågen – havde en stemme hvisket i hans øre: ”Bare rolig, Winston, jeg passer på dig. Jeg har holdt øje med dig i syv år. Nu er vendepunktet kommet. Jeg vil redde dig. Jeg vil gøre dig perfekt.” Han var ikke sikker på, om det var O’Briens stemme, men det var den samme stemme, som havde sagt ”Vi mødes det sted, hvor der ikke er noget mørke” i den anden drøm for syv år siden.

Han kunne ikke huske afslutningen på forhørene. Der var en periode med sorthed, og så havde cellen, eller værelset, hvor han var nu, gradvist manifesteret sig omkring ham. Han lå fladt på ryggen og kunne ikke bevæge sig. Hans krop blev holdt nede ved alle led. Selv hans baghoved blev holdt fast på en eller anden måde. O’Brien så alvorligt og temmelig trist ned på ham. Set nedefra så hans ansigt groft og slidt ud, med poser under øjnene og trætte furer fra næse til hage. Han var ældre, end Winston havde troet, måske otteogfyrre eller halvtreds. Hans hånd hvilede på en skive med en kontakt ovenpå og tal rundt langs kanten.

”Jeg sagde jo,” sagde O’Brien, ”at hvis vi mødtes igen, ville det være her.”

”Ja,” sagde Winston.

Uden noget varsel ud over et lille ryk i O’Briens hånd skyllede en bølge af smerte gennem hans krop. Det var en skræmmende smerte, fordi han ikke kunne se, hvad der skete, og han havde en fornemmelse af, at han blev udsat for noget dødbringende. Han vidste ikke, om det virkelig skete, eller om virkningen var elektrisk frembragt, men hans krop blev vredet ud af form, hans led blev langsomt flået fra hinanden. Selv om smerten gjorde hans pande våd af sved, var det værste frygten for, at hans rygrad skulle splintre. Han bed tænderne sammen og trak vejret gennem næsen og prøvede at være tavs så længe som muligt.

”Du er bange,” sagde O’Brien og betragtede hans ansigt, ”for at der er noget, som brækker om et øjeblik. Især er du bange for, at det bliver din ryg. Du har et klart mentalt billede af ryghvirvler, der knuses, og spinalvæske, der drypper ud. Det er det, du tænker, ikke sandt, Winston?”

Winston svarede ikke. O’Brien skubbede til kontakten på skiven. Smerten fortog sig næsten lige så hurtigt, som den var kommet.

”Det var fyrre,” sagde O’Brien. ”Du kan se, at tallene på skiven her går op til hundrede. Du bedes huske på, mens vi taler sammen, at det står i min magt at påføre dig smerte når som helst og i den grad, jeg synes. Hvis du lyver for mig eller på nogen måde svarer undvigende eller bare optræder mindre intelligent end dit normale niveau, vil du med det samme komme til at skrige af smerte. Er du med?”

”Ja,” sagde Winston.

O’Briens optræden blev mindre barsk. Han skubbede tankefuldt brillerne op på næsen og tog et par skridt frem og tilbage. Da han atter talte, var hans stemme mild og tålmodig. Han mindede om en læge, en lærer eller endda en præst, ivrig efter at forklare og overtale, snarere end at straffe.

”Jeg gør mig umage med dig, Winston,” sagde han, ”fordi du er umagen værd. Du ved udmærket, hvad der er problemet med dig. Du har selv vidst det i årevis, selv om du har kæmpet mod denne viden. Du er mentalt afsporet. Du lider af hukommelsesforstyrrelser. Du er ude af stand til at huske virkelige begivenheder, og samtidig overbeviser du dig selv om, at du kan huske andre begivenheder, som aldrig har fundet sted. Heldigvis kan det helbredes. Du har aldrig helbredt dig selv, fordi du valgte at lade være. Det var en mindre viljemæssig anstrengelse, som du ikke var klar til at gøre dig. Selv nu, er jeg helt klar over, klynger du dig til din sygdom med den overbevisning, at den er et fortrin. Nu tager vi et eksempel. Hvilken fremmed magt er Oceanien i krig med i øjeblikket?”

”Da jeg blev anholdt, var Oceanien i krig med Østasien.”

”Med Østasien. Godt. Og Oceanien har altid været i krig med Østasien, ikke sandt?”

Winston tog en dyb indånding. Han åbnede munden for at sige noget, men sagde ingenting. Han kunne ikke fjerne blikket fra O’Briens hånd på skiven.

”Sandheden, tak, Winston. Din sandhed. Fortæl mig, hvad du tror, du kan huske.”

”Jeg kan huske, at vi, en uge før jeg blev anholdt, slet ikke var i krig med Østasien. De var vores allierede. Krigen var mod Eurasien. Den havde varet i fire år. Før det –”

O’Brien standsede ham med en håndbevægelse.

”Et andet eksempel,” sagde han. ”For nogle år siden led du af en virkelig alvorlig vrangforestilling. Du troede, at tre mænd, tre tidligere Partimedlemmer ved navn Jones, Aaronson og Rutherford – mænd som var blevet henrettet for forræderi og sabotage efter at have aflagt fuld tilståelse – var uskyldige i de forbrydelser, de var anklaget for. Du troede, at du havde set uigendrivelige dokumentariske beviser for, at deres tilståelser var falske. Der var et bestemt fotografi, som du havde hallucinationer om. Du troede, at du faktisk havde haft det i hænderne. Det var et fotografi, der mindede lidt om det her.”

Et aflangt stykke avispapir var dukket op mellem O’Briens fingre. I måske fem sekunder var det inden for Winstons synsfelt. Det var et fotografi, og der var ingen tvivl om dets identitet. Det var fotografiet. Det var endnu en kopi af billedet af Jones, Aaronson og Rutherford ved Partiarrangementet i New York, som han var faldet over for elleve år siden og med det samme havde destrueret. Et øjeblik kunne han se det, og så det var igen ude af syne. Men han havde set det, han havde uden tvivl set det! Han gjorde et fortvivlet, forpint forsøg på at vriste overkroppen fri. Det var umuligt at bevæge sig så meget som en centimeter i nogen retning. I øjeblikket havde han endda glemt skiven. Det eneste, han ville, var at holde fotografiet i hænderne igen, eller i det mindste at se det rigtigt.

”Det findes!” skreg han.

”Nej,” sagde O’Brien.

Han bevægede sig gennem rummet. Der var et erindringshul i den modsatte væg. O’Brien løftede gitteret. Uset svævede papiret væk på en varm luftstrøm og forsvandt et sted i et flammende glimt. O’Brien vendte sig væk fra væggen.

”Aske,” sagde han. ”Som end ikke kan identificeres. Støv. Det findes ikke. Det har det aldrig gjort.”

”Men det gjorde det! Det findes! Det findes i erindringen. Jeg kan huske det. Du kan huske det.”

”Jeg kan ikke huske det,” sagde O’Brien.

Winstons mod sank. Det var dobbelttænk. Han havde en følelse af dødelig afmægtighed. Hvis han kunne have været sikker på, at O’Brien løj, ville det ikke have været så vigtigt. Men det var absolut muligt, at O’Brien virkelig havde glemt fotografiet. Og hvis det var tilfældet, ville han allerede have glemt, at han havde benægtet at kunne huske det, og glemt, at han havde glemt det. Hvordan kunne man være sikker på, at det bare var et trick? Måske kunne den slags vanvittige forskydninger i hjernen vitterligt finde sted. Det var den tanke, der mest af alt tog modet fra ham.

O’Brien så tankefuldt ned på ham. Mere end nogensinde mindede han om en lærer, der gør sit bedste med en genstridig, men lovende elev.

”Der findes et Partislogan, der handler om kontrol med fortiden,” sagde han. ”Vil du være venlig at citere, tak.”

”’Den, som kontrollerer fortiden, kontrollerer fremtiden; den, som kontrollerer nutiden, kontrollerer fortiden,’” citerede Winston lydigt.

”’Den, som kontrollerer nutiden, kontrollerer fortiden,’” sagde O’Brien og nikkede langsomt og billigende. ”Mener du, Winston, at fortiden findes i virkeligheden?”

Igen ramte følelsen af afmægtighed Winston. Hans blik flakkede i retning af skiven. Ikke alene vidste han ikke, om ’ja’ eller ’nej’ var det svar, som ville redde ham fra smerte; han vidste heller ikke, hvilken svarmulighed han selv mente var den rigtige.

O’Brien smilede svagt. ”Du er ikke nogen metafysiker, Winston,” sagde han. ”Indtil dette øjeblik havde du aldrig tænkt over, hvad eksistens betyder. Lad mig udtrykke mig mere præcist. Findes fortiden konkret i rummet? Er der et eller andet sted en verden af solide objekter, hvor fortiden stadig foregår?”

”Nej.”

”Hvor findes fortiden så, hvis den altså findes?”

”I optegnelser, skriftlige kilder. Den er skrevet ned.”

”I optegnelser. Og –?”

”I sindet. I menneskets erindringer.”

”I erindringen. Nuvel. Vi, Partiet, kontrollerer alle optegnelser, og vi kontrollerer alle erindringer. Så vi kontrollerer fortiden, gør vi ikke?”

”Men hvordan kan I få folk til at holde op med at huske ting?” råbte Winston og glemte kortvarigt skiven. ”Det er ubevidst. Det er uden for én selv. Hvordan kan I kontrollere erindringen? I har ikke kontrolleret min!”

O’Brien lagde igen ansigtet i strengere folder. Han lagde en hånd på skiven.

”Tværtimod,” sagde han. ”Det er dig, som ikke har kontrolleret den. Det er det, der har ført dig hertil. Du er her, fordi du har fejlet med hensyn til ydmyghed og selvdisciplin. Du ville ikke underkaste dig, hvilket er prisen for mental sundhed og fornuft. Du foretrak at være galning, at være et mindretal på én. Kun det disciplinerede sind kan se virkeligheden, Winston. Du tror, at virkeligheden er noget objektivt, noget eksternt, noget der findes i sin egen ret. Du tror også, at virkelighedens natur er selvindlysende. Når du narrer dig selv til at tro, at du ser noget, antager du, at alle andre ser det samme som dig. Men jeg siger til dig, Winston, at virkeligheden ikke er ekstern. Virkeligheden findes i det menneskelige sind og ingen andre steder. Ikke i det individuelle sind, som kan begå fejl og under alle omstændigheder snart forgår, men kun i Partiets sind, som er kollektivt og udødeligt. Uanset hvad Partiet siger sandheden er, så er det sandheden. Det er umuligt at se virkeligheden, medmindre man ser gennem Partiets øjne. Det er den uomgængelige kendsgerning, som du er nødt til at lære igen, Winston. Det kræver en selvdestruktiv handling, en vilje. Du skal ydmyge dig, før du kan blive rask i hovedet.”

Han holdt pause et øjeblik, som for at lade det, han netop havde sagt, trænge ind.

”Kan du huske,” fortsatte han så, ”at du i din dagbog skrev: ’Frihed er friheden til at sige, at to plus to er lig med fire’?”

”Ja,” sagde Winston.

O’Brien holdt venstre hånd op, så håndryggen vendte hen mod Winston; tommelfingeren var skjult, og de andre fire fingre strakt ud.

”Hvor mange fingre har jeg her, Winston?”

”Fire.”

”Og hvis Partiet siger, at der ikke er fire, men fem – hvor mange er der så?”

”Fire.”

Ordet sluttede i et gisp af smerte. Måleren på skiven var røget op på femoghalvtreds. Sveden sprang frem over alt på Winstons krop. Luften brusede ind i hans lunger og kom ud igen i dybe støn, som selv ikke hans hårdt sammenbidte tænder kunne holde tilbage. O’Brien så på ham, stadig med fire fingre i vejret. Han skubbede kontakten tilbage. Denne gang blev smerten kun en smule mindre.

”Hvor mange fingre, Winston?”

”Fire.”

Nålen gik op på tres.

”Hvor mange fingre, Winston?”

”Fire! Fire! Hvad ellers? Fire!”

Nålen måtte have bevæget sig opad igen, men han så ikke på den. Det tunge, strenge ansigt og de fire fingre fyldte hele hans synsfelt. Fingrene stod dér foran hans øjne som søjler, enorme, udflydende, tilsyneladende skælvende, men der var utvivlsomt fire af dem.

”Hvor mange fingre, Winston?”

”Fire! Stop, stop! Hvorfor bliver du ved? Fire!”

”Hvor mange fingre, Winston?”

”Fem! Fem! Fem!”

”Nej, Winston, det duer ikke. Du lyver. Du mener stadig, at der er fire. Hvor mange fingre?”

”Fire! Fem! Fire! Hvad som helst, bare hold op, det gør ondt!”

Pludselig sad han op med O’Briens arm om skulderen. Han havde måske mistet bevidstheden et par sekunder. De remme, der havde holdt ham fast, var løsnet. Han følte sig iskold, han rystede over det hele, hans tænder klaprede, og tårer strømmede ned ad hans kinder. Et øjeblik klyngede han sig til O’Brien som et spædbarn, underligt trøstet af den tunge arm om hans skulder. Han havde en fornemmelse af, at O’Brien var hans beskytter, at smerten var noget, der kom udefra, og at det var O’Brien, der skulle befri ham for den.

”Du lærer ikke så hurtigt, Winston,” sagde O’Brien blidt.

”Hvad kan jeg gøre?” flæbede han. ”Hvordan kan jeg lade være med at se det, der er lige for øjnene af mig? To plus to er fire.”

”Nogle gange, Winston. Men nogle gange er det fem. Nogle gange er det tre. Og nogle gange det hele på samme tid. Du må gøre dig mere umage. Det er ikke let at overvinde sindssygen.”

Han lagde Winston ned på sengen igen. Remmene blev strammet, men smerten var væk, og rystelserne var stoppet. Nu følte han sig bare kold og svag. O’Brien gjorde tegn med hovedet til manden i den hvide kittel, som havde stået ubevægelig under hele processen. Manden bukkede sig ned og så Winston i øjnene, tog hans puls, lagde øret til hans bryst og bankede let på ham forskellige steder. Så nikkede han til O’Brien.

”Igen,” sagde O’Brien.

Smerten hamrede ud i Winstons krop. Måleren måtte være oppe på halvfjerds eller femoghalvfjerds. Han havde lukket øjnene denne gang. Han vidste, at fingrene stadig var der, og at der stadig var fire. Det eneste, der betød noget, var på en eller anden måde at holde sig i live, indtil kramperne var overstået. Han vidste ikke længere, om han græd eller ej. Smerten fortog sig igen. Han åbnede øjnene. O’Brien havde skubbet kontakten tilbage.

”Hvor mange fingre, Winston?”

”Fire. Jeg går ud fra, at der er fire. Jeg ville gerne se fem, hvis jeg kunne. Jeg prøver at se fem.”

”Hvad vil du: overbevise mig om, at du ser fem, eller virkelig se fem?”

”Virkelig se dem.”

”Igen,” sagde O’Brien.

Måske var måleren oppe på firs eller halvfems. Winston kunne kun glimtvist huske, hvorfor smerten kom. Bag hans tæt lukkede øjenlåg var det, som om en skov af fingre bevægede sig i en slags dans, snoede sig ud og ind mellem hinanden, forsvandt bag hinanden og dukkede op igen. Han prøvede at tælle dem, han kunne ikke huske hvorfor. Han vidste bare, at det var umuligt at tælle dem, og det på en eller anden måde havde noget at gøre med det mystiske sammenfald mellem fire og fem. Smerten døde ud igen. Da han åbnede øjnene, så han, at han stadig så det samme. Talløse fingre som svajende træer strømmede stadig forbi på kryds og tværs i alle retninger. Han lukkede øjnene igen.

”Hvor mange fingre rækker jeg op, Winston?”

”Jeg ved det ikke. Jeg ved det ikke. Jeg dør, hvis du gør det der igen. Fire, fem, seks – jeg ved det helt ærligt ikke.”

”Bedre,” sagde O’Brien.

En nål blev stukket i Winstons arm. Næsten med det samme bredte der sig en lyksalig, helbredende varme i hele hans krop. Smerten var allerede halvt glemt. Han åbnede øjnene og så taknemmeligt på O’Brien. Ved synet af det kraftige, furede ansigt, så grimt og så intelligent, var det, som om hans hjerte slog et ekstra slag. Hvis han havde kunnet, ville han have rakt ud og lagt en hånd på O’Briens arm. Han havde aldrig elsket ham så inderligt, som han gjorde i dette øjeblik, og ikke kun fordi han havde standset smerten. Den gamle følelse af, at det i bund og grund var ligegyldigt, om O’Brien var ven eller fjende, var kommet tilbage. O’Brien var en, man kunne tale med. Måske var det ikke så meget, fordi man ville elskes; måske ville man bare forstås. O’Brien havde tortureret ham til vanviddets rand, og om kort tid ville han ganske givet sende ham i døden. Det gjorde ingen forskel. På en måde var der en intimitet i deres forhold, som stak dybere end venskab; et eller andet sted kunne de mødes og tale sammen, selv om ordene muligvis aldrig ville blive udtalt. O’Brien så ned på ham med et udtryk, der antydede, at han måske havde en tilsvarende tanke. Da han talte igen, var det i et let, konverserende tonefald.

”Ved du, hvor du er, Winston?” sagde han.

”Nej, men jeg kan gætte det. Ministeriet for Kærlighed.”

”Ved du, hvor længe du har været her?”

