Author: Wade Cook
Date: 1982-01-01 08:00:00+00:00
Description: Under sina sista timmar i Ovala rummet benådar den avgående presidenten en ökänd Washington-agent, Joel Backman, som tillbringat de senaste sex åren i ett federalt fängelse. Ingen vet att presidenten gör detta efter enorma påtryckningar från CIA. Det verkar som om Backman under sina glansdagar lyckats få tillgång till hemliga fakta som äventyrar världens mest sofistikerade system för satellitövervakning. Backman smugglas i tysthet ut ur landet i ett militärt transportplan, förses med ett nytt namn, en ny identitet och en ny vistelseort i Italien. När han väl är där kommer CIA att läcka informa
Rights: © John Grisham 2021

Agenten

John Grisham

Översättning av Lennart Olofsson

ALBERT BONNIERS FÖRLAG

1

Under de sista timmarna av ett presidentskap som rentav kunde komma att väcka mindre intresse bland historiker än William Henry Harrisons (han avled trettioen dagar efter det att han svor eden), satt Arthur Morgan i Ovala rummet och häckade tillsammans med sin ende kvarvarande vän och begrundade de beslut han hade kvar att fatta. Just då kändes det som om han hade sjabblat bort allting under de gångna fyra åren, och han var inte helt övertygad om att han i detta sena skede på något sätt skulle kunna göra det rätta. Hans vän var heller inte säker på det, även om han som vanligt inte sa mycket, och när han sa någonting var det sådant som presidenten ville höra.

Det handlade om benådningar – desperata vädjanden från tjuvar, förskingrare och lögnare. Somliga satt fortfarande i fängelse, medan andra som hade avtjänat sina straff ändå ville ha sina namn rentvådda och sina omhuldade rättigheter återupprättade. Alla påstod sig vara vänner, vänner till vänner eller trogna anhängare, men det var bara några få som hade haft tillfälle att uttrycka sitt stöd före denna elfte timme. Så sorgligt det var att han efter fyra tumultartade år som den fria världens ledare skulle sluta med en ömklig hög nådeansökningar från en samling skurkar. Vilka tjuvar skulle tillåtas stjäla igen? Det var den tunga fråga som presidenten stod inför medan timmarna kröp fram.

Den siste vännen var Critz, en gammal studiekamrat från tiden på Cornell, då Morgan var studentföreningens ordförande medan Critz mixtrade med valurnorna. De senaste fyra åren hade Critz arbetat som pressekreterare, stabschef, nationell säkerhetsrådgivare och rentav utrikesminister, även om det bara varade i tre månader och fick ett snabbt slut när Critz unika syn på diplomati sånär utlöste tredje världskriget. Hans senaste utnämning hade skett i oktober, under återvalskampanjens sista hektiska veckor. Opi-nions-undersökningarna visade att president Morgan låg långt efter i minst fyrtio delstater, och när Critz tog kontrollen över kampanjen lyckades han förlora resten av landet, utom möjligen Alaska.

Det blev ett historiskt val. Aldrig tidigare hade en sittande president fått så få elektorsröster. Närmare bestämt tre stycken, alla från Alaska, den enda delstat som Morgan, på Critz inrådan, inte hade besökt. Femhundratrettiofem röster på utmanaren, tre på president Morgan. Ordet ”jordskredsseger” var alldeles för blekt för att beskriva brakförlusten.

När rösterna väl hade räknats bestämde sig utmanaren för att lyssna på dåliga rådgivare och bestrida valresultatet i Alaska. Varför inte försöka få samtliga 538 elektorsröster? resonerade han. En kandidat till presidentämbetet skulle aldrig mer få möjlighet att så fullständigt sopa banan med motståndaren, att vinna en sådan totalseger. Presidenten led ännu mer medan det pågick processer i Alaska. När Högsta domstolen i delstaten slutligen tilldelade honom dess tre elektorsröster skålade han och Critz ytterst dämpat i champagne.

President Morgan hade blivit förtjust i Alaska, trots att slut-resultatet bara gav honom sjutton rösters övervikt.

Han borde ha undvikit fler delstater.

Han förlorade till och med i Delaware, där den en gång upplysta väljarkåren hade låtit honom sitta som guvernör i åtta fantastiska år. På samma sätt som Morgan inte tog sig tid att besöka Alaska hade motståndaren ignorerat Delaware helt och hållet – ingen kampanjorganisation att tala om, ingen TV-reklam, inte ett enda besök. Ändå fick motståndaren 52 procent av rösterna!

Critz satt i en svällande skinnfåtölj och höll i ett anteckningsblock med en lista med hundra saker som måste åtgärdas omedelbart. Han såg presidenten gå sakta från det ena fönstret till det andra och kika ut i mörkret medan han drömde om hur det kunde ha varit. Mannen var deprimerad och förödmjukad. Vid femtio-åtta års ålder var hans liv över och hans karriär ödelagd, och äktenskapet knakade i fogarna. Mrs Morgan hade redan flyttat tillbaka till Wilmington och hånskrattade öppet åt tanken på att bo i en stuga i Alaska. Critz betvivlade i all tysthet vännens förmåga att jaga och fiska under återstoden av sitt liv, men utsikten att bo trehundra mil från mrs Morgan var förstås mycket tilltalande. De skulle kanske ha vunnit i Nebraska om inte den ganska högdragna första damen inte hade kallat fotbollslaget för ”Sooners”, Okla-homas bästa lag.

Nebraska Sooners!

Över en natt rasade Morgans opinionssiffror i både Nebraska och Oklahoma, och han återhämtade sig aldrig.

I Texas provsmakade hon en prisbelönt chili con carne och började kräkas. När hon blev förd till sjukhus fångade en mikrofon upp hennes fortfarande berömda ord: ”Hur kan ni vara så primitiva att ni äter denna vedervärdiga sörja?”

Nebraska har fem elektorsröster. Texas har trettiofyra. Att förolämpa fotbollslaget var ett misstag som de kunde ha överlevt. Ingen kandidat kunde emellertid komma undan med en så nedsättande beskrivning av chili con carne från Texas.

Vilken valkampanj! Critz kände sig frestad att skriva en bok. Någon måste sätta katastrofen på pränt.

Deras samarbete under nästan fyrtio år var på väg mot sitt slut. Critz hade ordnat ett jobb hos en underleverantör till försvaret med 200 000 dollar i årslön, och han tänkte börja föreläsa för 50 000 dollar gången om någon var desperat nog att betala det. -Efter att ha ägnat sitt liv åt offentlig tjänst var han utfattig och åldrades snabbt, och han var otålig att dra in lite pengar.

Presidenten hade sålt sitt praktfulla hem i Georgetown och gjort en enorm vinst. Han hade köpt en liten ranch i Alaska, där folk uppenbarligen beundrade honom. Han tänkte tillbringa resten av sina dagar där med att jaga, fiska och kanske skriva sina memoarer. Vad han än kom att göra i Alaska skulle det inte ha någonting med politik eller Washington att göra. Han tänkte inte bli den åldrade statsmannen, en ”grand old man” på partyn, en erfaren-hetens visa röst. Inga avskedsturnéer, tal på partikonvent eller hedersprofessurer i statskunskap. Inget presidentbibliotek. Folket hade uttalat sig med klar och ljudlig stämma. Om de inte ville ha honom kunde han sannerligen leva utan dem.

”Vi måste fatta ett beslut om Cuccinello”, sa Critz. Presidenten stod kvar vid ett av fönstren och tittade över ingenting i mörkret medan han fortsatte att fundera över Delaware. ”Vem då?”

”Figgy Cuccinello, filmdirektören som blev dömd för att ha haft sexuellt umgänge med en ung stjärna.”

”Hur ung?”

”Femton år, tror jag.”

”Det är väldigt ungt.”

”Ja, det är det. Han flydde till Argentina, och där har han vistats i tio år. Nu har han fått hemlängtan och vill komma tillbaka och fortsätta med sina vidriga filmer. Han säger att konsten kallar på honom.”

”Det är kanske de unga flickorna som kallar på honom.”

”Det med.”

”Sjutton år skulle inte störa mig. Men femton är för ungt.”

”Han har höjt erbjudandet till fem miljoner.”

Presidenten vände sig om och såg på Critz. ”Erbjuder han fem miljoner för en benådning?”