”Det aner jeg ikke. Dage, uger, måneder – det er sikkert måneder.”

”Og hvorfor tror du, at vi tager folk herhen?”

”For at få dem til at tilstå.”

”Nej, det er ikke derfor. Prøv igen.”

”For at straffe dem.”

”Nej!” udbrød O’Brien. Hans stemme havde helt ændret tonefald, og hans ansigt var pludseligt blevet både strengt og ophidset. ”Nej! Det er ikke kun for at få folk til at tilstå eller for at straffe dem. Skal jeg fortælle, hvorfor vi har bragt dig hertil? For at kurere dig! For at give dig fornuftens brug tilbage! Kan du bringes til at forstå, Winston, at ingen af dem, vi tager med hertil, forlader os igen uden at være helbredt? Vi er ikke interesseret i de tåbelige forbrydelser, du har begået. Partiet er ikke interesseret i selve handlingen, det er udelukkende tanken, vi kerer os om. Vi ødelægger ikke bare vores fjender, vi forandrer dem. Forstår du, hvad jeg mener med det?”

Han bøjede sig ind over Winston. Hans ansigt så kæmpestort ud, fordi det var så tæt på, og frygteligt grimt, fordi det var set nedefra. Derudover var det opflammet af en slags opstemthed, en art vanvittig inderlighed. Igen mærkede Winston modet synke. Havde det været muligt, ville han have trykket sig dybere ned i sengen. Han var sikker på, at O’Brien ville trykke på kontakten igen, bare fordi han kunne. Men i stedet vendte O’Brien sig væk. Han tog et par skridt frem og tilbage. Så fortsatte han mindre heftigt:

”Det første, du må forstå, er, at der ikke findes martyrier her. Du har læst om fortidens religiøse forfølgelser. I middelalderen var der inkvisitionen. Den var en fiasko. Hensigten var at udrydde kætteri, men i stedet sikrede man kætteriets fortsatte eksistens. For hver kætter, der blev brændt på bålet, dukkede tusind nye frem. Hvorfor? Fordi inkvisitionen dræbte sine fjender helt åbenlyst, og gjorde det, mens de endnu ikke angrede; faktisk slog man dem ihjel, fordi de ikke angrede. Folk døde, fordi de ikke ville opgive deres sande tro. Naturligvis tilhørte al æren ofrene, mens inkvisitoren, der brændte dem, stod tilbage med skammen. Senere, i det tyvende århundrede, kom de totalitære, som de blev kaldt. Der var de tyske nazister og de russiske kommunister. Russerne forfulgte kætterske tanker langt voldsommere end inkvisitionen havde gjort. Og de forestillede sig, at de havde lært af fortidens fejltagelser; i hvert fald vidste de, at man ikke skulle lave martyrer. Før de lod deres ofre gennemgå en offentlig rettergang, havde de helt bevidst ødelagt deres værdighed. De sled dem ned med tortur og isolation, indtil de ikke var andet end foragtelige, underdanige vrag, som tilstod alt, hvad de fik besked på, og prøvede at dække sig under anklager og beskyldninger mod andre, mens de klynkende tryglede om nåde. Og alligevel var der i løbet af få år sket nøjagtig det samme igen. De døde var blevet martyrer, og deres fornedrelse var glemt. Igen: Hvorfor? For det første fordi de tilståelser, de havde aflagt, helt indlysende var tvunget ud af dem og usande. Den slags fejl begår vi ikke. Alle de tilståelser, der aflægges her, er ægte og sande. Vi gør dem sande. Og vigtigst af alt, så tillader vi ikke de døde at rejse sig mod os. Du skal holde op med at forestille dig, at eftertiden vil retfærdiggøre dig, Winston. Eftertiden kommer aldrig til at høre om dig. Du bliver fjernet helt og aldeles fra historien. Vi forvandler dig til luft og sender dig op i stratosfæren. Der bliver intet tilbage af dig, ikke et navn i nogen optegnelser, ikke et minde i en eneste levende hjerne. Du vil blive udryddet i fortiden såvel som i fremtiden. Du kommer til aldrig at have eksisteret.”

Men hvorfor så torturere mig? tænkte Winston med forbigående bitterhed. O’Brien standsede sine skridt, som om Winston havde ytret tanken højt. Hans store, grimme ansigt kom nærmere, og hans øjne var knebet en smule sammen.

”Du tænker,” sagde han, ”at når vi alligevel har tænkt os at destruere dig totalt, er der intet, du kan sige eller gøre, der vil betyde det mindste – og hvorfor gør vi os så det besvær at forhøre dig først? Det var det, du tænkte, ikke også?”

”Jo,” sagde Winston.

O’Brien smilede svagt. ”Du er en fejl i mønstret, Winston. Du er en plet, der skal vaskes væk. Sagde jeg ikke, at vi er anderledes end fortidens forfølgere? Vi stiller os ikke tilfredse med negativ lydighed, og ikke engang med den ynkværdige underkastelse. Når du til sidst overgiver dig, skal det være af din egen fri vilje. Vi destruerer ikke kætteren, fordi han modarbejder os; så længe han gør det, kan vi ikke destruere ham. Vi omvender ham, vi fanger hans inderste tanker, vi omformer ham. Vi brænder al ondskab og alle illusioner ud af ham, vi får ham over på vores side, ikke bare tilsyneladende, men helt oprigtigt, med hjerte og sjæl. Vi gør ham til en af os, før vi slår ham ihjel. Vi vil ikke tolerere, at der findes forkerte tanker noget sted i verden, uanset hvor hemmelige og kraftesløse de måtte være. Selv i dødsøjeblikket kan vi ikke tillade afvigelser. I gamle dage gik kætteren til bålet som kætter, mens han stadig hoverende proklamerede sit kætteri. Selv ofrene for de russiske udrensninger kunne have ulmende oprør gemt af vejen i hovedet, mens de ventede på nakkeskuddet. Men vi gør hjernen perfekt, før vi blæser den ud. De gamle despotiers bud var ’Du må ikke’. De totalitæres bud var ’Du må’. Vores bud er ’Du er ’. Ingen af dem, der kommer her, holder nogensinde stand mod os. Alle bliver vasket rene. Selv de tre elendige forrædere, hvis uskyld du engang troede på – Jones, Aaronson og Rutherford – blev brudt ned til sidst. Jeg tog selv del i forhøret. Jeg så dem bryde sammen lidt efter lidt, de klynkede, tryglede og græd – og til sidst var det ikke af smerte eller frygt, men kun anger. Da vi var færdige med dem, var de kun tomme skaller. Der var ikke noget tilbage i dem udover sorg over det, de havde gjort, og kærlighed til Big Brother. Det var rørende at se, hvor meget de elskede ham. De tiggede om at blive skudt hurtigt, så de kunne dø, mens deres tanker stadig var rene.”

Hans stemme lød næsten drømmende. Henrykkelsen og den vanvittige entusiasme var stadig synlige i hans ansigt. Det er ikke noget, han lader som om, tænkte Winston, han er ikke nogen hykler, han tror på hvert ord, han siger. Det, der gik ham mest på, var bevidstheden om hans egen intellektuelle underlegenhed. Han betragtede den tunge, men dog elegante skikkelse vandre frem og tilbage, ind og ud af hans synsfelt. O’Brien var et væsen, der på alle måder var større end ham. Der var ingen ideer, han nogensinde havde haft eller kunne få, som O’Brien ikke havde fået for længst, undersøgt og forkastet. Hans sind indeholdt og omsluttede Winstons. Men hvordan kunne det så passe, at O’Brien var gal? Det måtte være ham, Winston, som var gal. O’Brien standsede op og så på ham. Hans stemme blev streng igen.

”Du skal ikke bilde dig ind, at du kan redde dig selv, Winston, uanset hvor fuldstændigt du overgiver dig til os. Ingen, som er kommet på vildspor, bliver nogensinde skånet. Og selv hvis vi vælger at lade dig leve resten af din naturlige tid her på Jorden, kan du alligevel aldrig undslippe os. Det, der sker med dig her, er for evigt. Det skal du vide på forhånd. Vi vil knuse dig så meget, at der absolut ikke er nogen vej tilbage. Der vil ske ting med dig, som du aldrig ville komme over, om du så levede i tusind år. Du bliver aldrig mere i stand til at have almindelige menneskelige følelser igen. Alt i dig vil være dødt. Du vil aldrig mere kunne føle kærlighed eller venskab eller livsglæde, du vil aldrig kunne le eller være nysgerrig eller føle mod eller integritet. Du vil være hul. Vi klemmer dig tom, og så fylder vi dig med os selv.”

Han holdt en pause og gjorde tegn til manden i den hvide kittel. Winston opfattede, at en eller anden stor og tung maskine blev skubbet på plads bag hans hoved. O’Brien havde sat sig ned ved siden af sengen, så hans ansigt var næsten lige ud for Winstons.

”Tre tusind,” sagde han hen over Winstons hoved til manden i den hvide kittel.

To bløde puder, der føltes en smule fugtige, blev presset ind mod Winstons tindinger. Han krympede sig. Der var smerte på vej, en ny form for smerte. O’Brien lagde en beroligende, næsten venlig hånd på hans.

”Denne gang kommer det ikke til at gøre ondt,” sagde han. ”Se mig ind i øjnene.”

I det øjeblik var der en altødelæggende eksplosion, eller noget, der virkede som en eksplosion, selv om det var usikkert, om den ledsagedes af en lyd. Der var uden tvivl et blændende lysglimt. Det gjorde ikke ondt, men Winston følte sig flået omkuld. Selv om han lå på ryggen i forvejen, havde han en sær fornemmelse af at være blevet mast ned i den stilling. Et voldsomt, smertefrit tryk havde slået ham ned. Der var også sket noget i hans hoved. Da hans øjne atter blev i stand til at fokusere, kom han i tanke om, hvor han var, og han genkendte det ansigt, der stirrede på hans, men et eller andet sted var der et stort tomrum, som om en del af hans hjerne var blevet fjernet.

”Det bliver ikke ved,” sagde O’Brien. ”Se mig i øjnene. Hvilket land er Oceanien i krig med?”

Winston tænkte. Han vidste godt, hvad det mentes med Oceanien, og at han selv var borger i Oceanien. Han kunne også huske Eurasien og Østasien, men hvem der var i krig med hvem, vidste han ikke. Faktisk var han ikke klar over, at der i det hele taget var krig.

”Det kan jeg ikke huske.”

”Oceanien er i krig med Østasien. Kan du huske det nu?”

”Ja.”

”Oceanien har altid været i krig med Østasien. Siden du blev født, siden Partiet opstod, siden historiens begyndelse har krigen været i gang uden ophold, altid den samme krig. Kan du huske det?”

”Ja.”

”For elleve år siden fabrikerede du en historie, en myte om tre mænd, som var blevet dømt til døden for forræderi. Du lod, som om du havde set et stykke papir, som beviste deres uskyld. Sådan et stykke papir har aldrig eksisteret. Det var noget, du fandt på, og senere kom du rent faktisk til at tro på det. Nu kan du huske det præcise øjeblik, hvor du fandt på det. Kan du huske det?”

”Ja.”

”Lige før holdt jeg nogle fingre op. Du så fem fingre. Kan du huske det?”

”Ja.”

O’Brien holdt venstre hånds fingre i vejret, med tommelfingeren gemt væk.

”Her er fem fingre. Kan du se fem fingre?”

”Ja.”

Og det kunne han et kort øjeblik, før sceneriet i hans hoved forandrede sig. Han så fem fingre, klart og tydeligt og uden forvrængninger. Så blev det hele normalt igen, og den gamle frygt, det gamle had, den gamle forvirring vendte tilbage. Men der havde været et øjeblik – han vidste ikke, hvor længe det havde varet, måske et halvt minut – med lysende klarhed, hvor alle O’Briens udsagn havde udfyldt et tomrum og var blevet absolut sandhed, hvor to plus to lige så vel kunne have været tre som fem, hvis det var det, der var brug for. Det var overstået, før O’Brien sænkede hånden igen, men selv om han ikke kunne genskabe det, kunne han huske det på samme måde, som man husker en stærk oplevelse fra et fjernt øjeblik i livet, hvor man i alt væsentligt var et andet menneske.

”Nu kan du se,” sagde O’Brien, ”at det i hvert fald kan lade sig gøre.”

”Ja,” sagde Winston.

O’Brien rejste sig med en tilfreds mine. Til venstre så Winston manden i den hvide kittel knække en ampul og suge indholdet op i en sprøjte. O’Brien vendte sig om mod Winston med et smil. Han skubbede brillerne op på næsen, næsten på sin gode, gamle måde.

”Kan du huske, at du skrev i din dagbog,” sagde han, ”at det var ligegyldigt, om jeg var ven eller fjende, fordi jeg i det mindste var en, man kunne tale med? Du havde ret. Jeg kan godt lide at tale med dig. Din hjerne tiltaler mig. Den minder om min egen, bortset fra at du tilfældigvis er sindssyg. Før vi afslutter seancen her, kan du stille mig et par spørgsmål, hvis du vil.”

”Må jeg spørge om alt?”

”Lige hvad du vil.” Han så, at Winstons blik hvilede på måleskiven og kontakten. ”Den er slukket. Hvad er dit første spørgsmål?”

”Hvad har I gjort med Julia?” sagde Winston.

O’Brien smilede igen. ”Hun forrådte dig, Winston. Lige med det samme, uden forbehold. Jeg har sjældent set nogen komme over på vores side så hurtigt. Du ville næppe kunne genkende hende, hvis du så hende nu. Al hendes oprørskhed, hendes bedrageri, hendes tåbelighed, hendes sjofelhed – det hele er brændt ud af hende. Det var en perfekt omvendelse, et skolebogseksempel.”

”I torturerede hende.”

O’Brien undlod at svare. ”Næste spørgsmål,” sagde han.

”Findes Big Brother?”

”Selvfølgelig findes han. Partiet findes. Big Brother er inkarnationen af Partiet.”

”Findes han på samme måde, som jeg findes?”

”Du findes ikke,” sagde O’Brien.

Endnu en gang blev Winston overvældet af følelsen af magtesløshed. Han kendte, eller kunne i hvert fald tænke sig til de argumenter, der ville bevise hans ikke-eksistens, men de var nonsens, de var ikke andet end ordspil. Indeholdt erklæringen ”Du findes ikke” ikke en logisk absurditet? Men hvad nyttede det at påpege det? Hans hjerne krøllede sig sammen, mens han tænkte på de uimodsigelige, vanvittige argumenter, med hvilke O’Brien ville splitte ham ad.

”Jeg tror, at jeg findes,” sagde han træt. ”Jeg er bevidst om min egen identitet. Jeg blev født, og jeg skal dø. Jeg har arme og ben. Jeg optager et bestemt punkt i rummet. Ingen andre solide objekter kan optage det samme punkt på samme tid. I den forstand, findes Big Brother så?”

”Det er ikke vigtigt. Han findes.”

”Dør Big Brother nogensinde?”

”Selvfølgelig ikke. Hvordan skulle han kunne dø? Næste spørgsmål.”

”Findes Broderskabet?”

”Det finder du aldrig ud af, Winston. Hvis vi vælger at sætte dig på fri fod, når vi er færdige med dig, og du så lever, til du bliver halvfems, finder du aldrig ud af, om svaret på det spørgsmål er ja eller nej. Så længe du lever, vil det være en ubesvaret gåde i dit hoved.”

Winston lå tavs på briksen. Hans bryst hævede og sænkede sig lidt hurtigere. Han havde stadig ikke stillet det spørgsmål, der først var dukket op i hovedet på ham. Han var nødt til at stille det, men det var, som om hans tunge nægtede at formulere det. Der var et strejf af fornøjelse i O’Briens ansigt. Selv hans briller syntes at have et ironisk glimt. Han ved det, tænkte Winston pludselig, han ved, hvad jeg vil spørge om! Og da han havde tænkt den tanke, busede ordene ud af ham:

”Hvad er der i Rum 101?”

O’Briens ansigtsudtryk ændrede sig ikke. Han svarede tørt:

”Du ved godt, hvad der er i Rum 101, Winston. Alle ved, hvad der er i Rum 101.”

Han løftede en finger og gjorde tegn til manden i den hvide kittel. Åbenbart var seancen slut. En nål blev stukket i Winstons arm. Næsten øjeblikkeligt faldt han i dyb søvn.

Kapitel 3

”Der er tre stadier i din reintegration,” sagde O’Brien. ”Der er læring, der er forståelse, og der er accept. Tiden er kommet til at begynde på andet stadie.”

Som altid lå Winston fladt på ryggen. Men på det seneste var remmene blevet løsnet. De holdt ham stadig fast på briksen, men han kunne bevæge sine knæ en smule og dreje hovedet fra side til side og løfte armene under albuerne. Skiven med kontakten var også blevet mindre skræmmende. Han kunne undgå dens smertejag, hvis han tænkte hurtigt nok. Det var primært, hvis han sagde noget dumt, at O’Brien tændte maskinen. Nogle gange kom de gennem en hel seance, uden at den blev tændt. Han kunne ikke huske, hvor mange seancer der havde været. Hele processen syntes at strække sig hen over en lang, ubestemmelig periode – uger, sandsynligvis – og pauserne mellem de enkelte seancer kunne have været dage, og andre gange kun en time eller to.

”Mens du ligger der,” sagde O’Brien, ”har du tit spekuleret på – og du har endda spurgt mig lige ud – hvorfor Ministeriet for Kærlighed bruger så meget tid og ulejlighed på dig. Og dengang du var på fri fod, grublede du over nærmest det samme spørgsmål. Du fattede mekanismerne i det samfund, du levede i, men ikke de underliggende motiver. Kan du huske, at du skrev i din dagbog: ’Jeg forstår hvordan, men jeg forstår ikke hvorfor’? Det var, når du tænkte over ”hvorfor”, at du tvivlede på din egen mentale sundhed. Du har læst bogen, Goldsteins bog, eller dele af den, i hvert fald. Fik du noget at vide, som du ikke vidste i forvejen?”

”Har du læst den?” sagde Winston.

”Jeg har skrevet den. Det vil sige, jeg var med til at skrive den. Ingen bog frembringes individuelt, som du godt ved.”

”Passer det, det der står i den?”

”Som beskrivelse, ja. Det program, den fremlægger, er rent vrøvl. Den hemmelige akkumulering af viden – en gradvis udbredelse af oplysning – i sidste ende et proletaroprør – omstyrtelse af Partiet. Du forudså selv, at det var det, der ville stå. Det er alt sammen vrøvl. Proletarerne vil aldrig gøre oprør, ikke om de så fik tusind år, eller en million. Det kan de ikke. Jeg behøver ikke fortælle dig grunden, den kender du godt. Hvis du nogensinde har drømt om voldelig opstand, kan du godt glemme det. Partiet kan ikke på nogen måde omstyrtes. Partiet hersker for evigt. Gør det til udgangspunktet for dine tanker.”

Han kom tættere på briksen. ”For evigt!” gentog han. ”Og lad os så vende tilbage til spørgsmålet om ”hvordan” og ”hvorfor”. Du forstår udmærket, hvordan Partiet holder sig ved magten. Fortæl mig nu, hvorfor vi klynger os til magten. Hvad er vores motiv? Hvorfor ønsker vi magten? Kom så, sig noget,” tilføjede han, da Winston forholdt sig tavs.

Alligevel sagde Winston ikke noget et lille stykke tid. En følelse af udmattelse var skyllet ind over ham. Det svage glimt af gal entusiasme var tilbage i O’Briens ansigt. Han vidste på forhånd, hvad O’Brien ville sige: at Partiet ikke stræbte efter magten for egen vindings skyld, men kun for flertallets bedste. At man stræbte efter magten, fordi masserne var svage, kujonagtige væsner, som ikke kunne klare frihed eller sandhed, og derfor skulle regeres med hård hånd og systematisk vildledes af andre, som var stærkere end dem. At menneskehedens valg stod mellem frihed og lykke, og at lykke var det bedste for langt de fleste. At Partiet var de svages evige vogter, en dedikeret sekt, som gjorde onde ting, for at gode ting kunne ske, ofrede sin egen glæde for folkets. Det frygtelige, tænkte Winston, det frygtelige var, at når O’Brien sagde det, ville han tro på det. Man kunne se det på hans ansigt. O’Brien vidste alt. Tusind gange bedre end Winston vidste han, hvordan verden virkelig hang sammen, han vidste, at mennesker levede i fornedrelse, og vidste, hvilke løgne og barbarier Partiet brugte for at holde dem der. Han havde forstået det hele, afvejet det hele, og det gjorde ingen forskel: Det hele blev retfærdiggjort af det endelige mål. Hvad kan man stille op, tænkte Winston, over for galningen, som er mere intelligent end én selv, som lytter til ens argumenter og derefter bare fremturer i sin galskab?

”I regerer os for vores eget bedste,” sagde han mat. ”I tror ikke, at mennesker er i stand til at regere sig selv, og derfor –”

Det gav et sæt i ham, og han havde nær skreget. Et skarpt jag af smerte fór gennem hans krop. O’Brien havde skruet op på femogtredive.

”Det var dumt, Winston, dumt!” sagde han. ”Du burde vide bedre end at sige sådan noget.”

Han slukkede for strømmen og fortsatte:

”Nu skal jeg fortælle dig svaret på mit spørgsmål. Det er som følger: Partiet stræber udelukkende efter magten for sin egen skyld. Vi er ikke interesserede i andres velbefindende, vi er kun interesserede i magt. Ikke rigdom eller luksus eller langt liv eller lykke, kun magt, ren magt. Og hvad ren magt betyder, finder du ud af om lidt. Vi adskiller os fra alle fortidens oligarkier ved, at vi ved, hvad vi laver. Alle de andre, også dem, der mindede om os, var kujoner og hyklere. De tyske nazister og de russiske kommunister var ret tæt på os, hvad angik metoder, men de havde aldrig modet til at anerkende deres egne motiver. De lod som om, troede måske endda på, at de havde tilranet sig magten mod deres egen vilje og kun i en begrænset periode, og at der lige om hjørnet ventede et paradis, hvor alle mennesker ville være frie og lige. Sådan er vi ikke. Vi ved, at ingen nogensinde tilraner sig magten med det formål at opgive den igen. Magten er ikke midlet, magten er målet. Man etablerer ikke et diktatur for at værne om en revolution, man laver revolution for at etablere et diktatur. Målet med forfølgelse er forfølgelse. Målet med tortur er tortur. Målet med magt er magt. Begynder du at kunne forstå mig?”

Winston blev slået af, som han var blevet det før, hvor træt O’Briens ansigt så ud. Det var stærkt, kødfuldt og brutalt, det var fyldt med intelligens og en art kontrolleret lidenskab, som fik Winston til at føle sig hjælpeløs, men det var træt. Der var poser under øjnene, og huden hang løst over kindbenene. O’Brien bukkede sig ned over ham og førte bevidst sit slidte ansigt tættere på.

”Du tænker,” sagde han, ”at mit ansigt er gammelt og træt. Du tænker, at jeg taler om magt, og alligevel kan jeg ikke engang forhindre mit eget kropslige forfald. Fatter du ikke, Winston, at individet kun er en celle? Cellens udmattelse er organismens livskraft. Dør du, når du klipper negle?”

Han vendte sig væk fra briksen og begyndte igen at vandre frem og tilbage med den ene hånd i lommen.

”Vi er magtens præster,” sagde han. ”Gud er magt. Men i øjeblikket er magt kun et ord fra dit perspektiv. Det er på tide, at du får bedre begreb om, hvad magt betyder. Det første, du må indse, er, at magt er kollektiv. Individet har kun magt i det omfang, han ophører med at være et individ. Du kender Partiets slogan ’Frihed er slaveri’. Har du nogensinde tænkt over, at det kan vendes om? Slaveri er frihed. Alene og frit taber mennesket altid. Sådan må det være, fordi alle mennesker er dømt til at dø, hvilket er den største fiasko af alle. Men kan han underkaste sig fuldstændigt, hvis han kan undslippe sin identitet, hvis han kan fusionere med Partiet i en grad, så han er Partiet, så er han almægtig og udødelig. Det næste, du skal indse, er, at magt er magt over mennesker. Over kroppe, men først og fremmest over sind. Magt over materie – ekstern virkelighed, som du ville kalde det – er ikke vigtigt. Vores kontrol over materien er i forvejen absolut.”

Et øjeblik ignorerede Winston drejeskiven. Han gjorde en kraftanstrengelse for at komme op at sidde, men det lykkedes kun at få ondt i hele kroppen.

”Men hvordan kan I kontrollere materie?” busede det ud af ham. ”I kontrollerer ikke klimaet eller tyngdekraften. Og der er sygdomme, smerte, død –”

O’Brien fik ham til at tie stille med en håndbevægelse. ”Vi kontrollerer materien, fordi vi kontrollerer sindet. Virkeligheden er inde i hovedet. Du lærer lidt ad gangen, Winston. Der er ikke noget, vi ikke kunne gøre. Usynlighed, levitation – hvad som helst. Jeg kunne svæve op fra gulvet som en sæbeboble, hvis jeg ville. Det vil jeg ikke, fordi Partiet ikke vil. Du er nødt til at skaffe dig af med de der nittende århundrede-ideer om naturlove. Vi laver naturlovene.”

”Men det gør I ikke! I er ikke engang herrer over planeten. Hvad med Eurasien og Østasien? Dem har I ikke erobret endnu.”

”Ligegyldigt. Vi erobrer dem, når det passer os. Og hvis vi ikke gør det, hvad så? Vi kan lukke dem ude, så de ikke findes. Oceanien er hele verden.”

”Men verden er kun et støvkorn. Mennesker er bittesmå og hjælpeløse. Hvor længe har vi været her? I millioner af år var Jorden ubeboet.”

”Vrøvl. Jorden er lige så gammel, som vi er, ikke spor ældre. Hvordan skulle den kunne være det? Intet findes, som ikke har været gennem den menneskelige bevidsthed.”

”Men klipper og sten og jordlag er fulde af knogler fra uddøde dyr – mammutter og mastodonter og kæmpeøgler, som var her, længe før nogen overhovedet hørte om mennesker.”

”Har du nogensinde set de knogler, Winston? Selvfølgelig ikke. De er opfundet af biologer i det nittende århundrede. Der var ingenting før mennesket. Efter mennesket, hvis arten skulle forsvinde, vil der være ingenting. Der er intet udover mennesket.”

”Men hele universet er derude. Se på stjernerne! Nogle af dem er millioner af lysår væk. De er for evigt uden for vores rækkevidde.”

”Hvad er stjernerne?” sagde O’Brien indifferent. ”De er små bål et par kilometer væk. Vi kunne nå dem, hvis vi ville. Eller vi kunne slukke dem. Jorden er universets centrum. Solen og stjernerne drejer rundt om den.”

Winston lavede endnu en krampagtig bevægelse. Denne gang sagde han ikke noget. O’Brien fortsatte, som om han svarede på en uudtalt protest:

”I visse sammenhænge er det selvfølgelig ikke sandt. Når vi navigerer på havene, eller når vi forudsiger en solformørkelse, opdager vi ofte, at det er mere bekvemt at antage, at Jorden kredser om solen, og at stjernerne er millioner og atter millioner af kilometer væk. Men hvad så? Tror du, at det er hinsides vores rækkevidde at frembringe et todelt astronomisk system? Stjernerne kan være tæt på eller langt væk, alt efter hvad vi lige har brug for. Tror du ikke, at vores matematikere er helt på højde med det? Har du glemt dobbelttænk?”

Winston faldt sammen på briksen. Lige meget hvad han sagde, blev han mast flad af de hurtige svar. Og alligevel vidste han, han vidste, at han havde ret. Tanken om, at der intet fandtes uden for ens egen hjerne – der måtte vel være en måde, hvorpå man kunne påvise, at det var forkert. Var det ikke for længst afsløret som en vildfarelse? Der var vist endda et navn for det, men det havde han glemt. Et svagt smil spillede i O’Briens mundvige, da han så ned på ham.

”Jeg sagde jo til dig, Winston,” sagde han, ”at metafysik ikke er din stærke side. Det ord, du prøver at komme i tanke om, er solipsisme. Men du tager fejl. Det her er ikke solipsisme. Kollektiv solipsisme, om man vil. Men det er noget andet. Faktisk det modsatte. Alt det her er et sidespor,” tilføjede han i et anderledes tonefald. ”Den virkelige magt, den magt, vi må kæmpe for dag og nat, er ikke magten over ting, men over mennesker.” Han holdt en lille pause og faldt igen ind i rollen som skolelærer, der underviser en lovende elev: ”Hvordan hævder man sin magt over en anden, Winston?”

Winston tænkte sig om. ”Ved at få ham til at lide,” sagde han.

”Lige netop. Ved at få ham til at lide. Lydighed er ikke nok. Medmindre han lider, hvordan kan man så være sikker på, at han adlyder din vilje og ikke sin egen? Magten ligger i at påføre smerte og ydmygelse. Magt er at flå menneskesind i småstykker og sætte dem sammen igen i nye former, som man selv vælger. Begynder du nu at se, hvad det er for en verden, vi skaber? Det er det stik modsatte af de stupide hedonistiske Utopiaer, som de gamle reformatorer forestillede sig. En verden af frygt og forræderi og pinsel, en verden, hvor man tramper og bliver trampet på, en verden, som ikke bliver mindre, men mere ubarmhjertig, efterhånden som den forædles. Fremskridt i vores verden er et fremskridt i retning af mere smerte. De gamle civilisationer hævdede, at de var bygget på kærlighed og retfærdighed. Vores bygger på had. I vores verden kan der ikke være følelser ud over frygt, raseri, triumf og selvfornedrelse. Alt andet bliver ødelagt – alt. Vi er allerede i gang med at nedbryde de tankemønstre, som har overlevet siden før Revolutionen. Vi har klippet båndet mellem forældre og børn, mellem mænd og mænd og mellem mænd og kvinder. Ingen tør længere stole på en kone eller et barn eller en ven. Men i fremtiden vil der slet ikke være koner og venner. Børn vil blive fjernet fra mødrene ved fødslen, på samme måde som man fjerner æg fra en høne. Kønsdriften bliver udryddet. Formering vil være en årlig formalitet på niveau med fornyelse af rationeringskort. Vi afskaffer orgasmen. Vores neurologer arbejder på det allerede nu. Der vil ikke findes loyalitet, bortset fra loyalitet mod Partiet. Der vil ikke være kærlighed, bortset fra kærlighed til Big Brother. Ingen latter, bortset fra triumferende latter over besejrede fjender. Der vil ikke være kunst, litteratur eller videnskab. Når vi er almægtige, er der ikke længere brug for videnskab. Der vil ikke være forskel på skønhed og grimhed. Der vil ikke være nysgerrighed, ingen livsnydelse. Alle konkurrerende fornøjelser vil blive bortskaffet. Men altid – og det må du ikke glemme, Winston – altid vil der være magtens beruselse, som uafladeligt vokser og uafladeligt bliver mere diskret. Altid, hvert eneste øjeblik, vil der være sejrsrus, følelsen af at trampe på en hjælpeløs fjende. Hvis du vil have et billede af fremtiden, så forestil dig en støvle, der tramper på et menneskeansigt – for evigt.”

Han tav, som om han forventede, at Winston ville sige noget. Winston prøvede igen at mase sig længere ned i briksen. Han kunne ikke sige noget. Hans hjerte virkede frossent. O’Brien fortsatte:

”Og husk, at det er for altid. Ansigtet vil altid være der til at trampe på. Kætteren, samfundets fjende, vil altid være der, så han kan blive besejret og ydmyget igen og igen. Alt, hvad du har været udsat for i den tid, du har været i vores varetægt – alt det vil fortsætte, bare værre. Spionagen, forræderierne, anholdelserne, torturen, henrettelserne og forsvindingerne vil aldrig stoppe. Det bliver en verden af rædsel lige så meget som en verden af triumf. Jo mere magt Partiet får, desto mindre tolerant vil det være; jo svagere oppositionen er, desto strammere bliver despotismens skrue. Goldstein og hans kætteri vil leve for evigt. Hver dag, hvert øjeblik vil de blive miskrediteret, latterliggjort, spyttet på – og alligevel vil de altid overleve. Det drama, jeg har gennemspillet med dig de sidste syv år, vil blive gennemspillet igen og igen, generation efter generation, altid i mere diskrete former. Altid har vi kætteren her, i vores magt, skrigende af smerte, nedbrudt, foragtelig – og til sidst uforbeholdent angrende, frelst fra sig selv, kravlende ved vores fødder af egen drift. Det er den verden, vi forbereder, Winston. En verden med sejr efter sejr, triumf efter triumf efter triumf, et endeløst tryk, tryk, tryk på magtens nerve. Du begynder, kan jeg se, at forstå, hvordan verden bliver. Men på et tidspunkt vil du ikke bare forstå. Du vil acceptere, hilse velkommen og tage del.”

Winston var kommet sig tilstrækkeligt til at kunne sige noget. ”Det kan I ikke!” sagde han spagt.

”Hvad mener du med det, Winston?”

”I kan ikke skabe en verden som den, du lige har beskrevet. Det er en drøm. Det er umuligt.”

”Hvorfor?”

”Det er umuligt at bygge en civilisation på frygt og had og grusomhed. Den ville aldrig holde.”

”Hvorfor ikke?”

”Den ville ikke kunne leve. Den ville gå i opløsning. Begå selvmord.”

”Sludder. Du tror åbenbart, at had er mere udmattende end kærlighed. Hvorfor skulle det være det? Og hvis det var, hvilken forskel ville det så gøre? Lad os sige, at vi vælger at slide os selv op hurtigere. Lad os sige, at vi sætter tilværelsens hastighed i vejret, så folk er senile, når de bliver tredive. Igen, hvilken forskel ville det gøre? Forstår du ikke, at individets død ikke er døden? Partiet er udødeligt.”

Som altid havde stemmen banket Winston ned i hjælpeløsheden. Derudover var han bange for, at hvis han fremturede i sin uenighed, ville O’Brien skrue op for smerten igen. Og alligevel kunne han ikke tie stille. Mismodigt, uden egentlige argumenter, uden andet til at læne sig op ad end sin egen ordløse rædsel over det, O’Brien havde sagt, satte han et nyt angreb ind.

”Jeg ved det ikke. Jeg er også ligeglad. Men det går galt på en eller anden måde. Et eller andet vil overvinde jer. Livet vinder over jer.”