”Ja, och han måste agera snabbt. Pengarna ska överföras från Schweiz. Klockan är tre på natten där borta.”

”Vart skulle de gå?”

”Vi har konton utomlands. Det är enkelt.”

”Vad skulle pressen göra?”

”Det skulle bli otäckt.”

”Det är alltid otäckt.”

”Det här skulle bli ovanligt otäckt.”

”Jag bryr mig faktiskt inte om pressen”, sa Morgan.

Varför frågade du då? ville Critz säga.

”Kan pengarna spåras?” frågade presidenten och vände sig mot fönstret igen.

”Nej.”

Presidenten kliade sig i nacken med högerhanden, vilket han alltid gjorde när han brottades med ett svårt beslut. Tio minuter innan han var nära att atombomba Nordkorea hade han kliat sig tills huden sprack upp och blodet rann ner på den vita skjortans krage. ”Svaret är nej”, sa han. ”Femton är för ungt.”

Dörren öppnades utan förvarnande knackning, och Artie Morgan, presidentens son, stegade in med en ölflaska i ena handen och några papper i den andra. ”Jag pratade just med CIA”, sa han förstrött. Han bar urblekta jeans och hade inga strumpor. ”Maynard är på väg.” Han slängde papperen på skrivbordet, lämnade rummet och drämde igen dörren efter sig.

Artie skulle ta emot de fem miljonerna utan att tveka, tänkte Critz, oavsett hur gammal flickan var. Femton år var absolut inte för ungt för Artie. De kunde ha vunnit i Kansas om Artie inte hade blivit ertappad tillsammans med tre hejaklacksledare på ett motell i Topeka och den äldsta av dem visade sig vara sjutton år. En publikfriande åklagare hade till slut lagt ner åtalet – två dagar efter valet – när de tre flickorna skriftligen intygade att de inte hade haft sex med Artie. De tänkte ha det, de var i själva verket bara några sekunder från att inleda alla möjliga sorters förlustelser, när en av mödrarna knackade på motellrumsdörren och förhindrade en orgie.

Presidenten satte sig i den skinnklädda gungstolen och låtsades bläddra i några intetsägande papper. ”Har vi något nytt om Backman?” frågade han.

Under sina arton år som chef för CIA hade Teddy Maynard varit i Vita huset mindre än tio gånger. Aldrig för att äta middag (han tackade alltid nej av hälsoskäl) och aldrig för att säga hej till någon utländsk höjdare (vilket han struntade fullständigt i). Medan han fortfarande kunde gå hade han varit där några enstaka gånger för att rådgöra med den som nu var president och kanske en eller ett par av hans närmaste män. Sedan han hamnade i rullstol hade hans samtal med Vita huset skett per telefon. Vid två tillfällen hade en vicepresident faktiskt blivit körd till Langley för att träffa mr Maynard.

Den enda fördelen med att sitta i rullstol var att den försåg honom med en utmärkt ursäkt att ge sig av eller stanna kvar eller göra i stort sett som han behagade. Ingen ville köra med en handikappad gammal man.

Han hade varit spion i nästan femtio år och föredrog numera lyxen att se rakt bakåt när han skulle någonstans. Han blev körd i en omärkt, vit skåpbil – med skottsäkra rutor, bly i karossen och två tungt beväpnade grabbar bakom den tungt beväpnade chauffören – där rullstolen spändes fast vid golvet där bak, vänd bakåt så att Teddy kunde se trafiken som inte kunde se honom. Ytterligare två skåpbilar följde efter, och alla missriktade försök att närma sig chefen skulle stoppas ögonblickligen. Man väntade sig inget sådant. De flesta trodde att Teddy Maynard antingen var död eller fördrev sin sista tid på något hemligt vårdhem dit man skickade gamla spioner för att dö.

Teddy ville ha det så.

Han var insvept i en grov och grå filt och sköttes om av Hoby, hans trogna adjutant. Medan skåpbilen rullade på Beltway i stadiga nittiofem kilometer i timmen smuttade Teddy på grönt te som Hoby hade hällt upp ur en termos och iakttog bilarna bakom dem. Hoby satt bredvid rullstolen på en skinnpall som tillverkats speciellt åt honom.

Efter en klunk te sa Teddy: ”Var är Backman just nu?”

”I cellen”, svarade Hoby.

”Och vårt folk är hos fängelsedirektören?”

”De sitter och väntar i hans kontorsrum.”

Ännu en smutt te ur en pappersmugg som försiktigtvis hölls med båda händerna. De var späda och ådrade och hade samma färg som lättmjölk, som om de redan hade dött och tålmodigt väntade på resten av kroppen. ”Hur lång tid tar det att få ut honom ur landet?”

”Runt fyra timmar.”

”Och planerna är klara?”

”Allt är förberett. Vi väntar bara på grönt ljus.”

”Jag hoppas att den där idioten ser det på samma sätt som jag.”

Critz och idioten stirrade på Ovala rummets väggar, och den tunga tystnaden bröts då och då av en kommentar om Joel Backman. De måste prata om någonting, för ingen av männen ville nämna vad han egentligen hade i tankarna.

Kan detta vara sant?

Är detta verkligen slutet?

Fyrtio år. Från Cornell till Vita huset. Slutet kom så plötsligt att de inte hade haft tillräckligt med tid för att förbereda sig. De hade räknat med mer än fyra år. Fyra års upphöjdhet medan de omsorgsfullt byggde upp någonting och sedan red ädelmodigt mot solnedgången.

Det var redan sent, men det verkade bli ännu mörkare utanför. Fönstren ut mot Rosenträdgården var svarta. Klockan ovanför den öppna spisen tickade nästan hörbart under den sista nerräkningen.

”Vad kommer pressen att göra om jag benådar Backman?” frågade presidenten, och det var inte första gången.

”De kommer att få spader.”

”Det skulle kunna bli roligt.”

”Du är inte här då.”

”Nej, det är jag inte.” Efter det formella överlämnandet av makten vid middagstid nästa dag skulle hans flykt från Washington inledas med ett privat jetplan (som ägdes av ett oljebolag) till en gammal väns villa på ön Barbados. Enligt Morgans instruktioner hade alla TV-apparater avlägsnats från huset, inga dagstidningar eller tidskrifter skulle delas ut, och alla telefoner hade kopplats ur. Han ville inte ha kontakt med någon, inte ens med Critz, och särskilt inte med mrs Morgan, på minst en månad. Han struntade i om hela Washington brann ner. Innerst inne hoppades han faktiskt det.

Efter Barbados skulle han slinka iväg till den lilla ranchen i Alaska, och där skulle han fortsätta att ignorera omvärlden medan vintern gick och han väntade på vårens ankomst.

”Borde vi benåda honom?” undrade presidenten.

”Antagligen”, sa Critz.

Presidenten hade övergått till att säga ”vi”, vilket han brukade göra när ett eventuellt impopulärt beslut skulle fattas. När det gällde de enkla var det alltid ”jag”. När han behövde någon att stödja sig på, och i synnerhet när han behövde någon att skylla på, breddade han beslutsprocessen och lät den innefatta Critz.

Critz hade tagit på sig skulden i fyrtio år, och även om han förvisso var van vid det var han likafullt trött på det. Han sa: ”Det är sannolikt så att vi inte skulle sitta här om det inte hade varit för Joel Backman.”

”Det kan du ha rätt i”, sa presidenten. Han hade alltid hävdat att han blev vald tack vare sin enastående kampanj, sin karismatiska personlighet, sin nästan kusliga insiktsfullhet i aktualiteter och sina klara framtidsvisioner för Amerika. Att till slut medge att han hade Joel Backman att tacka för alltihop var nästan chockerande.

Critz var emellertid för härdad och för trött för att bli chockad.

Sex år tidigare hade Backmanskandalen kastat en skugga över stora delar av Washington och till slut besudlat även Vita huset. Den annars populäre presidenten hamnade i skuggan av ett mörkt moln som banade väg för Arthur Morgan så att han kunde stappla in i Vita huset.