”Vi kontrollerer livet, Winston, på alle niveauer. Du bilder dig ind, at der findes noget, der hedder menneskelig natur, som vil blive så rasende over det, vi gør, at den gør oprør. Men det er os, der skaber den menneskelige natur. Mennesker kan formes i det uendelige. Eller måske er du vendt tilbage til din gamle tanke om, at proletarerne eller slaverne vil rejse sig mod os og omstyrte os. Glem det. De er lige så magtesløse som dyr. Menneskeheden er Partiet. De andre er udenfor – irrelevante.”

”Jeg er ligeglad. De vinder til sidst. Før eller siden ser de, hvordan I virkelig er, og så flår de jer i stumper og stykker.”

”Ser du nogen tegn på, at det sker? Eller nogen grund til det?”

”Nej. Jeg tror på det. Jeg ved, at I fejler. Der er noget i universet – jeg ved det ikke, en slags ånd, et princip – som I aldrig kan vinde over.”

”Tror du på Gud, Winston?”

”Nej.”

”Men hvad er det så for et princip, der vil besejre os?”

”Jeg ved det ikke. Den menneskelige ånd.”

”Og du regner dig selv for et menneske?”

”Ja.”

”Hvis du er et menneske, Winston, så er du det sidste. Din art er uddød, og vi er arvingerne. Forstå du, at du er alene? Du er uden for historien, du findes ikke.” Hans adfærd ændrede sig, og i et barskere tonefald sagde han: ”Og du opfatter dig selv som moralsk overlegen på grund af vores løgne og grusomhed?”

”Ja, jeg opfatter mig selv som overlegen.”

O’Brien sagde ikke noget. To andre stemmer talte. Efter et øjeblik genkendte Winston den ene som sin egen. Det var en optagelse af den samtale, han havde haft med O’Brien den aften, han meldte sig ind i Broderskabet. Han hørte sig selv love at lyve, stjæle, forfalske, myrde, opmuntre til stofmisbrug og prostitution, udbrede kønssygdomme, smide syre i ansigtet på børn. O’Brien gjorde en lille utålmodig bevægelse, som for at sige, at denne demonstration knap nok var umagen værd. Så slukkede han en kontakt, og stemmerne stoppede.

”Kom op fra den seng,” sagde han.

Remmene havde løsnet sig. Winston svingede benene ud over kanten og kom usikkert op at stå.

”Du er det sidste menneske,” sagde O’Brien. ”Du er den menneskelige ånds vogter. Du skal se dig selv, som du er. Tag tøjet af.”

Winston løsnede den snor, der holdt sammen på hans kedeldragt. Lynlåsen var for længst blevet fjernet. Han kunne ikke huske, at han på noget tidspunkt siden anholdelsen havde taget alt tøjet af på én gang. Under kedeldragten var hans krop viklet ind i snavsede gullige klude, som lige akkurat var genkendelige som resterne af undertøj. Da han lod dem falde til gulvet, så han, at der var et trefløjet spejl i den anden ende af rummet. Han gik hen mod det, men standsede så op. Han udstødte et lille ufrivilligt skrig.

”Gå tættere på,” sagde O’Brien. ”Stil dig dér mellem fløjene. Du skal også se det fra siden.”

Winston var stoppet op, fordi han var bange. En duknakket, grålig, skeletagtig tingest kom hen mod ham. Den så virkelig uhyggelig ud, og ikke kun fordi han vidste, at det var ham selv. Han trådte et skridt længere frem. Tingestens ansigt så ud til at stikke frem på grund af dens sammenfaldne holdning. Et usselt fængselsansigt med en knudret pande, der gik over i en skaldet isse, en krum næse og hærgede kindben, over hvilke brændende og årvågne øjne stirrede ud. Selve kinderne var rynkede, og munden var indsunken. Det var helt afgjort hans ansigt, men det så ud, som om det havde forandret sig mere, end han havde forandret sig indvendigt. De følelser, det afspejlede, var anderledes end dem, han havde. Han havde tabt en del af håret. Allerførst havde han troet, at han var blevet gråhåret, men det var bare hans hovedbund, der var grå. Bortset fra hans hænder og ansigtets oval var hans krop grå over det hele af ældgammel, indgroet snavs. Her og der under snavset var der røde ar, og nede ved anklen var bensåret en betændt masse med afskallet hud rundt om. Men det mest skræmmende var, hvor udtæret han så ud. Hans ribben stod frem under huden, så han lignede et rent skelet; hans ben var blevet så tynde, at hans knæ var tykkere end hans lår. Nu så han, hvad O’Brien havde ment, da han sagde, at han også skulle se det fra siden. Hans rygsøjle kurvede i helt utrolig grad. De smalle skuldre var faldet fremefter, så hans brystkasse nærmest virkede konkav, hans tynde hals så ud til at være ved at knække under vægten af kraniet. Skulle han gætte, ville han have sagt, at det var en tresårigs krop, og ovenikøbet en tresårig, som led af svær sygdom.

”Du har nogle gange tænkt,” sagde O’Brien, ”at mit ansigt – et medlem af Inderkredsens ansigt – ser gammelt og slidt ud. Hvad synes du om dit eget ansigt?”

Han tog fat om Winstons skulder og drejede ham rundt, så de stod med front mod hinanden.

”Se lige din tilstand!” sagde han. ”Se, hvor beskidt du er over hele kroppen. Se snavset mellem dine tæer. Det ulækre, væskende sår på benet. Er du klar over, at du stinker som en gammel ged? Du er sikkert holdt op med at lægge mærke til det. Se, hvor udhungret du er. Kan du se? Jeg kan nå hele vejen om din biceps med tommel- og pegefinger. Jeg kunne brække halsen på dig som en gulerod. Ved du godt, at du har tabt femogtyve kilo, siden du kom her? Selv dit hår falder af i store totter. Se!” Han rakte ud og fjernede en håndfuld hår fra Winstons hoved. ”Åbn munden. Ni, ti, elleve tænder tilbage. Hvor mange havde du, da vi fik fat i dig? Og de par stykker, du har tilbage, er ved at falde ud af hovedet på dig. Se her!”

Han tog fat med sine stærke fingre om en af Winstons tilbageværende fortænder. Et jag af smerte skød gennem Winstons kæbe. O’Brien havde hevet tanden ud med rod og det hele. Han smed den tværs gennem cellen.

”Du rådner op,” sagde han. ”Du falder fra hinanden. Hvad er du? En sæk snavs. Vend dig om og se dig i spejlet igen. Kan du se det væsen dér? Det er det sidste menneske. Hvis du er menneskelig, er det menneskeheden. Tag dit tøj på igen.”

Winston begyndte at klæde sig på med langsomme, stive bevægelser. Indtil nu havde han ikke set, hvor tynd og svag han var. Han havde kun én tanke i hovedet: at han måtte have været her længere, end han havde forestillet sig. Mens han viklede de elendige klude om sig, blev han pludselig grebet af en følelse af medlidenhed med sin egen ødelagte krop. Før han vidste af det, var han faldet sammen på en taburet, der stod ved siden af sengen, og brast i gråd. Det stod ham kun alt for klart, hvor hæslig han var, hvor ulækker, et bundt knogler i beskidte klude, der sad og græd i det grelle hvide lys. Men han kunne ikke holde op. O’Brien lagde en hånd på hans skulder, næsten venligt.

”Det varer ikke for evigt,” sagde han. ”Du kan slippe væk, så snart du vil. Det hele kommer an på dig selv.”

”Det var jer, der gjorde det!” hulkede Winston. ”I reducerede mig til det her.”

”Nej, Winston, du reducerede dig selv. Du accepterede det her, da du gik imod Partiet. Det var alt sammen indeholdt i din første handling. Der er ikke sket noget, som du ikke selv har forudset.”

Han gjorde et ophold og fortsatte så:

”Vi har vundet, Winston. Vi har smadret dig. Du har set, hvordan din krop er blevet. Din sindstilstand er den samme. Jeg tror ikke, at der kan være meget stolthed tilbage i dig. Du er blevet sparket og pisket og fornedret, du har skreget af smerte, du har rullet rundt på gulvet i dit eget blod og bræk. Du har tryglet om nåde, du har forrådt alt og alle. Kan du komme i tanke om en eneste nedværdigelse, du ikke har været udsat for?”

Winston var holdt op med at græde, men tårerne sivede stadig stilfærdigt ud af hans øjne. Han så op på O’Brien.

”Jeg har ikke forrådt Julia,” sagde han.

O’Brien så tankefuldt på ham. ”Nej,” sagde han. ”Nej, det har du helt ret i. Du har ikke forrådt Julia.”

Den underlige ærbødighed, han følte for O’Brien, og som intet syntes at kunne ødelægge, oversvømmede igen hans hjerte. Hvor intelligent, tænkte han, hvor intelligent! O’Brien forstod altid, hver gang, hvad der blev sagt. Enhver anden ville prompte have svaret, at han skam havde forrådt Julia. For var der noget, som de ikke havde fået pint ud af ham? Han havde fortalt dem alt, hvad han vidste om hende, om hendes vaner, hendes karakter, hendes hidtidige liv; han havde tilstået ned i de mest banale detaljer alt, hvad der var sket, når de havde set hinanden, alt, hvad han havde sagt til hende og hun til ham, deres måltider indhentet på det sorte marked, deres seksuelle eskapader, deres løst formulerede komplotter mod Partiet – det hele. Men alligevel havde han ikke forrådt hende, ikke på den måde, han forstod ordet. Han var ikke holdt op med at elske hende; hans følelser for hende var forblevet de samme. O’Brien havde forstået, hvad han mente, uden at have behov for yderligere forklaring.

”Sig mig lige,” sagde han, ”hvornår skyder de mig?”

”Der kan godt gå lang tid,” sagde O’Brien. ”Du er et vanskelig tilfælde. Men du må ikke opgive håbet. Alle bliver kureret før eller siden. Og til sidst skyder vi dig.”

Kapitel 4

Han havde det meget bedre. Han blev tykkere og stærkere for hver dag, hvis man altså kunne tale om dage.

Det hvide lys og den summende lyd var de samme som altid, men cellen var lidt mere behagelig end de andre, han havde været i. Der var både pude og madras på briksen og en taburet at sidde på. Han havde fået et bad, og han fik lov til at vaske sig relativt ofte i en balje. De gav ham endda varmt vand til det. De havde givet ham nyt undertøj og en ren kedeldragt. De havde givet ham salve til bensåret. De havde trukket hans rådne tænder ud og givet ham en protese.

Der måtte være gået uger eller måneder. Det ville have været muligt at holde rede på tidens gang, hvis han havde haft noget ønske om det, idet han fik mad på tilsyneladende regelmæssige tidspunkter. Han fik, anslog han, tre måltider på fireogtyve timer; nogle gange spekulerede han kortvarigt over, om han fik dem om natten eller om dagen. Maden var overraskende god, der var kød hver tredje gang. Ved en enkelt lejlighed var der endda en pakke cigaretter. Han havde ingen tændstikker, men den altid tavse vagt, der kom med hans mad, gav ham ild. Første gang han røg, fik han voldsom kvalme, men han blev ved og fik pakken til at holde i lang tid ved at nøjes med en halv cigaret efter hvert måltid.

De havde også givet ham en hvid skrivetavle med en blyantsstump bundet til det ene hjørne. Først brugte han den ikke. Selv når han var vågen, følte han sig totalt dvask. Ofte lå han bare ubevægelig mellem måltiderne, nogle gange sov han, nogle gange dagdrømte han og orkede ikke at åbne øjnene. Han havde for længst vænnet sig til at sove med skarpt lys direkte i ansigtet. Det gjorde ikke rigtig nogen forskel, bortset fra at ens drømme blev mere sammenhængende. Han drømte en hel masse, og altid var det gode drømme. Han var i Det Gyldne Land, eller også sad han blandt kæmpestore, smukke, solbeskinnede ruiner sammen med sin mor, med Julia, med O’Brien – uden at lave noget, de sad bare i solen og talte fredeligt om fredelige ting. De tanker, han havde, når han var vågen, kredsede mest om drømmene. Det var, som om han havde mistet evnen til intellektuel tankevirksomhed nu, hvor smertens stimuli var væk. Han kedede sig ikke; han havde intet ønske om samtale eller anden afledning. Bare det at være alene, at slippe for tæv og forhør, at have nok at spise og være ren var fuldt ud tilfredsstillende.

Gradvist brugte han mindre og mindre tid på at sove, men følte dog stadig ingen trang til at rejse sig fra briksen. Det eneste, han brød sig om, var at ligge roligt og mærke styrken vende tilbage til kroppen. Han mærkede på sig selv forskellige steder, prøvede at forsikre sig om, at det ikke bare var en illusion, og at musklerne rent faktisk blev rundere og huden strammere. Endelig blev det fastslået uden skygge af tvivl, at han var ved at tage på; hans lår var nu helt afgjort tykkere end hans knæ. Derefter, om end først modvilligt, begyndte han at motionere regelmæssigt. Efter et lille stykke tid kunne han gå tre kilometer, hvilket han kunne måle sig frem til ud fra cellens dimensioner, og hans sammensunkne skuldre blev rankere. Han prøvede med mere krævende former for motion og blev forbløffet og ydmyget over at finde ud af, hvad han ikke kunne. Han kunne ikke bevæge sig hurtigere end ganghastighed, han kunne ikke holde taburetten ud i strakt arm, han kunne ikke stå på ét ben uden at falde. Han satte sig på hug og opdagede, at han kun med voldsom anstrengelse og smerte kunne komme op i stående stilling igen. Han lagde sig fladt på maven og prøvede at stemme sig op med hænderne. Det var håbløst; han kunne ikke hæve sig så meget som en centimeter. Men efter yderligere et par dage – efter yderligere et par måltider – blev det muligt. Lidt senere kunne han gøre det seks gange i træk. Han begyndte at føle sig næsten stolt af sin krop, og sideløbende kom han til, i hvert fald en gang imellem, at tro på, at hans ansigt også var ved at blive normalt igen. Kun når han ved et tilfælde lagde en hånd på sin skaldede isse, kom han i tanke om det furede, ødelagte ansigt, der havde stirret tilbage på ham fra spejlet.

Hans hjerne blev mere aktiv. Han satte sig på briksen med ryggen op ad væggen og tavlen i skødet og begyndte så målbevidst på opgaven med at omskole sig selv.

Han havde kapituleret. Det var aftalen. I virkeligheden, indså han nu, havde han været klar til at kapitulere, længe før han havde truffet beslutningen. Fra det øjeblik, hvor han var kommet til Ministeriet for Kærlighed – og faktisk allerede da han og Julia havde stået hjælpeløse, mens jernstemmen fra teleskærmen sagde, hvad de skulle gøre – havde han erkendt, hvor tåbeligt og hvor fladpandet hans forsøg på at sætte sig op mod Partiet var. Han vidste nu, at Tankepolitiet i syv år havde holdt øje med ham som en bille under et forstørrelsesglas. Der havde ikke været nogen fysisk aktivitet, intet udtalt ord, som de ikke havde registreret. Selv det lille hvide gran af støv på forsiden af dagbogen havde de omhyggeligt erstattet. De havde afspillet optagelser for ham, vist ham fotografier. Nogle af dem var af ham og Julia. Ja, ovenikøbet ... Han kunne ikke kæmpe mod Partiet længere. Desuden havde Partiet ret. Sådan måtte det være: Hvordan kunne en udødelig, kollektiv hjerne tage fejl? Med hvilken ekstern standard kunne man vurdere dens afgørelser? Mental sundhed var statistisk. Det var kun et spørgsmål om at lære at tænke, som de gjorde. Kun –

Blyanten føltes tyk og underlig i hans hånd. Han begyndte at nedskrive de tanker, der dukkede op i hovedet på ham. Han skrev først med store, klodsede versaler:

Frihed er slaveri

Og næsten uden pause fortsatte han nedenunder:

To plus to er lig med fem

Men så var der noget, der bremsede ham. Det var, som om hans tanker veg tilbage fra noget, og han kunne ikke længere koncentrere sig. Han vidste, at han vidste, hvad der kom nu, men i øjeblikket kunne han ikke komme i tanke om det. Da det lykkedes ham, var det kun gennem bevidst ræsonnement; det kom ikke af sig selv. Han skrev:

Gud er magt

Han accepterede alt. Fortiden var foranderlig. Fortiden var aldrig blevet ændret. Oceanien var i krig med Østasien. Oceanien havde altid været i krig med Østasien. Jones, Aaronson og Rutherford var skyldige i de forbrydelser, de var anklaget for. Han havde aldrig set det foto, der beviste deres uskyld. Det havde aldrig fandtes; det var noget, han havde fundet på. Han huskede, at han havde husket det modsatte, men det var falske minder, produkter af selvbedrag. Hvor var det let! Man skulle bare overgive sig, så fulgte alt andet med. Det var som at svømme mod en strøm, der pressede én bagud, uanset hvor meget man kæmpede, og så pludselig at beslutte, at man burde vende om og svømme med strømmen i stedet. Intet havde ændret sig, bortset fra ens egen holdning; det forudbestemte skete under alle omstændigheder. Han vidste knap nok, hvorfor han overhovedet havde gjort oprør. Det hele var let, bortset fra –!