Nu när han skulle stappla ut gladde han sig åt tanken på ett sista slag i ansiktet på det etablissemang som hade tagit avstånd från honom under fyra år. En benådning av Joel Backman skulle skaka om väggarna i varenda kontorsbyggnad i Washington och driva massmedierna till pladdrande vanvett. Morgan tyckte om den tanken. Medan han låg och solade sig på Barbados skulle staden drabbas av ännu ett sammanbrott när kongressledamöter krävde utredningar, åklagare agerade framför kamerorna och de olidliga förståsigpåarna snattrade oupphörligt i nyhetssändningarna.

Presidenten log mot mörkret.

På Arlington Memorial Bridge över floden Potomac fyllde Hoby på CIA-chefens pappersmugg med grönt te. ”Tack så mycket”, sa Teddy med mild röst. ”Vad tänker vår gosse göra när han lämnar ämbetet i morgon?” frågade han.

”Han tänker fly landet.”

”Han borde ha gett sig av tidigare.”

”Han ska tillbringa en månad i Karibiska havet, slicka sina sår, ignorera allt, tjura och vänta på att någon ska visa sig intresserad av honom.”

”Och mrs Morgan?”

”Hon är redan tillbaka i Delaware och spelar bridge.”

”Ska de skiljas?”

”Om han är smart. Vem vet?”

Teddy smuttade försiktigt på teet. ”Så vad har vi att komma med om Morgan sätter sig på tvären?”

”Det tror jag inte att han kommer att göra. De inledande sam-talen har gått bra. Critz verkar vara med på det. Just nu har han mycket bättre koll på läget än Morgan. Critz vet att de aldrig skulle ha fått se Ovala rummet om det inte hade varit för Backmanskandalen.”

”Men vad har vi att komma med om han vägrar?”

”Inget, egentligen. Han är en idiot, men vi har inte kunnat gräva fram något mer om honom.”

De svängde av från Constitution Avenue till 18:e gatan och körde snart in genom Vita husets östra grind. Män med kpistar materialiserades ur mörkret, och sedan stoppades skåpbilen av -Secret Service-agenter i svarta rockar. Kodord utväxlades, det pep i walkie-talkies, och efter några minuter hissades Teddy ner från skåpbilen. Där inne visade en flyktig kontroll av rullstolen inget annat än en handikappad och påbyltad gammal man i den.

Artie stack in huvudet genom dörren, nu utan ölflaska men fortfarande utan att knacka, och tillkännagav:

”Maynard är här.”

”Han lever alltså”, sa presidenten.

”Nätt och jämnt.”

”Då kan du rulla in honom.”

Hoby och en assistent vid namn Priddy följde med rullstolen till Ovala rummet. Presidenten och Critz välkomnade sina gäster och visade dem till soffgruppen framför den öppna spisen. Även om Maynard undvek Vita huset bodde Priddy praktiskt taget där. Varje morgon informerade han presidenten om aktuella underrättelseärenden.

När alla hade satt sig tillrätta såg sig Teddy omkring i rummet som om han letade efter mikrofoner och dolda kameror. Han var mer eller mindre säker på att det inte fanns några; den företeelsen hade upphört med Watergate. Nixon lät dra tillräckligt med sladdar i Vita huset för att förse en mindre stad med ström, men han hade förstås fått betala för det. Teddy hade emellertid avlyssningsutrustning med sig. Omsorgsfullt dold ovanför rullstolens hjul-axel, bara några centimeter från sätet, fanns en kraftig apparat som skulle fånga upp alla ljud under den följande halvtimmen.

Han försökte le mot president Morgan, men det han ville säga var något i stil med: Du är utan minsta tvivel den mest inkompetente politiker jag någonsin har träffat. Det är bara i Amerika som en idiot som du kan nå ända till toppen.

President Morgan log mot Teddy Maynard, men det han ville säga var något i stil med: Jag borde ha avskedat dig för fyra år sedan. Din organisation har ständigt varit en belastning för landet.

Teddy: Jag blev chockad när du vann i en enda delstat, även om det bara var med sjutton röster.

Morgan: Du skulle inte kunna hitta en terrorist även om han gjorde utomhusreklam för sig.

Teddy: God fiskelycka. Du kommer rentav av få färre foreller än röster.

Morgan: Varför kunde du inte bara dö så som du lovade att du skulle göra?

Teddy: Presidenter kommer och går, men jag försvinner inte.

Morgan: Det var Critz som ville behålla dig. Tacka honom för ditt jobb. Jag ville sparka dig två veckor efter min installation.

Nu sa Critz: ”Är det någon som vill ha kaffe?”

Teddy sa: ”Nej”, och så snart det var konstaterat tackade även Hoby och Priddy nej. Och eftersom CIA inte ville ha kaffe sa president Morgan: ”Ja tack, två sockerbitar, utan grädde.” Critz nickade mot en sekreterare som väntade vid en halv-öppen sidodörr.

Han vände sig mot de andra igen och sa: ”Vi har inte mycket tid på oss.”

Teddy sa snabbt: ”Jag är här för att diskutera Joel Backman.”

”Ja, det är därför ni är här”, sa presidenten.

”Som ni vet”, fortsatte Teddy och mer eller mindre ignorerade presidenten, ”åkte mr Backman i fängelse utan att ha sagt ett ord. Han bär fortfarande på vissa hemligheter som uppriktigt sagt kan vara skadliga för landets säkerhet.”

”Ni kan inte döda honom”, kastade Critz ur sig.

”Vi kan inte agera mot amerikanska medborgare, mr Critz. Det strider mot lagen. Vi ser helst att någon annan gör det.”

”Jag förstår inte”, sa presidenten.

”Så här ser planen ut. Om ni benådar mr Backman, och om han accepterar det, kommer vi att föra ut honom ur landet inom några timmar. Han måste gå med på att tillbringa resten av sitt liv undangömd. Detta torde inte utgöra något problem eftersom det finns flera personer som vill se honom död. Vi kommer att installera honom i ett annat land, förmodligen i Europa, där det är enklare att hålla ett öga på honom. Han kommer att få en ny identitet. Han kommer att vara en fri man, och med tiden kommer folk att glömma Joel Backman.”

”Men det är inte slutet på historien”, sa Critz.

”Nej. Vi väntar ett år eller så, och sen läcker vi uppgifter på rätt ställen. De kommer att hitta mr Backman och döda honom, och när de gör det kommer många av våra frågor att bli besvarade.”

Det blev tyst en lång stund medan Teddy såg på Critz och sedan på presidenten. När han kände sig säker på att de var fullständigt förvirrade fortsatte han: ”Det är en mycket enkel plan, mina herrar. Frågan är bara vem som kommer att döda honom.”

”Ni tänker alltså bevaka honom?”

”Ytterst noga.”

”Vilka är ute efter honom?” frågade presidenten.

Teddy knäppte sina ådrade händer och lutade sig bakåt, och -sedan såg han nerför sin långa näsa likt en lärare som talar till sina tredjeklassare. ”Ryssarna, kanske, eller kineserna, eller kanske israeler-na. Det kan finnas andra.”

Visst fanns det andra, men ingen väntade sig att Teddy skulle avslöja allt han visste. Det hade han aldrig gjort och skulle heller aldrig göra, oavsett vem som var president och oavsett hur mycket tid denne hade kvar i Ovala rummet. De kom och gick, somliga efter fyra år, andra efter åtta. Vissa älskade spionageverksamheten, medan andra bara var intresserade av de senaste opinionssiffrorna. Morgan hade varit särskilt okunnig i fråga om utrikespolitik, och när mannen bara hade några få timmar kvar som president tänkte Teddy absolut inte yppa mer än nödvändigt för att få igenom benådningen.

”Varför skulle Backman gå med på något sådant?” frågade Critz.

”Det kommer han kanske inte att göra”, svarade Teddy. ”Men han har suttit i isoleringscell i sex år. Det är tjugotre timmar om dygnet i ett minimalt utrymme. En timmes solsken. Tre duschar per vecka. Usel mat – han lär ska ha gått ner nästan trettio kilo. Det sägs att han inte mår särskilt bra.”