Hvad som helst kunne være sandt. De såkaldte naturlove var ikke andet end nonsens. Tyngdeloven var nonsens. ”Hvis jeg ville,” havde O’Brien sagt, ”kunne jeg svæve op fra gulvet som en sæbeboble.” Winston regnede det ud. ”Hvis han tror, at han svæver, og jeg samtidig tror, jeg ser ham gøre det, så sker det faktisk.” Pludselig, som en stump vraggods, der gennembryder vandoverfladen, dukkede tanken op i hans hoved: ”Det sker ikke i virkeligheden. Det er noget, vi bilder os ind. Det er en hallucination.” Han undertrykte tanken igen med det samme. Fejlslutningen var indlysende. Den beroede på ideen om, at der et eller andet sted, uden for én selv, fandtes en ’virkelig’ verden, hvor der skete ’virkelige’ ting. Men hvordan kunne der findes sådan en verden? Hvilken viden har vi om noget som helst, hvis ikke den viden er opnået med vores egen hjerne? Alt, hvad der sker, sker i hjernen. Det, der sker i alle hjerner, sker virkelig.

Han havde ikke svært ved at afvise fejlslutningen, og han var ikke i fare for at bukke under for den. Han indså dog, at han aldrig burde have skænket den nogen opmærksomhed. Hjernen skulle udvikle en blind vinkel, så snart en farlig tanke manifesterede sig. Processen burde være automatisk, instinktiv. Krimistop, kaldte man det på nysprog.

Han gav sig selv den opgave at øve sig på krimistop. Han opstillede påstande – ”Partiet siger, at Jorden er flad”, ”Partiet siger, at is er tungere end vand” – og trænede sig til at ikke at se eller forstå de argumenter, der modsagde påstandene. Det var ikke let. Det krævede store evner udi ræsonnement og improvisation. De matematiske problemer forårsaget af eksempelvis en erklæring som ”to plus to er lig med fem” var hinsides hans intellektuelle fatteevne. De krævede derudover en slags mental fleksibilitet og spændstighed, en evne til det ene øjeblik at bruge den mest sofistikerede logik og det næste at være helt ubevidst om selv de groveste logiske fejl. Stupiditet var lige så nødvendigt som intelligens og lige så svært at opnå.

Hele tiden var der en del af hans tanker, der kredsede om, hvornår de ville skyde ham. ”Det hele kommer an på dig selv,” havde O’Brien sagt, men han vidste, at der ikke var nogen forsætlig handling, som ville bringe det tættere på. Det kunne være om ti minutter eller ti år. Måske ville de holde ham i isolation i årevis, måske sendte de ham til arbejdslejrene, måske satte de ham på fri fod et stykke tid, som de somme tider gjorde. Derfor var det absolut en mulighed, at hele dramaet med anholdelse og forhør ville blive gennemspillet igen, før han blev skudt. Det eneste, der var helt sikkert, var, at døden aldrig kom, når man forventede det. Traditionen – den accepterede, men uudtalte tradition: Man kendte på en eller anden måde til den, selv om man aldrig havde fået den fortalt – var, at de skød én bagfra, altid i nakken, uden varsel, mens man gik hen ad gangen fra en celle til en anden.

En dag – men ’en dag’ var ikke det rigtige udtryk, det kunne lige så vel være midt om natten, men: på et tidspunkt – hensank han i mærkelige, lykkelige dagdrømme. Han gik hen ad gangen og ventede på kuglen. Han vidste, at den kom om et øjeblik. Alt var på plads, glattet ud, lagt bi. Der var ingen tvivl længere, ikke flere argumenter, ikke mere smerte, ikke mere frygt. Hans krop var sund og stærk. Han gik med lette fjedrende skridt, fandt glæde i bevægelsen og ved følelsen af at gå i solskin. Han befandt sig ikke længere i de smalle korridorer i Ministeriet for Kærlighed; han gik gennem en enorm sollys passage, en kilometer bred, den samme han havde gået ad, da han havde været pumpet fuld af stoffer. Han var i Det Gyldne Land, fulgte gangstien på tværs af den gamle, kaninafgnavede eng. Han kunne mærke den fjedrende jord under fødderne og det blide solskin på ansigtet. Langs kanten af engdraget stod elmetræerne og vajede stilfærdigt, og et sted bagved var den lille bæk, hvor skallerne lå i de grønne damme under piletræerne.

Pludselig fik han et chok. Han fór sammen og mærkede sveden pible frem langs rygsøjlen. Han havde hørt sig selv råbe:

”Julia! Julia! Julia, min elskede! Julia!”

Et øjeblik havde han en altopslugende hallucination om, at hun var der. Hun syntes ikke bare at være sammen med ham, men inden i ham. Det var, som om hun var trængt ind i selve hans hud. I det øjeblik elskede han hende langt højere, end han havde gjort, mens de var sammen og frie. Og han vidste, at hun var i live et eller andet sted og havde brug for hans hjælp.

Han lagde sig ned på sengen og prøvede at komme til hægterne. Hvad havde han gjort? Hvor mange år havde han lagt til sit slaveri med det øjebliks svaghed?

Om et øjeblik ville han høre støvletramp udenfor. De ville ikke lade et sådant udbrud gå ustraffet hen. Nu vidste de, hvis de ikke havde vidst det i forvejen, at han brød den aftale, han havde indgået med dem. Han adlød Partiet, men han hadede stadig Partiet. I gamle dage havde han gemt sine kætterske tanker under en tilsyneladende konformitet. Nu havde han trukket sig yderligere et skridt tilbage: Han havde overgivet sig mentalt, overgivet sine tanker, men havde håbet at kunne holde sit inderste hjerte beskyttet. Han vidste, at det var en fejl, og han foretrak at tage fejl. Det ville de indse – O’Brien ville indse det. Det hele var tilstået i et enkelt, tåbeligt råb.

Han ville være nødt til at begynde forfra igen. Det kunne tage flere år. Han gned sig i ansigtet med den ene hånd og prøvede at lære dets nye former at kende. Der var dybe furer i kinderne. Kindbenene føltes skarpe, næsen flad. Og siden han sidst havde set sig i spejlet, havde han fået helt nye tænder. Det var ikke let at bibeholde et uudgrundeligt udtryk, når man ikke vidste, hvordan man så ud. Og desuden var kontrol med trækkene ikke nok. For første gang gik det op for ham, at hvis man ville holde på en hemmelighed, måtte man også skjule den for sig selv. Man skulle hele tiden vide, at den var der, men først når det var absolut påkrævet, kunne man lade den dukke op i bevidstheden i en form, der kunne navngives. Fra nu af skulle han ikke bare tænke rigtigt; han skulle føle rigtigt, drømme rigtigt. Og hele tiden måtte han holde hadet låst inde, gemt af vejen som en klump materie, der var en del af ham selv og alligevel uden forbindelse til resten af ham, en art cyste.

En dag ville de beslutte at skyde ham. Man kunne ikke vide, hvornår det ville ske, men det burde være muligt at regne det ud et par sekunder i forvejen. Det var altid bagfra, altid ude på gangen. Ti sekunder ville være nok. På den tid kunne verden inden i ham vende rundt. Og så, pludseligt og uden at et ord var sagt, uden det mindste ophold i hans skridt, uden at en eneste lille linje i hans ansigt ændrede sig – pludselig ville camouflagen forsvinde og bang! Hadets kanoner affyret. Had ville fylde ham som en kolossal, brølende flamme. Og i næsten samme øjeblik bang! Kuglen ville ramme, enten for sent eller for tidligt. De ville skyde hans hjerne i smadder, før de kunne nå at få den tilbage. De kætterske tanker ville være ustraffede, uangrede, uden for deres rækkevidde for altid. De ville have skudt hul i deres egen perfektion. At dø, mens man hadede dem – det var frihed.

Han lukkede øjnene. Det var sværere end blot at godtage en intellektuel disciplin. Det var et spørgsmål om selvfornedrelse, om selvlemlæstelse. Han måtte dykke ned i den mest beskidte beskidthed. Hvad var det mest forfærdelige, det mest kvalmende af alt? Han tænkte på Big Brother. Det enorme ansigt (fordi han altid så det på plakater, tænkte han på det som en meter bredt) med det kraftige overskæg og øjnene, der fulgte én, hvor end man gik, syntes at dukke op i hans hoved helt af sig selv. Hvad var hans sande følelser for Big Brother?

Han hørte tunge trin i gangen. Ståldøren blev smækket op med et brag. O’Brien kom ind i cellen. Bag ham stod officeren med voksansigtet og de sortuniformerede vagter.

”Op med dig,” sagde O’Brien. ”Kom her.”

Winston stillede sig over for ham. O’Brien tog fat om hans skuldre med sine stærke hænder og så indgående på ham.

”Du har overvejet at narre mig,” sagde han. ”Det var dumt. Ret dig op. Se mig i øjnene.”

Efter et øjeblik fortsatte han i et blidere tonefald:

”Du gør fremskridt. Intellektuelt er der næsten intet galt med dig. Det er kun emotionelt, at du ikke har forbedret dig. Sig mig, Winston – og husk, ingen løgne, du ved, at jeg altid ved, når du lyver – sig mig, hvad føler du inderst inde for Big Brother?”

”Jeg hader ham.”

”Du hader ham. Godt. Tiden er inde til, at du tager det sidste skridt. Du skal elske Big Brother. Det er ikke nok at adlyde ham; du skal elske ham.”

Han slap Winston og gav ham et lille skub i retning af vagterne.

”Rum 101,” sagde han.

Kapitel 5

Under sin fængsling havde han hele tiden vidst, eller troet, at han vidste, hvor i den vinduesløse bygning han var. Muligvis var der svage ændringer i lufttrykket. Cellerne, hvor vagterne havde tævet ham, var under jorden. Det rum, hvor han var blevet forhørt af O’Brien, var højere oppe, næsten oppe under taget. Det her sted var langt under jorden, så dybt nede som man overhovedet kunne komme.

Rummet var større end de fleste celler, han havde været i. Men han lagde ikke så meget mærke til omgivelserne. Han så bare, at der var to små borde direkte foran ham, begge dækket af grøn filt. Det ene var kun en meter eller to væk; det andet stod et stykke bagved, tæt ved døren. Han blev spændt fast til en stol, så stramt, at han ikke kunne bevæge sig det mindste, ikke engang hovedet. En slags polstret nakkestøtte holdt hans hoved fast og tvang ham til at se lige frem.

Et øjeblik var han alene; så kom O’Brien ind.

”Du spurgte mig engang,” sagde O’Brien, ”om hvad der var i Rum 101. Jeg svarede, at du godt vidste det. Alle ved det. Det, der er i Rum 101, er det værste i verden.”

Døren gik op igen. En vagt kom ind med noget, der var lavet af trådnet, en kasse eller en kurv af en art. Han satte den fra sig på det fjerneste bord. På grund af O’Brien kunne Winston ikke se, hvad det var.

”Det værste i verden,” sagde O’Brien, ”er noget forskelligt fra person til person. Det kan være at blive levende begravet eller blive brændt ihjel eller drukning eller at blive spiddet eller halvtreds andre måder at dø på. Der er også tilfælde, hvor det er noget ganske banalt, ikke engang dødeligt.”

Han havde flyttet sig en lille smule til siden, så Winston havde bedre udsigt til tingen på bordet. Det var et aflangt bur af trådnet med et bærehåndtag ovenpå. Sat fast på forsiden var noget, der lignede en fægtemaske med bagsiden udad. Selv om buret var tre-fire meter væk, kunne han se, at det var inddelt på langs i to, og at der var noget levende i begge sektioner. Det var rotter.

”I dit tilfælde,” sagde O’Brien, ”er det værste i verden tilfældigvis rotter.”

En skælvende forudanelse, en ubestemmelig angst havde ramt Winston, så snart han så buret. Men nu gik det op for ham, hvad den påhæftede maske betød, og hans indvolde frøs til is.

”Det kan I ikke!” skreg han med en hæs, knækkende stemme. ”Det gør I ikke, det gør I ikke! Umuligt!”

”Kan du huske,” sagde O’Brien, ”det øjebliks panik, der plejede at opstå i dine drømme? Der var en sort mur foran dig og en brølende lyd i dine ører. Der var noget frygteligt på den anden side af muren. Du vidste, at du vidste, hvad det var, men du turde ikke stå ansigt til ansigt med det. Det var rotter, Winston, der var på den anden side af muren.”

”O’Brien!” sagde Winston og gjorde en kraftanstrengelse for at holde stemmen i ro. ”Du ved, at det her ikke er nødvendigt. Hvad er det, du vil have mig til?”

O’Brien svarede ikke direkte. Da han talte, var det i det skolemestertonefald, han somme tider brugte. Han så tankefuldt ud i luften, som om han talte til et publikum et sted bag Winstons ryg.

”I sig selv,” sagde han, ”er smerte ikke altid nok. Der er tilfælde, hvor et menneske kan modstå smerte indtil døden. Men for alle findes der noget uudholdeligt – noget, man ikke engang tør tænke på. Det handler ikke om mod eller fejhed. Falder man ned højt oppefra, er det ikke fejhed at gribe fat i et reb. Kommer man op fra dybt vand, er det ikke fejhed at fylde lungerne med luft. Det er blot et instinkt, som man ikke kan ignorere. Det er det samme med rotter. For dig er de uudholdelige. De udgør et pres, du ikke kan modstå, uanset hvor gerne du ville. Du vil gøre, hvad der kræves af dig.”

”Men hvad er det, hvad er det? Hvordan kan jeg gøre det, hvis jeg ikke ved, hvad det er?”

O’Brien tog buret op og kom hen til det nærmeste bord med det. Han stillede det forsigtigt på filtbeklædningen. Winston kunne høre blodet bruse i ørerne. Han havde en fornemmelse af at sidde i total ensomhed. Han befandt sig midt på en kæmpestor, øde slette, en flad ørken badet i sollys, og alle lyde kom til ham fra store afstande. Men buret med rotterne var ikke engang to meter væk. Rotterne var enorme. De havde den alder, hvor snuden bliver afstumpet og pelsen brun i stedet for grå.

”Rotten,” sagde O’Brien, stadig til sit usynlige publikum, ”er kødæder, selv om den er en gnaver. Det ved du godt. Du har hørt historier om, hvad der sker i de fattige kvarterer i byen. Der er gader, hvor kvinderne ikke tør lade de små børn være alene hjemme i bare fem minutter. Rotterne vil helt sikkert gå til angreb. På ret kort tid fjerner de alt kød fra knoglerne. De angriber også syge og døende. De udviser forbløffende intelligens, når det handler om at finde frem til hjælpeløse mennesker.”

Der lød en række pibende skrig fra buret. Igen var det, som om lyden nåede Winston på tværs af lang afstand. Rotterne sloges, prøvede at få fat på hinanden gennem skillevæggen i buret. Han hørte også en dyb, fortvivlet jamren. Den syntes også at komme udefra.

O’Brien tog buret op og trykkede samtidig på et eller andet. Der lød et skarpt klik. Winston kæmpede febrilsk for at slide sig løs fra stolen. Det var håbløst. Hver eneste del af ham blev holdt fuldstændig fastspændt. O’Brien kom nærmere med buret. Det var nu mindre end én meter væk fra Winstons ansigt.

”Jeg har trykket på den første udløser,” sagde O’Brien. ”Du forstår, hvordan buret her er konstrueret. Masken passer til dit hoved; der er ingen udvej. Når jeg trykker på den næste udløser her, går døren til buret op. De udsultede små bæster kommer flyvende ud som projektiler. Har du nogensinde set en rotte springe gennem luften? De springer direkte i fjæset på dig og borer sig ind. Nogle gange tager de øjnene først. Nogle gange graver de sig ind gennem kinderne og æder tungen.”

Buret var nærmere, det kom tættere og tættere på. Winston hørte en række skingre småskrig, som syntes at opstå i luften over hans hoved. Han kæmpede som en rasende mod panikken. At tænke, tænke, selv om der kun var en brøkdel af et sekund tilbage – at tænke var hans eneste håb. Pludselig ramte den væmmelige, jordslåede lugt af dyrene hans næsebor. En voldsom kvalme skyllede gennem ham, og han var lige ved at besvime. Det sortnede for hans øjne. Et øjeblik var han et vanvittigt, skrigende dyr. Men han kom ud af mørket med en idé knuget ind til sig. Der var én, og kun én måde at redde sig på. Han måtte indskyde et andet menneske, en anden krop, mellem sig selv og rotterne.

Maskens cirkel var stor nok til, at man ikke kunne se andet. Lågen til buret var et par håndsbredder fra hans ansigt. Rotterne vidste, hvad der skulle ske. Den ene hoppede op og ned; den anden, en gammel, skællet kloakbedstefar, stod på bagbenene med forpoterne mod gitteret og snusede ud i luften. Winston kunne se knurhårene og de gule tænder. Igen blev han grebet af sort panik. Han var blind, hjælpeløs, tankeløs.

”Det var en almindelig straf i kejserens Kina,” sagde O’Brien, så belærende som nogensinde.

Masken kom tættere og tættere på hans ansigt. Trådnettet strejfede hans kind. Og så – nej, det var ikke lettelse, kun håb, et lillebitte glimt af håb. For sent, måske for sent. Men han havde pludselig indset, at der i hele verden var lige præcis én person, som han kunne overføre straffen til – én krop, der kunne skydes ind mellem ham og rotterne. Og han råbte febrilsk, igen og igen:

”Gør det med Julia! Gør det med Julia! Ikke mig! Julia! Jeg er ligeglad med, hvad I gør med hende. Flå hendes ansigt af, skær alt kødet af hendes knogler. Ikke mig! Julia! Ikke mig!”