Två månader tidigare, efter brakförlusten, hade Teddy Maynard tänkt ut planen där benådningen ingick och utnyttjat några av sina många förbindelser för att göra fängelsevistelsen avsevärt sämre för Backman. Temperaturen i hans cell sänktes rejält, och den senaste månaden hade han haft svår hosta. Hans mat, som i bästa fall inte smakade någonting, kördes ytterligare en gång i matberedaren och serverades kall. Toalettstolen spolades oupphörligt. Vakterna väckte honom vid alla tider på dygnet. Hans telefonprivilegier begränsades. Det juridiska bibliotek som han använde sig av två gånger i veckan blev plötsligt oåtkomligt för honom. Backman var jurist och kände till sina rättigheter, och han hade hotat med alla möjliga sorters stämningar mot fängelset och staten, men han hade ännu inte lämnat in någon. Kampen tärde på honom. Han hade krävt att få sömntabletter och Prozac.

”Vill ni att jag ska benåda Joel Backman så att ni kan se till att han blir mördad?” frågade presidenten.

”Ja”, sa Teddy uppriktigt. ”Men det är inte vi som kommer att se till att han faktiskt blir det.”

”Men det kommer att hända.”

”Ja.”

”Och hans död är det som gagnar vårt lands säkerhetsintressen bäst?”

”Det är jag fullständigt övertygad om.”

2

Isoleringsavdelningen på det federala Rudleyfängelset hade fyrtio identiska celler, tre och en halv gånger tre och en halv meter stora, utan fönster, utan järnstänger, med grönmålat
golv, väggar av slaggstensblock och en dörr av solid metall med en springa längst ner för matbrickor och ett öppet titthål som vakterna emellanåt kikade in genom. På avdelningen fanns uppgiftslämnare till staten, knarktjallare, misslyckade maffiamedlemmar och ett par spioner – män som måste sitta inlåsta därför att det fanns många där ute som gladeligen skulle skära halsen av dem. De flesta av de fyrtio personerna i skyddad internering på Rudley hade begärt att få sitta på isoleringsavdelningen.

Joel Backman försökte sova när två vakter öppnade hans dörr och tände ljuset. ”Fängelsedirektören vill prata med dig”, sa en av dem, och någon förklaring lämnades inte. De åkte under tystnad i en av fängelsets skåpbilar över den karga prärien i Oklahoma, förbi andra hus med mindre utsatta brottslingar, tills de kom till administrationsbyggnaden. Backman, som av någon oförklarlig anledning bar handklovar, leddes snabbt in, uppför två trappor och sedan genom en lång korridor till ett stort kontorsrum där det lyste och något viktigt var på gång. Han såg en klocka på väggen; den var nästan 23.00.

Han hade aldrig träffat fängelsedirektören, vilket inte alls var ovanligt. Av flera goda skäl ville direktören inte visa upp sig. Han tänkte inte ställa upp i något val, och han brydde sig inte om att motivera sina underordnade. I rummet fans tre andra kostymklädda och allvarsamma män som hade småpratat en lång stund. Rökning var strängt förbjuden i statliga kontorslokaler, men ett askfat var fullt, och det hängde en tjock dimma under taket.

Fängelsedirektören sa, utan några som helst presentationer: ”Sätt er där borta, mr Backman.”

”Trevligt att träffas”, sa Backman när han såg på de andra männen i rummet. ”Varför är jag här?”

”Vi kommer till det.”

”Skulle ni kunna ta av handklovarna? Jag lovar att jag inte ska döda någon.”

Direktören vinkade åt den närmaste vakten, som snabbt fick fram en nyckel och befriade Backman. Sedan lämnade vakten rummet och drog igen dörren efter sig, vilket besvärade direktören, som var en ytterst nervöst lagd man.

Han pekade och sa: ”Det här är specialagent Adair från FBI. Det här är mr Knabe från justitiedepartementet. Och det här är mr Sizemore, även han från Washington.”

Ingen av de tre männen rörde sig mot Backman, som fortfarande stod upp och såg väldigt förbryllad ut. Han nickade mot dem på ett halvhjärtat sätt i ett försök att vara artig. Hans bemödanden blev inte besvarade.

”Sitt ner”, sa direktören, och till slut slog sig Backman ner på en stol. ”Som ni vet, mr Backman, kommer en ny president snart att sväras in. President Morgan är på väg ut. Just nu är han i Ovala rummet och brottas med beslutet om er förbehållslösa benådning.”

Backman drabbades plötsligt av en våldsam hostattack, delvis framkallad av den arktiska temperaturen i cellen och delvis av det chockartade ordet ”benådning”.

Mr Knabe från justitiedepartementet gav honom en flaska vatten, som han stjälpte i sig så att det rann nerför hakan, och till slut lyckades han kväva hostan. ”En benådning?” mumlade han.

”En fullständig benådning, under vissa förutsättningar.”

”Men varför?”

”Jag vet inte varför, mr Backman, och det är inte min sak att förstå vad som händer. Jag är bara budbärare.”

Mr Sizemore, som enbart hade presenterats med ”från Washington”, utan någon betungande titel eller organisationstillhörighet, sa: ”Det är en överenskommelse, mr Backman. I utbyte mot en fullständig benådning måste ni gå med på att lämna landet, aldrig återvända och leva under en ny identitet någonstans där ingen kan hitta er.”

Det var inget problem, tänkte Backman. Han ville inte bli hittad.

”Men varför?” mumlade han igen. Vattenflaskan skakade tydligt i hans vänstra hand.

När mr Sizemore från Washington såg det synade han Joel Backman, från det kortklippta grå håret till de billiga och nötta joggingskorna med fängelsets svarta strumpor på fötterna, och han kunde inte låta bli att erinra sig hur mannen hade sett ut i sitt tidigare liv. Han tänkte på ett tidskriftsomslag. Ett tjusigt fotografi av Joel Backman i svart italiensk kostym, oklanderligt välvårdad och prydlig in i minsta detalj när han såg in i kameran med största tänkbara självbelåtenhet. Håret var längre och mörkare, det stiliga ansiktet var fylligt och fritt från rynkor, och den runda midjan vittnade om många affärsluncher och fyra timmar långa middagar. Han älskade vin, kvinnor och sportbilar. Han hade ett eget jetplan, en yacht och en bostad i Vail, och han pratade mycket gärna om alltihop. Den feta rubriken ovanför hans huvud löd: agenten – är detta den näst mäktigaste mannen i washington?

Tidskriften fanns i mr Sizemores portfölj tillsammans med en tjock akt om Joel Backman. Han hade ögnat igenom den under flygresan från Washington till Tulsa.

Enligt tidskriftsartikeln uppgavs mäklaren tjäna drygt tio miljoner dollar om året, även om han hade svarat undvikande på reporterns frågor. Juristfirman som han startade hade tvåhundra advokater, vilket inte var mycket med Washingtons mått mätt, men den var utan tvivel den mäktigaste i politiska kretsar. Den var en påtryckningsmaskin, inte ett ställe där riktiga advokater utövade sitt yrke. Snarare som en bordell för rika företag och utländska regeringar.

Så tungt de mäktiga faller, tänkte mr Sizemore när han såg flaskan skaka.

”Jag förstår inte”, lyckades Backman viska.

”Och vi hinner inte förklara”, sa mr Sizemore. ”Det är en snabb överenskommelse, mr Backman. Dessvärre har ni inte tid att överväga saken. Det krävs ett omedelbart beslut. Ja eller nej. Vill ni stanna här, eller vill ni leva under ett annat namn på andra sidan jordklotet?”

”Var någonstans?”

”Det vet vi inte, men det ger sig.”

”Kommer jag att vara säker?”

”Det kan bara ni svara på, mr Backman.”

När Backman begrundade sin egen fråga började han skaka ännu mer.

”När ska jag åka?” frågade han sakta. Hans röst lät tillfälligt stadigare, men han hade aldrig långt till nästa häftiga hostattack.

”Genast”, sa mr Sizemore, som hade tagit kontrollen över mötet och degraderat fängelsedirektören, FBI och justitiedepartementet till åskådare.

”Med en gång, menar ni?”

”Ni kommer inte att återvända till er cell.”

”Det var som fan”, sa Backman, och de andra kunde inte låta bli att le.

”Det finns en vakt vid er cell”, sa direktören. ”Han kommer hit med det ni vill ha.”

”Det finns alltid en vakt vid min cell”, snäste Backman åt direktören. ”Om det är det där sadistiska aset Sloan kan ni be honom ta mina rakblad och skära upp handlederna.”

Alla svalde hårt och väntade på att orden skulle föras bort av ventilationssystemet. Istället skar de genom den rökiga luften och studsade omkring i rummet en stund.