Han faldt bagover, ned i enorme dybder, væk fra rotterne. Han var stadig spændt fast til stolen, men han var faldet gennem gulvet, gennem bygningens mure, gennem jorden, gennem oceanerne, gennem atmosfæren og ud i det ydre rum, ud i tomrummet mellem stjernerne – hele tiden væk, væk, væk fra rotterne. Han var lysår væk, men O’Brien stod stadig ved hans side. Han kunne stadig mærke det kolde trådnet mod kinden. Men gennem det mørke, der omsluttede ham, hørte han endnu et metallisk klik og vidste, at lågen til buret var lukket og ikke åben.

Kapitel 6

Der var næsten tomt på Kastanjetræet. En solstråle stod skråt ind gennem vinduet og ramte støvede bordplader. Klokken var femten, eftermiddagens ensomste tidspunkt. Skrattende musik knitrede fra teleskærmene.

Winston sad i sit sædvanlige hjørne. Nu og da kastede han et blik på det kæmpestore ansigt, som holdt øje med ham fra væggen overfor. Big brother holder øje med dig stod der under billedet. Af egen drift kom en tjener hen og fyldte hans glas med Victory Gin og rystede et par dråber i fra en anden flaske med et tyndt rør stukket gennem proppen. Det var sakkarin tilsmagt med nelliker, cafeens specialitet.

Winston lyttede til teleskærmen. Lige nu lød der kun musik fra den, men der kunne når som helst komme nyheder fra Ministeriet for Fred. Nyhederne fra den afrikanske front var ekstremt foruroligende. Han havde tænkt på det hele dagen. En eurasisk hær (Oceanien var i krig med Eurasien; Oceanien havde altid været i krig med Eurasien) bevægede sig sydpå i ildevarslende tempo. Middagsnyhederne havde ikke omtalt noget specifikt område, men det var sandsynligt, at Congodeltaet allerede var en slagmark. Brazzaville og Leopoldville var i fare. Man behøvede ikke at se på kortet for et regne ud, hvad det betød. Det var ikke bare et spørgsmål om at miste Centralafrika; for første gang under krigen var selve Oceanien truet.

En voldsom følelse, ikke decideret frygt, men snarere en art ubestemmelig ophidselse, flammede op i ham, for så at forsvinde igen. Han holdt op med at tænke på krigen. For tiden var det umuligt for ham at koncentrere sig om noget emne i mere end et par minutter ad gangen. Han tog glasset og tømte det i én slurk. Som altid løb en ubehagelig gysen igennem ham og gav ham endda brækfornemmelser. Det smagte forfærdeligt. Nelliker og sakkarin, som hver især var ulækre og vamle nok i sig selv, kunne ikke camouflere den flade, olieagtige lugt, og det værste var, at lugten af gin, som hang i hans næse dag og nat, hang ubrydeligt sammen med lugten af –

Han sagde aldrig ordet, ikke engang i tankerne, og i det omfang det var muligt, visualiserede han dem heller ikke. De var noget, han var delvist bevidst om, noget, der befandt sig tæt på hans ansigt, en lugt, der hang i hans næsebor. Ginnen bevægede sig et stykke tilbage op gennem spiserøret, og han bøvsede mellem sine violette læber. Han var blevet tykkere, siden de løslod ham, og han havde fået sin gamle kulør igen – faktisk mere end fået den tilbage. Hans ansigtstræk var blevet fyldigere, huden på hans kinder og næse var rød, og selv hans hovedbund var lidt for dyb lyserød. En tjener, igen af egen drift, kom med skakbrættet og det nyeste nummer af Times slået op på skakrubrikken. Da han så, at Winstons glas var tomt, hentede han ginflasken og fyldte det igen. Der var ingen grund til at afgive bestilling. De kendte hans vaner. Skakbrættet ventede altid på ham, hans bord i hjørnet var altid reserveret; selv når cafeen ellers var fyldt op, havde han bordet for sig selv, da ingen havde lyst til at blive set sammen med ham. Han gjorde sig aldrig det besvær at tælle sine drinks. Med uregelmæssige mellemrum gav de ham et nusset stykke papir, som de sagde var regningen, men han havde det indtryk, at de altid opkrævede for lidt. Det ville ikke have gjort nogen forskel, om det havde været omvendt. Han havde altid masser af penge. Han havde et job, en loppetjans, som var bedre lønnet end hans gamle job.

Musikken fra teleskærmen stoppede, og en stemme tog over. Winston løftede hovedet for at høre efter. Der var dog ingen bulletiner fra fronten. Det var bare en kort meddelelse fra Ministeriet for Rigelighed. I det foregående kvartal var den Tiende Treårsplans kvote for snørebånd blevet overopfyldt med otteoghalvfems procent.

Han studerede skakopgaven og stillede brikkerne op. Det var et tricky slutspil, som involverede et par springere. ”Hvids tur, mat i to træk.” Winston så op på portrættet af Big Brother. Hvid sætter altid mat, tænkte han med en slags tåget mysticisme. Altid, uden undtagelse, er det organiseret sådan. Ingen skakopgave nogensinde havde haft sort som vinder. Symboliserede det ikke det godes uundgåelige, evindelige sejr over det onde? Det store ansigt stirrede på ham, roligt og magtfuldt. Hvid sætter altid mat.

Stemmen fra teleskærmen gjorde et ophold og fortsatte så i et andet og langt alvorligere tonefald: ”Alle bedes være klar til en vigtig meddelelse klokken femten tredive. Femten tredive! Der er tale om en nyhed af allerhøjeste vigtighed. Sørg for at være klar. Femten tredive!” Den ringlende musik begyndte igen.

Winstons hjerte slog lidt hurtigere. Det var bulletinen fra fronten; hans instinkter fortalte ham, at det var dårlige nyheder. Hele dagen var tanken om forsmædeligt nederlag i Afrika smuttet ud og ind af hans hoved i små ophidsede eksplosioner. Det var, som om han faktisk kunne se den eurasiske hær sværme ind over den uigennemtrængelige grænse og videre ned gennem Afrika som en kolonne myrer. Hvorfor havde det ikke kunnet lade sig gøre at overflyve eller omgå dem på en eller anden måde? Den vestafrikanske kystlinje stod helt tydeligt frem i hans hoved. Han tog den hvide springer og flyttede den hen over brættet. Der var det rigtige sted. Selv mens han så for sig den sorte horde mase sig sydover, så han en anden magt, samlet på mystisk vis, dukke op bagfra og afskære kommunikationen via både land og hav. Han følte, at han ved at ville det, gjorde denne anden magt til virkelighed. Men det var nødvendigt at handle hurtigt. Hvis de fik kontrol over hele Afrika, hvis de fik lufthavne og ubådsbaser ved Cape Town, ville det skære Oceanien midt over. Det kunne betyde hvad som helst: nederlag, sammenbrud, omorganisering af hele verden, Partiets undergang! Han trak vejret dybt. En ekstraordinær blanding af følelser – men faktisk var det ikke en blanding, det var snarere en række lag oven på hinanden, blot var det umuligt at sige, hvilket lag der var nederst – brusede i ham.

Kvalmen fortog sig. Han stillede den hvide springer på plads, men lige i øjeblikket kunne han ikke falde tilstrækkeligt til ro til at sætte sig ordentligt ind i skakopgaven. Hans tanker vandrede. Nærmest ubevidst skrev han i støvet på bordet:

2 + 2 = 5

”De kan ikke trænge ind i ens hoved,” havde hun sagt. Men det kunne de. ”Det, der sker med dig her, er for evigt,” havde O’Brien sagt. Det var sandt. Der var ting, ens egne handlinger, som man aldrig kom sig over. Noget blev dræbt i ens bryst, brændt væk, ætset ud.

Han havde set hende; han havde endda talt med hende. Det var ikke farligt. Han vidste instinktivt, at de nu var stort set ligeglade med, hvad han lavede. Han kunne godt have arrangeret at mødes med hende igen, hvis nogen af dem havde villet. Faktisk havde de mødtes ved et tilfælde. Det var i parken, en isnende kold martsdag, hvor jorden var hård som jern og alt græs virkede dødt og ingen skud sås nogen steder, bortset fra enkelte krokusser, der havde presset sig op, bare for at blive flået i stykker af vinden. Han skyndte sig af sted med forfrosne hænder og rindende øjne, da han fik øje på hende ikke engang ti meter væk. Det slog ham med det samme, at hun havde ændret sig på en eller anden ikke nøjere defineret måde. De var nær gået forbi hinanden uden nogen tegn på genkendelse, men så vendte han rundt og fulgte efter hende, om end ikke særlig ivrigt. Han vidste, at der ikke var fare på færde, at ingen ville interessere sig for dem. Hun sagde ikke noget. Hun gik tværs hen over græsset, som om hun prøvede at komme af med ham, men så affandt hun sig tilsyneladende med, at han gik ved siden af hende. Kort efter kom de til et buskads af nøgne, forkrøblede buske, som hverken kunne bruges til at gemme sig bag eller som ly mod vinden. De standsede op. Det var hundekoldt. Vinden peb gennem kviste og grene og rev i de få snavsede krokusser. Han lagde armene om livet på hende.

Der var ingen teleskærm, men der måtte være skjulte mikrofoner, og desuden kunne man let se dem. Men det var lige meget, det hele var lige meget. De kunne have smidt sig på jorden og gjort det, hvis de havde villet. Hans krop frøs til is ved denne forfærdelige tanke. Hun reagerede slet ikke på hans omfavnelse; hun prøvede ikke engang at komme fri. Han vidste nu, hvad der havde forandret sig hos hende. Hendes ansigt var gustent, og der var et langt ar, delvist skjult af hendes hår, hen over hendes pande og tinding, men det var ikke bare det. Det handlede mere om, at hun var blevet kraftigere om livet og på en sær måde stivere. Han huskede, hvordan han engang efter et bombenedslag havde hjulpet med at slæbe et lig ud af en ruin; det havde forbløffet ham, hvor tungt det var, og i endnu højere grad hvor stift og umedgørligt. Det var, som om det var lavet af sten og ikke kød. Hendes krop føltes ligesådan. Han tænkte, at hendes hud måtte have en helt anden tekstur nu.

Han prøvede ikke at kysse hende, og de talte heller ikke sammen. På vej ud af parken igen, så hun direkte på ham for første gang. Det var bare et hurtigt blik, fuld af foragt og modvilje. Han spekulerede på, om modviljen udelukkende drejede sig om fortiden, eller om den også var fremkaldt af hans oppustede ansigt og det vand, som vinden konstant vred ud af hans øjne. De satte sig på to jernstole side om side, men ikke for tæt. Han så, at hun skulle til at sige noget. Hun flyttede sin ene klodsede sko et par centimeter og trådte på en lille kvist. Hendes fødder så bredere ud nu, bemærkede han.

”Jeg forrådte dig,” sagde hun ligeud.

”Jeg forrådte dig,” sagde han.

Hun sendte ham endnu et hurtigt foragteligt blik.

”Nogle gange,” sagde hun, ”truer de én med noget – noget, som man umuligt kan klare, som man ikke engang kan tænke på. Og så siger man bare: ’Nej, lad mig være, gør det mod den og den i stedet for.’ Og måske kan man bilde sig ind bagefter, at det bare var et trick, og man bare sagde det for at få dem til at holde op og ikke mente det i virkeligheden. Men det passer ikke. Da man sagde det, mente man det. Man tror ikke, man kan redde sig selv på andre måder, og man er helt klar til at redde sig selv på den måde. Man vil faktisk gerne have, at det sker for den anden, man nævnte. Man er skideligeglad med, hvor ondt det gør på dem. Man tænker kun på sig selv.”

”Man tænker kun på sig selv,” ekkoede han.

”Og bagefter har man det ikke ligesådan med den anden længere.”

”Nej, man har det ikke ligesådan,” sagde han.

Der syntes ikke at være mere at sige. Vinden pressede deres tynde kedeldragter ind mod deres kroppe. Det blev meget hurtigt pinligt at sidde der i tavshed; desuden var det for koldt at sidde stille. Hun sagde noget om at nå et tog og rejste sig op.

”Lad os mødes igen,” sagde han.

”Ja,” sagde hun. ”Lad os mødes igen.”

Han fulgte ubeslutsomt efter hende et lille stykke på et par skridts afstand. De sagde ikke mere. Hun prøvede ikke decideret at ryste ham af sig, men gik lige nøjagtig så hurtigt, at han havde lidt svært ved at følge med. Han havde besluttet, at han ville følge med så langt som til undergrundsstationen, men pludselig virkede hele processen med at følge efter hende i kulden meningsløs og ubærlig. Han blev overvældet af en trang til at komme tilbage til Kastanjetræet; det var mere det end at komme væk fra Julia. Aldrig havde cafeen virket mere tiltrækkende end netop nu. Han fik et nostalgisk mentalt billede af sit hjørnebord med avisen og skakbrættet og den uophørlige strøm af gin. Men først og fremmest var der varmt. Øjeblikket efter og ikke helt tilfældigt tillod han, at en gruppe mennesker bevægede sig ind mellem ham og hende. Han gjorde et halvhjertet forsøg på at indhente hende, men så satte han farten ned, vendte rundt og gik i den modsatte retning. Da han havde gået halvtreds meter, så han sig tilbage. Der var ikke så mange mennesker på gaden, men han kunne ikke længere skelne hende. Hvem som helst af de ti-tolv hastigt gående skikkelser kunne være hende. Måske kunne han bare ikke længere kende hendes kraftigere, stivnede figur bagfra.

”Da man sagde det, mente man det,” havde hun sagt. Han havde ment det. Han havde ikke bare sagt det, han havde ønsket det. Han havde ønsket, at det var hende, og ikke ham, der fik hovedet stukket ind til –

Noget ændrede sig i musikken fra teleskærmen. Den fik en skramlende, hånlig tone, en gul tone. Og så – måske skete det ikke, måske var det bare et minde, der klædte sig ud som lyd – sang en stemme:

”I kastanjetræets skygge så grå

Vi solgte hinanden, ja, så’n kan det gå.“

Tårer vældede op i hans øjne. En tjener bemærkede, at hans glas var tomt, og kom over med ginflasken.

Han tog sit glas og lugtede til det. Væsken blev ikke mindre, men mere rædselsfuld for hver slurk, han tog. Men den var blevet det element, han svømmede i. Den var hans liv, hans død og hans genopstandelse. Det var gin, der hensatte ham i bedøvet apati hver aften, og gin, der livede ham op igen om morgenen. Når han vågnede, sjældent før elleve hundrede med sammenklistrede øjenlåg og en mund, der smagte af aske, og en ryg, der føltes radbrækket, ville det have været umuligt at komme op fra den vandrette position, hvis det ikke havde været for flasken og koppen ved siden af sengen. I middagstimerne sad han med tomt, stivnet ansigt og lyttede til teleskærmen med flasken inden for rækkevidde. Fra femten til lukketid var han fast inventar på Kastanjetræet. Der var ingen, der bekymrede sig om, hvad han lavede længere. Ingen fløjter vækkede ham, ingen teleskærme skældte ham ud. En gang imellem, måske to gange om ugen, tog han hen til et støvet, glemt kontor i Ministeriet for Sandhed og arbejdede lidt. Det blev i hvert fald kaldt arbejde. Han var kommet med i en subkomite under en subkomite, som var udsprunget af en af de utallige komiteer, som beskæftigede sig med de småproblemer, der opstod i forbindelse med udarbejdelsen af ellevte udgave af Nysprog-ordbogen. De var i gang med at producere en såkaldt Foreløbig Rapport, men hvad det var, rapporten rapporterede om, havde han aldrig helt fundet ud af. Det havde noget at gøre med spørgsmålet om, hvorvidt kommaer skulle placeres inden i eller uden for parenteserne. Der var fire andre medlemmer af komiteen, alle sammen folk, der mindede om ham. Der var dage, hvor de mødtes og med det samme gik hver til sit igen, fordi de ganske ærligt indrømmede over for hinanden, at der ikke rigtig var noget at lave. Men andre dage kastede de sig nærmest ivrigt over opgaverne og gjorde et stort nummer ud af at føre timeregnskab og lave lange notater, som aldrig blev færdige – hvor diskussionerne om, hvad det egentlig var, de diskuterede, blev så umådeligt lange og indviklede og gled over i små polemikker om definitioner og langvarige digressioner, skænderier, endda trusler om at rette henvendelse til højere instanser. Og så sivede livet pludselig ud af dem, og de sad om bordet og så på hinanden med døde øjne, som spøgelser, der falmede væk, når morgenhanen galede.

Teleskærmen var stille et øjeblik. Winston løftede hovedet igen. Bulletinen! Men nej, der kom bare et andet stykke musik på. Han havde et kort over Afrika på indersiden af øjenlågene. Troppebevægelserne var et diagram: en sort pil direkte mod syd og en hvid pil vandret østpå på tværs af halen på den første. For at blive beroliget så han op på det uforstyrrelige ansigt på portrættet. Kunne det tænkes, at den anden pil slet ikke fandtes?

Hans interesse dalede igen. Han tog endnu en slurk gin, tog den hvide springer og tog et prøvende træk. Skak. Men det var tilsyneladende ikke det rigtige træk, for –

Et minde dukkede op af sig selv. Han så et rum oplyst af stearinlys med en enorm seng med hvidt hovedgærde, han så sig selv som ni- eller tiårig sidde på gulvet og ryste et raflebæger, mens han grinede begejstret. Hans mor sad over for ham; hun grinede også.