Mr Sizemore harklade sig, flyttade tyngdpunkten från den vänstra skinkan till den högra och sa: ”Det sitter personer och väntar i Ovala rummet, mr Backman. Tänker ni acceptera överenskommelsen?”

”Väntar presidenten på mig?”

”Det kan man säga.”

”Han står i skuld till mig. Jag såg till att han hamnade där.”

”Det här är faktiskt inte rätt tillfälle att diskutera sådana saker, mr Backman”, sa mr Sizemore lugnt.

”Återgäldar han den tjänsten?”

”Jag vet inte hur presidenten tänker.”

”Ni utgår från att han har förmågan att tänka.”

”Då ringer jag och säger att svaret är nej.”

”Vänta.”

Backman tömde vattenflaskan och bad om en till. Han torkade munnen med ärmen och sa: ”Är det ungefär som förfarandet med vittnesskydd?”

”Det är inte ett offentligt förfarande, mr Backman. Men det händer att vi finner det nödvändigt att gömma personer.”

”Hur ofta tappar ni bort någon?”

”Inte särskilt ofta.”

”Inte särskilt ofta? Det finns alltså inga garantier för att jag kommer att vara säker.”

”Ingenting är garanterat. Men oddsen talar till er fördel.”

Backman såg på fängelsedirektören och sa: ”Hur många år har jag kvar här, Lester?”

Lester drogs in i samtalet igen. Ingen kallade honom Lester, ett namn som han avskydde och undvek. Namnskylten på skrivbordet förkunnade att han hette L. Howard Cass. ”Fjorton år, och ni ska kalla mig direktör Cass.”

”Så fan heller, Lester. Antagligen kommer jag att vara död om tre år. En kombination av undernäring, nedkylning och försummad hälsovård borde klara av det. Lester har verkligen hårda nypor, mina herrar.”

”Kan vi gå vidare?” sa mr Sizemore.

”Det är klart att jag accepterar överenskommelsen”, sa Backman. ”Vilken dåre skulle inte göra det?”

Till slut tog mr Knabe från justitiedepartementet till orda. Han öppnade sin portfölj och sa: ”Här har vi papperen.”

”Vem arbetar ni åt?” frågade Backman mr Sizemore.

”Förenta staternas president.”

”Då kan ni tala om för honom att jag inte röstade på honom därför att jag satt inspärrad. Men jag skulle absolut ha gjort det om jag hade haft möjlighet. Hälsa honom det och tacka, okej?”

”Visst.”

Hoby hällde upp mer grönt te, nu koffeinfritt därför att klockan närmade sig midnatt, och gav pappersmuggen till Teddy, som satt insvept i en filt och stirrade på trafiken bakom dem. De var på Constitution Avenue, nästan vid Roosevelt Bridge. Den gamle mannen smuttade och sa: ”Morgan är för korkad för att sälja benådningar. Men Critz bekymrar mig.”

”Det finns ett nytt konto på ön Nevis”, sa Hoby. ”Det dök upp för två veckor sen och öppnades av ett skumt företag som ägs av Floyd Dunlap.”

”Och vem är han?”

”En av Morgans insamlingsledare.”

”Varför just Nevis?”

”Det är det hetaste stället för utländska banktransaktioner just nu.”

”Och vi bevakar det?”

”Javisst. Eventuella överföringar borde ske inom de närmaste två dygnen.”

Teddy nickade kort och sneglade åt vänster för att få en skymt av Kennedy Center. ”Var är Backman?”

”Han lämnar just fängelset.”

Teddy log och drack mer te. De åkte över bron under tystnad, och när de hade Potomac bakom sig sa han slutligen: ”Vem kommer att få tag på honom?”

”Spelar det egentligen någon roll?”

”Nej, det gör det inte. Men det kommer att bli riktigt underhållande att följa kapplöpningen.”

Iförd en välanvänd men stärkt och pressad militäruniform med -alla emblem och insignier avlägsnade, svarta, blankputsade kängor och en grov parkas med huva som han drog åt om huvudet, lämnade Joel Backman Rudleyfängelset fem minuter över midnatt, fjorton år tidigare än planerat. Han hade suttit isolerad där i sex år, och när han gav sig av bar han på en liten smärtingväska med några böcker och fotografier. Han såg sig inte om.

Han var femtiotvå år, skild, utfattig, helt fjärmad från två av sina tre barn och helt glömd av varenda vän han någonsin haft. Ingen av dem hade brytt sig om att korrespondera med honom efter det första året i fängelse. En gammal flickvän, en av de oräkneliga sekreterare som han hade jagat runt sina eleganta kontorsrum, hade skrivit till honom i tio månader, tills The Washington Post rapporterade att det var osannolikt att Joel Backman skulle ha plundrat sin firma och sina klienter på miljontals dollar, vilket ryktena först gjort gällande. Vem vill vara brevvän med en pank jurist som sitter i fängelse? Möjligen med en förmögen sådan.

Hans mor skrev ibland till honom, men hon var nittioett år och fanns på ett enkelt äldreboende utanför Oakland, och han fick intrycket att varje brev skulle bli det sista. Han skrev till henne en gång i veckan men betvivlade att hon kunde läsa breven, och han var mer eller mindre säker på att ingen i personalen hade tid eller lust att läsa upp dem för henne. Han skickade kort till henne på bemärkelsedagarna. I ett av sina brev bekände hon att ingen annan kom ihåg hennes födelsedag.

Kängorna var tunga. När han traskade längs trottoaren insåg han att han hade tillbringat det mesta av de gångna sex åren i strumplästen. Det var lustigt vilka saker man tänkte på när man helt oväntat blev frigiven. När hade han haft kängor på sig senaste gången? Och hur snart skulle han kunna göra sig av med fanstygen?

Han stannade ett ögonblick och såg upp mot himlen. Under en timme varje dag hade han tillåtits knalla runt på en liten gräsplätt utanför avdelningen. Alltid ensam, alltid under uppsikt av en vakt, som om han, Joel Backman, en före detta jurist som aldrig hade avlossat ett vapen i vredesmod, plötsligt kunde bli farlig och skada någon. ”Trädgården” omgavs av ett tre meter högt ståltrådsstängsel med rakbladstråd. På andra sidan gick det en tom dräneringskanal, och bortom den sträckte sig den trädlösa prärien ända till Texas, förmodade han.

Mr Sizemore och FBI-agenten Adair var hans följeslagare. De ledde honom till en mörkgrön stadsjeep som även om den var omärkt formligen skrek ”myndighetsfordon” till alla som såg den. Joel kröp ensam in i baksätet och började be. Han knep ihop ögonen, bet ihop tänderna och bad Gud att han skulle låta motorn starta, hjulen rulla, grinden öppnas och papperen vara i sin ordning. Gode Gud, inga grymma skämt. Jag ber dig, Gud, låt inte detta vara en dröm!

Tjugo minuter senare tog Sizemore till orda. ”Är ni hungrig, mr Backman?”

Mr Backman hade slutat be och börjat gråta. Fordonet hade varit i rörelse hela tiden, men han hade inte öppnat ögonen. Han låg ner i baksätet, kämpade mot sina känslor och förlorade gång på gång.

”Javisst”, lyckades han säga. Han satte sig upp och såg ut. De var på en motorväg, och en grön avfartskylt for förbi – Perry. De stannade på parkeringsplatsen utanför en pannkaksrestaurang mindre än en halv kilometer från motorvägen. Långt borta malde stora långtradares dieselmotorer på. Joel iakttog dem en sekund och lyssnade. Han sneglade uppåt igen och såg halvmånen.

”Har vi bråttom?” frågade han Sizemore när de gick in i restaurangen.

”Vi följer tidsschemat”, blev svaret.

De satte sig vid ett bord vid fönstren åt framsidan, och Joel såg ut. Han beställde fattiga riddare och frukt, inget mäktigt därför att han var rädd för att hans kropp var för van vid den gröt han hade livnärt sig på. Samtalet blev stelt; de båda statstjänstemännen hade programmerats att inte säga mycket, och de var helt oförmögna till kallprat. Fast det var knappast så att Joel ville höra någonting av vad de hade att säga.

Han försökte låta bli att le. Sizemore skulle senare rapportera att Backman då och då sneglade mot dörren och verkade hålla ett vaksamt öga på de andra restauranggästerna. Han såg inte ut att vara rädd, snarare tvärtom. Medan minuterna släpade sig förbi och chocken avtog verkade han snabbt anpassa sig och blev lite uppjagad. Han slukade två portioner fattiga riddare och drack fyra koppar kaffe.

Några minuter över fyra rullade de in genom grinden till Fort Summit utanför Brinkley i Texas. Backman kördes till basens sjukhus och blev undersökt av två läkare. Förutom förkylning, rethosta och allmän undernäring var han i ganska god kondition. Därefter blev han förd till en hangar där han fick träffa en överste Gantner, som genast blev hans bäste vän. Enligt Gantners instruktioner, och under hans noggranna överinseende, bytte Joel om till en grön arméoverall med namnet herzog ovanför högra bröstfickan. ”Är det jag?” frågade Joel när han såg namnet.

”Du är det under de kommande fyrtioåtta timmarna”, sa Gantner.

”Och min rang?”

”Major.”

”Inte illa.”

Vid något tillfälle under den korta genomgången slank mr Sizemore från Washington och FBI-agent Adair iväg, och Joel Backman skulle aldrig se dem igen. När solens första strålar kunde skymtas gick Joel in genom den bakre luckan på ett transportflygplan av typ C-130 och följde efter Gantner till den övre sektionen, där sex andra soldater gjorde sig klara inför den långa flygningen i ett mindre sovutrymme.

”Ta den där britsen”, sa Gantner och pekade på en av de nedre.

”Får jag fråga vart vi ska?” viskade Joel.

”Du får fråga, men jag kan inte svara.”

”Jag är bara nyfiken.”

”Jag informerar dig innan vi landar.”

”Och när blir det?”

”Om cirka fjorton timmar.”

Utan att bli distraherad av några fönster lade Joel sig tillrätta på britsen, drog en filt över huvudet och snarkade när de startade.

3

Critz sov i några timmar och lämnade hemmet långt innan spektaklet med installationen började. Strax efter gryningen for han och hans fru iväg till London med ett av
hans nya arbetsgivares jetplan. Där skulle han tillbringa två veckor och sedan återvända till slitgörat i Washington som ny lobbyist i en mycket gammal verksamhet. Han avskydde den tanken. I åratal hade han sett förlorarna korsa gatan och inleda nya karriärer med att vrida om armarna på sina tidigare kolleger och sälja sina själar till alla med tillräckligt med pengar för att köpa det inflytande som de saluförde. Det var en så rutten bransch. Han var trött på det politiska livet, men tråkigt nog kände han inte till något annat.

Han skulle hålla några föreläsningar, kanske skriva en bok och bli kvar i några år med förhoppningen att någon kom ihåg honom. Critz visste emellertid hur snabbt de en gång inflytelserika blev glömda i Washington.

President Morgan och direktör Maynard hade kommit överens om att hemlighålla nyheten om Backman i ett dygn, till långt efter att installationen var avklarad. Morgan struntade i det, han skulle vara på Barbados. Critz kände sig å andra sidan inte bunden av någon överenskommelse, särskilt inte en som träffats med en man som Teddy Maynard. Efter en lång middag med mängder av vin, när klockan var två på natten i London, ringde han till en Vita huset-reporter på CBS och viskade de stora dragen i bakgrunden till Backmans benådning. Som väntat gick CBS ut med nyheten under skvallertimmen på morgonen, och före klockan åtta var den spridd i hela Washington.

Joel Backman hade beviljats en fullständig och förbehållslös benådning i elfte timmen!

Man hade inga detaljer om hans frigivning. Enligt de senaste uppgifterna hade han varit undanstoppad på en strängt bevakad inrättning i Oklahoma.

I den mycket nervösa staden började dagen med att benådningen intog scenen och konkurrerade med den nye presidenten och hans första dag i ämbetet.

Den konkursmässiga juristfirman Pratt & Bolling låg numera på Massachusetts Avenue, fyra kvarter norr om Dupont Circle. Det var inte ett dåligt läge, men inte alls lika exklusivt som det gamla stället på New York Avenue. Några år tidigare, när Joel Backman var chef – då hette man Backman, Pratt & Bolling – hade han insisterat på att betala den högsta hyran i staden så att han kunde stå vid de enorma fönstren i det enorma kontorsrummet på åttonde våningen och se ner på Vita huset.

Numera såg man ingenting av Vita huset; man hade inga flotta kontorsrum med fantastisk utsikt; byggnaden var tre våningar hög, inte åtta. Samtidigt hade firman krympt från tvåhundra högt betalda advokater till trettio hårt arbetande. Den första konkursen – inom firman vanligen kallad Backman I – hade decimerat firman, men mirakulöst nog hade delägarna sluppit fängelse. Backman II hade orsakats av tre års knivskarp intern rivalitet och stämningar mellan de överlevande. Firmans konkurrenter tyckte om att säga att Pratt & Bolling lade ner mer tid på att stämma sig -själva än de personer man blev anlitad för att stämma.

Den morgonen var emellertid konkurrenterna tysta. Joel Backman var en fri man. Agenten var på fri fot. Tänkte han göra comeback? Tänkte han återvända till Washington? Var alltihop sant? Säkert inte.

Kim Bolling var för tillfället inlåst på en alkoholklinik, och därifrån skulle han skickas raka vägen till ett privat mentalsjukhus för att tillbringa flera år där. De outhärdliga påfrestningarna under de senaste sex åren hade drivit honom över gränsen, och det fanns ingen återvändo. Uppgiften att ta itu med den senaste mardrömmen från Joel Backman hamnade i Carl Pratts ganska omfångsrika knä.

Det var Pratt som tjugotvå år tidigare hade uttalat ett ödes-digert ”Ja” när Backman föreslog ett äktenskap mellan de två små firmorna. Det var Pratt som hade arbetat idogt i sexton år för att städa upp efter Backman medan firman växte, arvodena strömmade in och alla etiska gränser blev suddiga bortom igenkännlighet. Det var Pratt som varje vecka hade tagit strid mot sin kompanjon, men med tiden hade han kunnat skörda frukterna av deras enorma framgångar.

Det var dessutom Carl Pratt som själv varit mycket nära att bli åtalad innan Joel Backman så hjältemodigt tog på sig hela skulden. Backmans överenskommelse med åklagaren, som samtidigt rentvådde firmans andra delägare, förutsatte ett bötesbelopp på tio miljoner dollar, vilket var den direkta orsaken till den första konkursen – Backman I.

Konkurs var dock bättre än fängelse, påminde Pratt sig själv nästan dagligen. Den morgonen lunkade Pratt av och an i sitt sparsamt inredda kontorsrum och försökte förtvivlat intala sig att nyheten helt enkelt inte var sann. Han stod vid sitt lilla fönster, stirrade på den grå tegelbyggnaden mitt emot och frågade sig hur det kunde ha hänt. Hur kunde en pank, utesluten och vanärad före detta advokat/lobbyist övertala en avgående president att bevilja honom benådning i sista minuten?

När Joel Backman åkte i fängelse var han förmodligen den mest kände ekonomiske brottslingen i Amerika. Alla ville se honom hängd.

Men om det fanns någon i världen som kunde utföra ett sådant mirakel, medgav Pratt för sig själv, var det Joel Backman.

Pratt talade i telefon i några minuter och kontaktade sitt vittomspännande nätverk av skvallerbyttor och besserwissrar i Washington. En gammal vän som på något sätt lyckats överleva på en av kabinettets exekutivavdelningar under fyra presidenter – två från vardera partiet – bekräftade till slut sanningen.

”Var är han?” frågade Pratt angeläget, som om Backman när som helst kunde återuppstå i Washington.

”Det vet ingen”, blev svaret.

Pratt låste dörren och stod emot frestelsen att öppna den vodkaflaska som han hade där. Han var fyrtionio år när hans kompanjon åkte i fängelse på tjugo år utan möjlighet till villkorlig frigivning, och han undrade ofta vad han skulle göra när han var sextionio och Backman kom ut.

Just då tyckte Pratt att det var som om han hade blivit lurad på fjorton år.