Det må have været cirka en måned, før hun forsvandt. Det var et øjebliks forsoning, hvor den nagende sult i hans mave var glemt og hans gamle kærlighed til hende midlertidigt genoplivet. Han huskede dagen tydeligt, en regntung, drivvåd dag, hvor vandet drev ned ad vinduerne og der var for mørkt indenfor til at læse. To børn, der kedede sig i det dunkle, overfyldte værelse blev utåleligt. Winston klynkede og klagede, stillede håbløse krav om mad, myldrede uroligt rundt over det hele, flyttede på alt inventar og sparkede til panelerne, indtil naboerne begyndte at hamre på væggen, mens det mindre barn brugte det meste af tiden på at hyle. Til sidst havde hans mor sagt: ”Så, stop nu, så skal jeg købe legetøj til dig. Noget rigtig fint – noget du bliver glad for.” Og så var hun gået ud i regnen, hen til en lille butik i nærheden, som stadig havde åbent en gang imellem. Hun kom tilbage med en æske med et spil slanger og stiger. Han kunne stadig huske lugten af det fugtige pap. Det var et usselt spil. Selve brættet var revnet, og de små træterninger var så dårligt udskåret, at de næsten ikke kunne ligge på nogen af siderne. Winston så gnavent og uinteresseret på det. Men så tændte hans mor et lille stearinlys, og de satte sig på gulvet for at spille. Snart var han vildt begejstret og lo højt, når de små brikker kravlede op ad stigerne og kom glidende ned ad slangerne, næsten helt tilbage til start. De spillede otte gange og vandt fire hver. Hans lillesøster, som var for lille til at forstå, hvad spillet gik ud på, sad op ad en pude og lo, fordi de andre lo. En hel eftermiddag havde de været glade sammen, ligesom i hans tidligste barndom.

Han skubbede billedet ud af hovedet. Det var et falskt minde. Fra tid til anden plagedes han af falske minder. Det gjorde ikke så meget, så længe man vidste, hvad det var. Nogle ting var sket, andre var ikke. Han vendte tilbage til skakbrættet og tog den hvide springer igen. I samme øjeblik tabte han den ned på brættet med et lille smæld, næsten som om han havde stukket sig.

En skinger trompetfanfare skar gennem luften. Det var bulletinen! Sejr. Det betød altid sejr, når nyhedsudsendelserne blev indledt af en trompetfanfare. En slags elektrisk sitren løb gennem cafeen. Selv tjenerne stod helt stille og spidsede ører.

Trompeten havde udløst en masse støj. En ophidset stemme plaprede løs fra teleskærmen, men næsten med det samme blev den halvvejs overdøvet af jubelbrøl ude fra gaden. Nyhederne havde bredt sig som en magisk steppebrand. Han kunne lige akkurat høre nok fra teleskærmen til at opfatte, at det var gået, som han havde forudsagt: En kolossal flåde havde samlet sig i hemmelighed, et pludseligt slag mod fjendens bagtrop, den hvide pil, der borede sig på tværs af den sortes hale. Fragmenter af triumferende vendinger hørtes gennem støjen: ”Utrolig strategisk manøvre – perfekt koordinering – vild flugt – en halv million fanger – kontrol med hele Afrika – krigen tæt på afsluttet – sejr – den største sejr i menneskehedens historie – sejr, sejr, sejr!”

Under bordet bevægede Winstons fødder sig krampagtigt. Han havde ikke rokket sig fra sin plads, men i tankerne løb han hurtigt af sted, løb sammen med hoben udenfor, mens han skreg sig hæs og døv. Han så igen op på billedet af Big Brother. Kolossen, som skrævede over hele verden! Den klippe mod hvilken Asiens horder slog sig sønder! Han tænkte på, at der for kun ti minutter siden – ja, kun ti minutter – stadig havde været tvivl i hans hjerte, mens han funderede over, om nyhederne fra fronten ville handle om sejr eller nederlag. Åh, det var ikke kun en eurasisk hær, som var gået til grunde. Meget havde ændret sig i ham siden den første dag i Ministeriet for Kærlighed, men den endelige, uomgængelige forandring var ikke indtruffet før nu, i dette øjeblik.

Stemmen fra teleskærmen berettede stadig om fanger og krigsbytte og nedslagtninger, men råbene udenfor var døet en smule hen. Tjenerne var vendt tilbage til arbejdet. En af dem nærmede sig med ginflasken. Winston sad midt i en vidunderlig drøm og bemærkede ikke, at hans glas blev fyldt op. Han hverken løb eller jublede længere. Han var tilbage i Ministeriet for Kærlighed; alt var tilgivet, hans sjæl var ren som nyfalden sne. Han sad på den offentlige anklagebænk og tilstod alt og angav alle. Han gik hen ad gangen med de hvide fliser med en følelse af at gå i solskin. En bevæbnet vagt gik lige bag ham. Den længe ventede og savnede kugle trængte ind i hans kranium.

Han så op på det enorme ansigt. Fyrre år havde det taget ham at finde ud af, hvilket smil der var skjult under det sorte overskæg. Åh, grusomme, unødige misforståelse! Åh, stædige, selvforskyldte eksil fra det kærlige bryst! To ginlugtende tårer sneg sig ned langs hans næse. Men det var okay, det hele var okay, kampen var ovre. Han havde vundet over sig selv. Han elskede Big Brother.

Appendiks

Principperne i nysprog

Nysprog var det officielle sprog i Oceanien og blev designet til at leve op til de ideologiske krav i Ingsoc, eller engelsk socialisme. I 1984 var der stadig ingen, der brugte nysprog som eneste kommunikationsform, hverken skriftligt eller mundtligt. Lederartiklerne i The Times var skrevet på nysprog, men det var en tour de force, som kun kunne udføres af en specialist. Det var forventet, at nysprog ville have erstattet gammelsprog (eller standardengelsk, som vi burde kalde det) omkring år 2050. I mellemtiden vandt det stadig mere indpas, og alle Partimedlemmer brugte flere og flere ord og grammatiske konstruktioner fra nysprog i almindelig dagligdags tale. Den version, der var i brug i 1984 og inkorporeret i niende og tiende udgave af Nysprog-ordbogen, var en foreløbig version og indeholdt en del overflødige ord og arkaiske vendinger, som efter planen skulle fjernes senere. Det er den endelige, perfektionerede version, som udtrykt i ellevte udgave af ordbogen, vi skal beskæftige os med her.

Formålet med nysprog var ikke blot at skabe et udtryksmiddel til den verdensanskuelse og de mentale vaner, der var passende for tilhængere af Ingsoc, men også at gøre alle andre måder at tænke på umulige. Hensigten var, at når nysprog var fuldt implementeret og gammelsprog helt glemt, skulle kætterske tanker – det vil sige tanker, der afveg fra Ingsocs principper – være bogstavelig talt utænkelige, i hvert fald i det omfang disse er afhængige af ord. Dets vokabularium var konstrueret således, at det kunne fungere som et præcist og ofte meget sofistikeret udtryk for enhver betydning, som et Partimedlem kunne tænkes at ville formidle, samtidig med at alle andre betydninger – og muligheden for at nå frem til disse ad indirekte veje – udelukkedes. Dette blev opnået til dels gennem opfindelsen af nye ord, men primært ved at eliminere uønskede ord og ved at fjerne uortodokse betydninger fra de ord, der måtte være tilbage, såvel som alle sekundære betydninger i det omfang, det overhovedet var muligt. For at komme med et enkelt eksempel: Ordet fri fandtes stadig på nysprog, men kunne kun bruges i sammenhænge som ”Denne hund er fri for lopper” eller ”Denne mark er fri for ukrudt”. Det kunne ikke bruges i den gamle forstand ”politisk fri” eller ”intellektuelt fri”, da politisk og intellektuel frihed ikke længere fandtes, end ikke som begreber, og derfor nødvendigvis måtte være navnløse. Udover afskaffelsen af decideret kætterske ord blev reduceringen af ordforrådet betragtet som et mål i sig selv, og intet ord, som kunne afskaffes, fik lov til at overleve. Nysprog var designet til ikke at udvide, men begrænse tankens rækkevidde, og dette mål blev indirekte fremhjulpet ved at skære antallet af ordmæssige valgmuligheder ned til et minimum.

Nysprog var baseret på engelsk, som vi kender det, om end mange sætninger, selv når de ikke indeholdt nyopfundne ord, ville være tæt på uforståelige for en engelsktalende fra vor egen tid. Nysprog-ord var inddelt i tre distinkte klasser, kendt som A-vokabulariet, B-vokabulariet (også kaldet sammensatte ord) og C-vokabulariet. Det enkleste er at diskutere de tre ordklasser hver for sig, men sprogets grammatiske særegenheder kan behandles i afsnittet om A-vokabulariet, idet de samme regler gælder for alle tre klasser.

A-vokabulariet. A-vokabulariet bestod af de ord, der var nødvendige for at få hverdagen til at fungere – ord relateret til indtag af mad og drikke, arbejde, påklædning, gang på trapper, brug af køretøjer, havearbejde, madlavning og så fremdeles. Det udgjordes næsten udelukkende af ord, som vi i forvejen havde – ord som slå, løbe, hund, træ, sukker, hus, mark – men sammenlignet med nutidigt engelsk var antallet yderst begrænset, mens deres betydninger var langt mere rigidt defineret. Alle flertydigheder og kontekstafhængige nuancer var blevet luget væk. I det omfang det overhovedet var muligt, var et nysprog-ord af denne klasse simpelthen en staccatolyd, som udtrykte ét klart forstået koncept. Det ville have været aldeles umuligt at bruge A-vokabulariet til litterære formål eller politiske og filosofiske diskussioner. Hensigten var udelukkende at kunne udtrykke simple, formålsbestemte tanker, som regel omhandlende konkrete objekter eller fysiske handlinger.

Nysprogs grammatik havde to helt specielle karakteristika. Det første af disse var en næsten fuldstændig indbyrdes ombyttelighed mellem de forskellige elementer i en sætning. Ethvert af sprogets ord (i princippet også ganske abstrakte begreber som hvis eller når ) kunne bruges som enten verbum, substantiv, adjektiv eller adverbium. Der var aldrig nogen forskel mellem verbum og substantiv, når disse havde samme rod, og denne regel indebar ødelæggelse af mange arkaiske former. Ordet tanke, for eksempel, fandtes ikke på nysprog. Det blev erstattet af tænk, der fungerede som både verbum og substantiv. Der var ingen etymologiske principper involveret her; i visse tilfælde var det det oprindelige substantiv, der blev bevaret, i andre tilfælde verbet. Selv når betydningsmæssigt relaterede substantiver og verber ikke var etymologisk forbundne, blev det ene som oftest bortskaffet. Der var for eksempel ikke et ord som skære, idet dets betydning blev tilstrækkeligt dækket af substantiv-verbet kniv. Adjektiver blev dannet ved at tilføje suffikset - fuld til substantiv-verbet, mens adverbier dannedes ved at tilføje - mæssig. Således betød hastfuld ”hurtig”, mens hastmæssig betød ”i højt tempo”. Visse adjektiver, som vi også kender i dag, blev bevaret, såsom god, stærk, stor, sort og blød, om end deres samlede antal var meget beskedent. Der var ikke noget større behov for dem, da stort set alle adjektiviske betydninger kunne opnås ved at føje -fuld til substantiv-verbet. Meget få af de nuværende adverbier blev bevaret, bortset fra de få, der i forvejen endte på -mæssig. Det afsluttende -mæssig var ufravigeligt. Ordet godt blev eksempelvis erstattet af godmæssig.

Derudover kunne ethvert ord gøres negativt – og igen gjaldt dette i princippet for alle ord – ved at bruge affikset u-, eller styrkes af affikset plus- eller endda dobbeltplus-, hvis det skulle understreges yderligere. Således betød ukold ”varm”, mens pluskold og dobbeltpluskold betød henholdsvis ”meget kold” og ”ekstremt koldt”. Det var også muligt, ligesom på nutidigt engelsk, at modificere betydningen af næsten et hvilket som helst ord ved hjælp af præpositionelle affikser som før-, op-, ned- etc. Med sådanne metoder blev det muligt at gennemføre en massiv reduktion af ordforrådet. Et eksempel er ordet god. Der var ingen grund til at have et modsat ord som dårligt, da denne betydning kunne udtrykkes lige så godt, bedre, faktisk, med ugod. Det eneste, der krævedes i alle tilfælde, hvor to ord dannede et naturligt par modsætninger, var at beslutte, hvilket af dem, der skulle kasseres. Mørk, for eksempel, kunne erstattes af ulys, eller lys af umørk, alt efter præferencer.

Det andet karakteristiske særpræg ved nysprog-grammatik var dens regelmæssighed. Bortset fra enkelte undtagelser, omtalt nedenfor, fulgte alle bøjninger de samme regler. Således var alle verber i præteritum og perfektum participium ens og sluttede på -et. Præteritumformen af stjæle var derfor stjælet, præteritumformen af gøre var gøret og så videre gennem hele sproget; alle former som stjal, bragte, tog, gav etc. blev bortskaffet. Alle flertalsformer blev dannet ved at tilføje -r eller -er. Flertalsformen af mand, fisk, bog var mander, fisker, boger. Adjektiver gradbøjedes altid ved at tilføje -ere og -est (god, godere, godest ), mens uregelmæssige former og konstruktion med mere og mest blev elimineret.

De eneste ordklasser, der stadig kunne bøjes uregelmæssigt, var pronominer, demonstrative adjektiver og hjælpeverber. Disse blev brugt i overensstemmelse med hidtidige regler, bortset fra at der som relativt pronomen blev dømt unødvendigt og derfor afskaffet. Skal og skulle var blevet droppet og erstattet af vil og ville. Der var også visse uregelmæssigheder, hvad angik orddannelse affødt af behovet for hurtig og let tale. Et ord, der var svært at sige eller ofte blev hørt forkert, blev automatisk anset for at være et dårligt ord, og derfor blev ekstra bogstaver nogle gange indføjet i ord, eller gammeldags formuleringer bibeholdt for vellydens skyld. Men dette behov gjorde sig især gældende i forbindelse med B-vokabulariet. Hvorfor let udtale blev anset for så vigtigt, vil fremgå senere i denne artikel.

B-vokabulariet. B-vokabulariet bestod af ord, som var blevet bevidst konstrueret til politiske formål; det vil sige ord, som ikke alene i alle tilfælde havde en politisk betydning, men som også havde som formål at påtvinge brugeren en ønskværdig mental holdning. Uden fuldstændig forståelse for Ingsocs principper var det vanskeligt at bruge disse ord korrekt. I visse tilfælde kunne de oversættes til gammelsprog eller endda til ord fra A-vokabulariet, men som regel krævede det omstændelige parafraser og involverede altid tab af visse bitoner. B-ordene var en slags verbal stenografi, som ofte komprimerede en hel række ideer til nogle ganske få stavelser, men samtidig mere præcist og kraftfuldt end almindeligt sprog.

B-ordene var i alle tilfælde sammensatte ord. [2] De bestod af to eller flere ord, eller dele af ord, smedet sammen til et let formuleret hele. Den opståede sammensmeltning var altid et substantiv-verbum og bøjedes i overensstemmelse med de almindelige regler. For at tage et enkelt eksempel: Ordet godtænk, som i grove træk betyder ’ortodoksi’ eller, hvis man valgte at betragte det som verbum, ’at tænke på en ortodoks måde’, blev bøjet som følger: Substantiv-verbum: godtænk, præteritum og perfektum participium: godtænkt, præsens participium: godtænkende, adjektiv: godtænkefuld, adverbium; godtænkemæssig, verbalsubstantiv: godtænker.

B-ordene blev ikke baseret på noget etymologisk fundament. De ord, de blev dannet af, kunne være en hvilken som helst del af talesproget og kunne anbringes i en hvilken som helst rækkefølge og forvanskes på enhver måde, der gjorde dem lette at udtale, samtidig med at deres oprindelse blev antydet. I ordet krimitænk (tankeforbrydelse), for eksempel, var tænk placeret til sidst, mens det i tænkpol (Tankepolitiet) kom først, efterfuldt af et led (politi), som havde mistet sine sidste to stavelser. På grund af de større vanskeligheder med at sikre vellyd var uregelmæssige former mere almindelige i B-vokabulariet end i A-vokabulariet. For eksempel var de adjektiviske former af Minisand, Minipax og Minikær henholdsvis Minisandfuld, Minifredfuld og Minikærfuld, simpelthen fordi Minisandhedsfuld, Minipaxfuld og Minikærlighedsfuld var en smule besværlige at sige. Men i princippet kunne alle B-ord bøjes, og alle blev bøjet på nøjagtig samme måde.