Rättssalen hade varit så fullpackad att domaren sköt upp förhandlingarna i två timmar så att man kunde få lite ordning på det stora antalet åhörare och i viss mån prioritera bland dem. Vartenda betydande nyhetsorgan i landet skrek efter en sitt- eller ståplats. Höjdare från justitiedepartementet, FBI, Pentagon, CIA, National Security Agency, Vita huset och Capitolium krävde att få platser, och alla hävdade att landets intressen skulle tjänas bäst om de fick närvara vid lynchningen av Joel Backman. När den tilltalade slutligen dök upp i rättssalens spända atmosfär stelnade åhörarna med ens till, och det enda som hördes var domstolsstenografen som gjorde sin maskin klar att använda.

Backman leddes till försvarets bord, där hans lilla armé av advokater samlades runt honom som om man väntade sig att någon i åhörarpöbeln skulle börja skjuta. Det skulle faktiskt inte ha varit särskilt överraskande, även om säkerhetsåtgärderna kunde jäm-föras med dem vid ett presidentbesök. I den första raden, rakt bakom försvarets bord, satt Carl Pratt och ett dussintal andra kompanjoner, eller blivande före detta kompanjoner, till mr Backman. De hade blivit visiterade ytterst omsorgsfullt, och det fanns god anledning till det. Samtidigt som de sjöd av hat mot mannen stod de på hans sida. Om hans överenskommelse med åklagaren omintetgjordes av någon hake eller oenighet i sista stund skulle de åter vara lovligt byte med otäcka rättegångar väntande runt hörnet.

De satt åtminstone i den första bänkraden, bland åskådarna, och inte vid försvarets bord så som andra skurkar gjorde. De levde åtminstone. Åtta dagar tidigare hade Jacy Hubbard, en av firmans främsta delägare, hittats död efter att ha begått självmord, vilket de flesta trodde var arrangerat. Hubbard var en före detta senator från Texas som hade lämnat sin plats efter tjugofyra år med det enda, men icke tillkännagivna, syftet att saluföra sitt ansenliga inflytande till högstbjudande. Joel Backman skulle givetvis aldrig låta en så stor fisk slinka ur nätet, så han och resten av Backman, Pratt & Bolling anställde Hubbard för en miljon dollar om året därför att gamle Jacy hade tillträde till Ovala rummet när han så önskade.

Hubbards död hade gjort underverk för att hjälpa Joel Backman att förstå hur staten såg på saken. Det dödläge som hade försenat förhandlingarna om strafflindring bröts plötsligt. Backman gick inte bara med på tjugo års fängelse, han ville åka in snabbt. Han ville bli satt i skyddad internering!

Den dagen fördes statens talan av en högt uppsatt åklagare från justitiedepartementet, och med så stor och prestigefylld uppmärksamhet kunde han inte låta bli att stoltsera. Han använde alltid minst tre ord när det hade räckt med ett; det var helt enkelt för många som lyssnade på honom. Han stod mitt i rampljuset, ett sällsynt tillfälle i en lång och annars enahanda karriär, och hela nationen såg på. Med giftig förbindlighet började han läsa upp åtalspunkterna, och även om han gjorde sitt yttersta stod det snart klart att han saknade all fallenhet för skådespel och dramatik. -Efter åttio minuters hånfull monolog tittade domaren sömnigt på honom över läsglasögonen och sa: ”Jag vill att ni försöker fatta er kortare, åklagaren, och samtidigt sänker rösten.”

Åtalspunkterna var arton och gällde allt ifrån spionage till landsförräderi. När de lästes upp blev Joel Backman så grundligt svartmålad att han hörde hemma i samma kategori som Hitler. Hans advokat påminde genast rätten, och alla övriga närvarande, om att ingenting i åtalet hade bevisats, att det i själva verket bara var ena partens syn på saken, statens ytterst snedvridna bild av målet. Han förklarade att hans klient bara skulle förklara sig skyldig till fyra av åtalspunkterna – obehörigt innehav av militära handlingar. Därefter läste domaren upp den långa överenskommelsen om strafflindring, och ingenting blev sagt på tjugo minuter. Tecknarna i den främsta bänkraden avbildade ivrigt scenen, och resultaten hade nästan inga likheter med verkligheten.

Undangömd i den bakersta bänkraden satt Neal Backman, -Joels äldste son. Just då var han fortfarande anställd av Backman, Pratt & Bolling, men det skulle snart bli annorlunda. Han följde förhandlingarna i ett chockartat tillstånd, oförmögen att tro att hans en gång så mäktige far erkände sig skyldig och skulle slukas av det federala kriminalvårdssystemet.

Till slut motades den tilltalade fram till domarpodiet, där han såg upp så värdigt han förmådde och konfronterade domaren. Med advokater som viskade i båda öronen erkände han sig skyldig till de fyra åtalspunkterna och leddes sedan tillbaka till sin plats. Han lyckades undvika ögonkontakt med alla.

Domen skulle meddelas i nästa månad. När Backman blev fjättrad med handklovar och fördes bort stod det klart för samtliga närvarande att han inte skulle tvingas avslöja sina hemligheter, att han faktiskt skulle sitta inspärrad mycket lång tid medan hans konspirationer tynade bort. Åskådarskaran skingrades sakta. Reportrarna fick bara halva den story de hade velat ha. Pamparna från de brottsbekämpande organisationerna gick utan att säga någonting – somliga belåtna med att hemligheterna hade bevarats medan andra var rasande över att brotten skyldes över. Carl Pratt och de andra ansatta delägarna styrde stegen mot närmaste bar.

Den förste reportern ringde till kontoret några minuter i nio på morgonen. Pratt hade redan varskott sin sekreterare om att de kunde vänta sig sådana samtal. Hon skulle säga till alla att han var upptagen i domstolen i ett komplicerat ärende och kanske inte skulle komma tillbaka till kontoret på flera månader. Snart var telefon-linjerna blockerade och en presumtivt produktiv dag gick om intet. Varenda advokat och alla andra anställda släppte allt de hade för händer och tisslade inte om någonting annat än nyheten om Backman. Flera höll ögonen på ytterdörren och väntade sig nästan att spöket skulle komma och leta efter dem.

Pratt var ensam bakom sin låsta dörr, smuttade på en Bloody Mary och tittade på nyhetskanalen. Tacksamt nog hade en busslast danska turister just blivit kidnappade på Filippinerna, annars skulle Joel Backman ha varit huvudnyheten. Men han kom som god tvåa när alla möjliga experter kallades in, pudrades och placerades under strålkastarna i studion, där de pladdrade på om mannens mytomspunna försyndelser.

En före detta Pentagonchef kallade benådningen ”ett potentiellt slag mot den nationella säkerheten”. En pensionerad federal domare, som verkligen såg ut som sina drygt nittio år, kallade det förutsägbart nog ”ett justitiemord”. En ung senator från Vermont medgav att han inte visste mycket om Backmanskandalen men var likafullt entusiastisk när han intervjuades i TV och sa att han planerade ett antal utredningar. En icke namngiven tjänsteman i Vita huset sa att den nye presidenten var ”mycket oroad” över benådningen och tänkte ompröva den, vad det nu betydde.

Så höll det på. Pratt blandade ännu en Bloody Mary.

En ”korrespondent” – inte en simpel ”reporter” – som intresserade sig för snaskigheter hade hittat någonting om senator Jacy Hubbard, och Pratt sträckte sig efter fjärrkontrollen. Han ökade volymen just som man visade en närbild av senator Hubbard på skärmen. Den före detta senatorn hade hittats död med en kula i huvudet en vecka innan Backman erkände sig skyldig. Det som först verkade vara ett självmord blev senare ifrågasatt, även om man aldrig identifierat någon misstänkt. Pistolen saknade tillverkningsnummer och var förmodligen stulen. Hubbard hade varit en flitig jägare, men han hade aldrig använt handeldvapen. Krutstänken på hans högra hand var tvivelaktiga. Obduktionen avslöjade en hög koncentration av alkohol och lugnande medel i blodet. Alko-holen kunde man ha förutsett, men såvitt man visste hade Hubbard aldrig använt droger. Några timmar tidigare hade han blivit sedd tillsammans med en vacker ung kvinna på en bar i -Georgetown, vilket knappast var överraskande.