Nogle B-ord havde yderst raffinerede betydninger, knap nok forståelige for folk, der ikke mestrede sproget som helhed. Tag for eksempel en typisk sætning fra en leder i The Times : Gammeltænkere umaveføler Ingsoc. Den korteste gengivelse, man ville kunne lave på gammelsprog, ville være: ”De, hvis tankegods blev dannet før Revolutionen, kan ikke have en komplet emotionel forståelse for den engelske socialismes principper.” Men det er ikke engang en dækkende oversættelse. Til en begyndelse måtte man, for at begribe den fulde betydning af den citerede sætning, have en klar idé om, hvad Ingsoc dækker over. Desuden kunne kun en person, der var helt og aldeles hjemme i Ingsoc, begribe den fulde kraft i ordet maveføl, som underforstår en blind, entusiastisk accept, der er svær at forestille sig i dag, eller ordet gammeltænk, som var uløseligt forbundet med tanker om moralsk slethed og dekadence. Men den egentlige funktion af visse ord på nysprog, hvoraf gammeltænk var et, var ikke så meget at udtrykke betydninger som at ødelægge dem. Disse ord, som der nødvendigvis kun var få af, havde fået deres betydning bredt ud, indtil de i sig selv indeholdt en hel række ord, som, da de nu var tilstrækkeligt dækket af én altomfattende vending, så kunne afskaffes og glemmes. Det største problem, som redaktørerne på Nysprog-ordbogen stod overfor, var ikke at finde på nye ord, men snarere at sikre sig, hvad de ord, de havde fundet på, betød. Det vil sige at fastslå, hvilke andre ord de overflødiggjorde ved deres eksistens.

Som vi allerede har set med ordet fri, blev ord, hvis tidligere betydning nu kunne betragtes som kættersk, somme tider bibeholdt for bekvemmelighedens skyld, men kun hvis man helt kunne udviske den uønskværdige betydning. Talløse andre ord som ære, retfærdighed, moral, internationalisme, demokrati, videnskab og religion var simpelthen ophørt med at eksistere. Et par paraplybegreber dækkede dem og afskaffede dem derved. Alle vendinger, som omhandlede koncepter som frihed og lighed, for eksempel, blev omfattet af ordet krimitænk, mens ord, som hentydede objektivitet og rationalisme, blev dækket af begrebet gammeltænk. Større nøjagtighed ville have været farlig. Det, som var krævet af et Partimedlem, var en verdensanskuelse, der mindede om de ældgamle hebræere, som vidste, uden at vide meget andet, at alle andre lande tilbad ’falske guder’. De behøvede ikke at vide, at disse guder hed Baal, Osiris, Molok, Ashtaroth og så videre; det var givetvis gavnligere for ortodoksien jo mindre, de vidste. De kendte til Jehova og Jehovas bud og vidste derfor, at alle guder med andre navne eller andre egenskaber var falske guder. På lidt samme måde vidste Partimedlemmer, hvad der kendetegnede korrekt adfærd, og i yderst vage, generaliserede vendinger vidste man også, på hvilke måder det var muligt at afvige herfra. Seksuallivet var for eksempel helt og aldeles reguleret af de to nysprog-ord sexforbryde (seksuel immoralitet) og godsex (kyskhed). Sexforbryde dækkede over enhver form for seksuelle ugerninger, såsom utugt, utroskab, homoseksualitet og andre perversioner, samt almindeligt samleje praktiseret for fornøjelsens skyld. Der var ingen grund til at opregne og specificere dem hver for sig, da de alle var lige fordømmelige og i princippet blev straffet med døden. I C-vokabulariet, som bestod af videnskabelige og tekniske termer, kunne det være nødvendigt at give visse seksuelle afvigelser særlige betegnelser, men den almindelige borger havde ingen brug for dem. Han vidste, hvad der mentes med godsex – almindeligt seksuelt samkvem mellem mand og kone med det ene formål at få børn og uden nogen fysisk fornøjelse for kvinden. Alt andet var seksualforbrydelse. På nysprog var det sjældent muligt at følge en kættersk tanke længere end til den erkendelse, at den var kættersk. Hinsides denne erkendelse fandtes de påkrævede ord ikke.

Intet ord fra B-vokabulariet var ideologisk neutralt. En stor del var eufemismer. Disse ord, eksempelvis glædeslejr (tvangsarbejdslejr) og Minipax (Ministeriet for Fred, det vil sige Ministeriet for Krig), betød næsten det stik modsatte af det, de angav at betyde. Andre ord demonstrerede til gengæld en direkte og hånlig forståelse for det oceaniske samfunds sande natur. Et eksempel var prolleføde, hvilket betegnede den tarvelige underholdning og de forfalskede nyheder, som Partiet delte ud til masserne. Atter andre ord var ambivalente og havde konnotationen ’godt’, når det blev brugt om Partirelaterede emner, og ’dårligt’, når det blev brugt om fjender. Men derudover var der et stort antal ord, som ved første øjekast lod til blot at være forkortelser, og som hentede deres ideologiske farvning fra deres struktur snarere end fra deres betydning.

I det omfang det kunne tilrettelægges, blev alt, hvad der havde eller kunne have politisk signifikans, placeret i B-vokabulariet. Navnene på alle organisationer og sammenslutninger og doktriner og lande og institutioner og offentlige bygninger blev uvægerligt skåret ned til et enkelt let udtaleligt ord med det mindste antal stavelser, der kunne bevare den oprindelige afledning. I Ministeriet for Sandhed blev Arkivafdelingen, hvor Winston Smith arbejdede, for eksempel kaldt Arkaf, Fiktionsafdelingen hed Fikaf, Teleprogramafdelingen hed Teleaf og så videre. Det var ikke udelukkende et spørgsmål om at spare tid. Selv i det tyvende århundredes første årtier havde forkortede og sammenpressede ord og vendinger været et karakteristisk træk ved politisk sprog, og det var blevet bemærket, at tendensen til at benytte forkortelser af denne art var mest udtalt i totalitære stater og totalitære organisationer. Eksempler omfattede nazi, Gestapo, Komintern, Inprecor, agitprop. I begyndelsen blev denne praksis mere eller mindre instinktivt taget i brug, men på nysprog havde den et bevidst formål. Man konkluderede, at man ved at forkorte et navn diskret indsnævrede og ændrede dets betydning, fordi de fleste af de associationer, som ellers klæbede til det, blev skåret væk. Begrebet Kommunistisk Internationale fremkalder billeder af universelt menneskeligt broderskab, røde faner, barrikader, Karl Marx og Pariserkommunen. Ordet Komintern antyder til gengæld blot en tæt sammentømret organisation og en veldefineret række doktriner. Det hentyder til noget, der synes lige så genkendeligt, og med et lige så begrænset formål som en stol eller et bord. Komintern er et ord, der kan siges næsten uden at tænke, hvorimod Kommunistisk Internationale er en vending, som man nærmest er forpligtet til at overveje i det mindste et øjeblik. På samme måde er der færre og nemmere kontrollerede associationer forbundet med et ord som Minisand end med dem, der knytter sig til Ministeriet for Sandhed. Det var motiverne bag ikke alene vanen med at forkorte, når det kunne lade sig gøre, men også bag den næsten overdrevne omhyggelighed der blev lagt i at gøre alle ord lette at udtale.

På nysprog vejede vellyd tungere end alle andre hensyn, bortset fra betydningens nøjagtighed. Regelmæssig grammatik blev uvægerligt ofret på vellydens alter, når det skønnedes nødvendigt. Og med rette, da det, der krævedes, først og fremmest af politiske hensyn, var korte, afsnubbede ord, hvis betydning var umisforståelige, som kunne siges hurtigt, og som ikke gav anledning til for mange ekkoer i den talendes hoved. Ordene fra B-vokabulariet fik ovenikøbet yderligere kraft fra deres betragtelige ensartethed. Langt de fleste ord – godtænk, Minipax, prolleføde, sexforbryde, glædeslejr, Ingsoc, maveføl, tankepol og utallige andre – havde to til fire stavelser, hvor trykket var nogenlunde ligeligt fordelt. Brugen af disse ord opmuntrede til en hurtig og hakkende måde at tale på, der på én gang er staccato og monoton. Og det var lige præcis hensigten. Målet var at gøre tale, og især tale om emner, der ikke var ideologisk neutrale, uafhængig af bevidstheden i så vid udstrækning som muligt. I forbindelse med det almindelige hverdagsliv var det uden tvivl nødvendigt, i hvert fald somme tider, at tænke sig om, før man sagde noget, men skulle et Partimedlem fælde en politisk eller etisk dom, måtte vedkommende være i stand til at udspy de korrekte holdninger lige så hurtigt og automatisk, som et maskingevær udspyer kugler. Partimedlemmer var trænet i dette; sproget gav dem et stort set fejlsikkert værktøj, og ordenes tekstur med de hårde lyde og en vis villet grimhed, som stemte ganske nøjagtigt overens med ånden i Ingsoc, fremhjalp processen yderligere.

Det samme gjorde et beskedent antal ord at vælge imellem. Sammenlignet med vores aktuelle ordforråd var nysprog ret begrænset, og der blev konstant udtænkt nye måder at reducere det på. Faktisk adskilte nysprog sig fra stort set alle andre sprog derved, at dets ordforråd blev mindre snarere end større år for år. Hver reduktion var en gevinst, idet et indsnævret felt at vælge fra mindskede fristelsen til at tænke efter. I sidste ende håbede man at kunne frembringe forståelig tale direkte fra stemmebåndet uden overhovedet at involvere hjernens centre. Dette mål blev erkendt ganske utvetydigt via ordet andetale, der betød ’at rappe som en and’. I lighed med andre ord fra B-vokabulariet havde andetale en vis tvetydighed. Såfremt de holdninger, der blev rappet, var ortodokse, var ordet ment som uforbeholden ros, og da The Times omtalte en af Partiets talere som en dobbeltplusgod andetaler, var det en overstrømmende kompliment.

C-vokabulariet. C-vokabulariet var et supplement til de andre og bestod udelukkende af videnskabelige og tekniske termer. De mindede om dem, vi bruger i dag, og var dannet af de samme rødder, men der blev gjort stor umage med hensyn til yderst rigide definitioner og bortfjernelse af uønskede betydninger. De fulgte de samme grammatiske regler som ord fra de to andre vokabularier. Meget få C-ord kunne bruges i forbindelse med hverdagssprog eller politiske taler. Alle videnskabsfolk og teknikere kunne finde de ord, han eller hun havde brug for, på en liste, der var helliget vedkommendes professionelle felt, men var sjældent bekendt med mere end en håndfuld ord fra de øvrige lister. Kun ganske få ord optrådte på alle lister, og der var intet ordforråd, som var udtryk for videnskabens funktion som mental vane eller tænkemåde, uanset de specifikke fagområder. Faktisk var der ikke noget ord for ’videnskab’, da alle de betydninger, dette ord kunne tænkes at have, i forvejen var tilstrækkeligt dækket af ordet Ingsoc.

Ovenstående gennemgang viser, at det var tæt på umuligt at give udtryk for uortodokse holdninger på nysprog. Selvfølgelig var det muligt at ytre kætterier af grov karakter, som nærmest kan sammenlignes med blasfemi. Det ville for eksempel have været muligt at sige: ”Big Brother er ugod.” Men denne erklæring, som for det ortodokse øre kun formidlede en selvindlysende absurditet, kunne ikke underbygges af rationelle argumenter, fordi de nødvendige ord ikke var tilgængelige. Ideer, som var ugunstige for eller i modstrid med Ingsoc, kunne kun overvejes i vage, ordløse former, og kun navngives i meget brede vendinger, som omfattede og fordømte hele grupper af kætterier uden derved at definere dem. Faktisk kunne man kun bruge nysprog til uortodokse formål ved illegalt at oversætte visse ord tilbage til gammelsprog. For eksempel var Alle mander er lige en mulig nysprog-sætning, men kun på samme måde som Alle mænd er rødhårede er en mulig gammelsprog-sætning. Den indeholdt ikke nogen grammatisk fejl, men udtrykte en håndgribelig usandhed, det vil sige, at alle mænd har samme størrelse, vægt og styrke. Politisk lighed var et koncept, der ikke længere fandtes, og denne sekundære betydning var følgelig blevet udrenset fra ordet lige. I 1984, da gammelsprog stadig var den almindeligste kommunikationsform, var der en teoretisk fare for, at man ved at bruge nysprog-ord kunne komme i tanke om deres oprindelige betydning. I praksis var det ikke svært for nogen med et nogenlunde sikkert greb om dobbelttænk at undgå det, men i løbet af et par generationer var selv muligheden for sådanne fejltrin helt forsvundet. En person, der voksede op med nysprog som sit eneste sprog, ville ikke vide, at lige engang havde haft den sekundære betydning ’politisk lige’, eller at fri engang havde betydet ’intellektuelt fri’, ligesom en, som aldrig havde hørt om skak, ikke ville kende til de sekundære betydninger af ord som ’dronning’ eller ’tårn’. Der var mange forbrydelser og fejl, som det var umuligt for folk at begå, simpelthen fordi de var navnløse og derfor utænkelige. Og man kunne let forudse, at nysprogs særlige karakteristika i tidens løb ville blive mere og mere udtalte – der ville blive færre og færre ord med mere og mere rigide betydninger, således at muligheden for at bruge dem på upassende måder konstant forringedes.

Når gammelsprog én gang for alle var blevet udfaset, ville den sidste forbindelse til fortiden være brudt. Historien var allerede skrevet om, men fragmenter af fortidens litteratur havde overlevet her og der, kun nødtørftigt censureret, og så længe man besad et vist kendskab til gammelsprog, var det muligt at læse dem. I fremtiden ville sådanne fragmenter, selv hvis de skulle have overlevet, være uforståelige og uoversættelige. Det var umuligt at oversætte tekst på gammelsprog til nysprog, medmindre den refererede til enten en teknisk proces eller en meget simpel hverdagsaktivitet eller i forvejen havde ortodokse tendenser ( godtænkfuld ville det hedde på nysprog). I praksis betød det, at ingen bog skrevet før omkring 1960 kunne oversættes i sin helhed. Prærevolutionær litteratur kunne kun underkastes ideologisk oversættelse – det vil sige omfattende ændringer i strukturel mening såvel som sprog. Tag for eksempel dette velkendte afsnit fra Uafhængighedserklæringen:

Vi anser disse sandheder for selvindlysende, at alle mennesker er skabt lige, og at de af deres Skaber har fået visse umistelige rettigheder, heriblandt retten til liv, frihed og stræben efter lykke. At for at sikre disse rettigheder er blandt mennesker oprettet regeringer, hvis retfærdige magt hviler på de styredes samtykke, og når som helst nogen regeringsform bliver ødelæggende for disse formål, er det folkets ret at ændre eller ophæve den og at indsætte en ny regering...

Det ville have været helt umuligt at gengive denne tekst på nysprog, samtidig med at den originale mening bevaredes. Det nærmeste, man kunne komme, ville være at indregne hele afsnittet i det ene ord krimitænk. En fuldstændig oversættelse kunne kun være en ideologisk oversættelse, hvorved Jeffersons ord ville blive forvandlet til en lovprisning af totalitær regeringsførelse.

En væsentlig del af fortidens litteratur var faktisk allerede i færd med at blive transformeret på denne måde. Visse anseelsesmæssige hensyn gjorde det ønskværdigt at bevare mindet om enkelte historiske skikkelser, samtidig med at deres bedrifter blev tilpasset filosofien i Ingsoc. Udvalgte forfattere som Shakespeare, Milton, Swift, Byron, Dickens og andre blev derfor oversat, og når denne opgave var fuldført, blev deres originale tekster destrueret sammen med al anden litteratur fra fortiden. Disse oversættelser var et langsommeligt og vanskeligt opdrag, og det forventedes ikke, at de ville være færdige før første eller andet årti i det enogtyvende århundrede. Der var også store mængder rent utilitaristisk litteratur – uundværlige tekniske manualer og lignende – som skulle behandles på samme måde. Det var primært for at give tid til det præliminære oversættelsesarbejde, at den endelige og totale indførelse af nysprog var blevet dekreteret til så sent som 2050.

Noter

1

Nysprog var det officielle sprog i Oceanien. Dets struktur og etymologi behandles i appendikset.

2

Sammensatte ord som for eksempel taleskriver fandtes selvfølgelig i A-vokabulariet, men var blot belejlige forkortelser og havde ingen særlig ideologisk farvning.

Om 1984

George Orwells klassiker nyoversat for første gang siden den oprindelige udgivelse i 1949.

"Den, der kontrollerer fortiden,
kontrollerer fremtiden;
den, der kontrollerer nutiden,
kontrollerer fortiden."

Alt hvad du tænker og gør, registreres og rapporteres til Tankepolitiet. Det er år 1984. Winston Smith bor i Oceanien, hvor Partiet og den allestedsnærværende Big Brother overvåger borgerne ned til mindste detalje. Winston arbejder i Ministeriet for Sandhed, hvor han redigerer gamle dokumenter og aviser, så historien altid fremstår i overensstemmelse med Partiets sandhed. Men Winston længes efter frihed, og han opdager hurtigt, at den trang er livsfarlig.

1984 er et stærkt forsvar for tankens frihed, og George Orwells dystopi er mere aktuel end nogensinde.

Table of Contents

- Titel

- Kolofon

- 1984: Første del

- Kapitel 1
- Kapitel 2
- Kapitel 3
- Kapitel 4
- Kapitel 5
- Kapitel 6
- Kapitel 7
- Kapitel 8

- Anden del

- Kapitel 1
- Kapitel 2
- Kapitel 3
- Kapitel 4
- Kapitel 5
- Kapitel 6
- Kapitel 7
- Kapitel 8
- Kapitel 9
- Kapitel 10

- Tredje del

- Kapitel 1
- Kapitel 2
- Kapitel 3
- Kapitel 4
- Kapitel 5
- Kapitel 6

- Appendiks
- Noter
- Om "1984"