Den rådande teorin var att kvinnan fick i honom tillräckligt med droger för att däcka honom, och sedan hade hon överlämnat honom till en yrkesmördare. Han fördes till en avskild del av Arlington-kyrkogården och blev skjuten en gång i huvudet. Hans döda kropp kom att vila på broderns grav, en dekorerad Vietnamhjälte. Det var snyggt gjort, men de som kände honom väl hävdade att han sällan pratade om sin familj, och många visste ingenting om hans döde bror.

Den outtalade teorin var att Hubbard blev mördad av samma personer som ville komma åt Joel Backman. Under flera år efteråt betalade Carl Pratt och Kim Bolling dyrt för professionella livvakter för den händelse att deras namn fanns med på samma lista. Så var uppenbarligen inte fallet. Detaljerna om den ödesdigra överenskommelse som skickade Backman i fängelse och ledde till Hubbards död hade skötts av dessa båda män, och med tiden hade Pratt dragit in säkerhetsåtgärderna omkring sig själv, även om han fortfarande alltid var beväpnad med en Ruger.

Backman befann sig emellertid långt därifrån, och avståndet växte för varje minut som gick. Konstigt nog tänkte även han på Jacy Hubbard och de personer som kunde ha dödat honom. Han hade gott om tid att tänka – fjorton timmar på en uppfällbar brits i ett skakande transportflygplan hade en dövande inverkan på sinnena, i varje fall för en normal person. Men för en nyligen frigiven fånge efter sex års isolering var flygningen riktigt stimulerande.

Den eller de som dödade Jacy Hubbard skulle även vilja döda Joel Backman, och medan han gled fram på 7 000 meters höjd begrundade han allvarliga frågor. Vem hade verkat för hans benådning? Var tänkte de gömma honom? Vilka var egentligen ”de”?

Det var faktiskt positiva frågor. Mindre än ett dygn tidigare hade hans frågor varit: Försöker de svälta ihjäl mig? Låta mig dö av köld? Håller jag sakta på att förlora förståndet i den här lilla cellen? Eller förlorar jag det snabbt? Kommer jag någonsin att få se mina barnbarn? Vill jag det?

Han tyckte bättre om de nya frågorna, även om de var bekymmersamma. Han skulle åtminstone kunna gå längs en gata någonstans, andas frisk luft, känna solskenet mot ansiktet och kanske stanna till vid ett kafé och dricka en kopp starkt kaffe.

En gång hade han haft en klient, en förmögen kokainsmugglare som hade fastnat i en fälla gillrad av DEA, Drug Enforcement Administration. Klienten var ett så värdefullt kap att agenterna erbjöd honom ett nytt liv under ett nytt namn och med ett nytt ansikte om han tjallade på colombianerna. Det gjorde han, och efter plastikkirurgin pånyttföddes han i norra delen av Chicago, där han drev en liten bokhandel. Joel hade begett sig dit en dag flera år senare, och då hade klienten bockskägg, rökte pipa och såg både intellektuell och jordnära ut. Han hade en ny fru och tre styvbarn, och colombianerna anade aldrig någonting.

Det var en stor värld där ute. Att gömma sig var inte särskilt svårt.

Joel blundade, låg orörlig och lyssnade på de fyra motorernas stadiga brummande och försökte intala sig att vart han än var på väg så tänkte han inte leva som en man på flykt. Han tänkte anpassa sig och överleva, men han tänkte inte leva i ständig fruktan.

Två britsar ifrån honom fördes ett dämpat samtal, två soldater som berättade för varandra om alla flickor som de hade legat med. Han tänkte på maffiatjallaren Mo, som de senaste fyra åren hade suttit i cellen intill Joels och som under större delen av dygnet var den ende han kunde prata med. Han kunde inte se honom, men de kunde höra varandra genom en ventilationstrumma. Mo saknade inte sin familj, sina vänner, sin stadsdel, mat, sprit eller solsken. Det enda Mo pratade om var sex. Han berättade långa och detaljerade historier om sina eskapader. Han drog skämt, några av de snuskigaste Joel någonsin hade hört. Han skrev till och med dikter om gamla älskarinnor, orgier och fantasier.

Joel skulle inte sakna Mo och hans fabulerande.

Utan att märka det slumrade han in igen.

Överste Gantner ruskade om honom och viskade ljudligt: ”Major Herzog, major Herzog. Vi måste prata.” Backman tog sig upp på fötter och följde efter översten längs den smala gången mellan britsarna till ett litet utrymme närmare cockpiten. ”Slå dig ner”, sa Gantner. De satte sig vid ett litet metallbord.

Gantner hade en mapp i händerna. ”Så här ligger det till”, började han. ”Vi landar om ungefär en timme. Planen går ut på att du är sjuk, så sjuk att en ambulans från flygbasens sjukhus kommer att möta planet på flygfältet. De italienska myndigheterna kommer att göra sin vanliga snabba kontroll av papperen och kanske till och med ta en titt på dig. Förmodligen inte. Vi kommer att befinna oss på en amerikansk militärbas, och det anländer och avreser soldater hela tiden. Jag har ett pass till dig. Jag sköter snacket med italienarna, och sen för ambulansen dig till sjukhuset.”

”Italienare?”

”Ja. Har du hört talas om flygbasen Aviano?”

”Nej.”

”Det trodde jag inte heller. Den har varit i amerikanska händer sen vi körde bort tyskarna fyrtiofem och ligger i nordöstra delen av Italien, nära Alperna.”

”Det låter fantastiskt.”

”Det är okej, men det är en militärbas.”

”Hur länge kommer jag att vara där?”

”Det bestämmer inte jag. Mitt jobb är att föra dig från det här flygplanet till basens sjukhus. Där tar någon annan över. Ögna igenom de här uppgifterna om major Herzog, för säkerhets skull.”

Joel ägnade några minuter åt att läsa den fiktiva historien om major Herzog och lägga detaljerna i det falska passet på minnet.

”Kom ihåg att du är väldigt sjuk och nedsövd”, sa Gantner. ”Låtsas bara att du ligger i koma.”

”Det har jag gjort i sex år.”

”Vill du ha lite kaffe?”

”Hur mycket är klockan där borta?”

Gantner såg på sitt armbandsur och räknade snabbt. ”Vi landar vid ettiden på natten.”

”Lite kaffe skulle smaka gott.”

Gantner gav honom en pappersmugg och en termos, och sedan försvann han.

Efter två muggar märkte Joel att motorerna gick ner i varv. Han återvände till britsen och försökte sluta ögonen.

När transportflygplanet slutade rulla backade en militärambulans upp mot den bakre luckan. Soldaterna strosade iväg, de flesta fortfarande halvsovande. En bår med major Herzog fördes nerför rampen och lyftes försiktigt in i ambulansen. Närmaste italienske tjänsteman satt i en amerikansk militärjeep och iakttog halvhjärtat det som hände medan han försökte hålla sig varm. Ambulansen körde iväg, utan någon större brådska, och fem minuter senare rullades major Herzog in i basens lilla sjukhus och stuvades in i ett litet rum på andra våningen, där två militärpoliser bevakade dörren.

4

Som tur var för Backman, även om han inte kunde veta det och inte hade någon anledning att bry sig om det, benådade president Morgan i sista stund även en åldrig miljardär som
hade undvikit ett fängelsestraff genom att lämna landet. Mannen var en immigrant från någon slavisk stat som när han kom till landet som ung hade möjlighet att snygga till sitt namn, och han valde det förnäma hertig Mongo. Hertigen hade skänkt vagnslaster med pengar till Morgans presidentkampanj. När det avslöjades att han hade varit skattesmitare i hela sitt liv framkom det dessutom att han hade tillbringat flera nätter i Lincolnrummet, där han och presidenten drack en gemytlig nattfösare och diskuterade de förestående åtalen. Enligt den tredje personen som var närvarande, ett ungt fnask som för tillfället tjänstgjorde som hertigens femte hustru, lovade presidenten att han skulle utnyttja sitt inflytande och få skattemyndigheterna att kalla tillbaka jakthundarna. Så blev det inte. Åtalet var trettioåtta sidor långt, och innan det hade matats ut ur skrivaren reste hertigen, utan hustru nummer fem, till Uruguay, där han räckte lång näsa norrut medan han bodde i ett palats tillsammans med den blivande hustru nummer sex.

Nu ville han komma hem så att han kunde dö på ett värdigt sätt, som en äkta patriot, och bli begravd på sitt fullblodsstuteri utanför Lexington i Kentucky. Critz kom överens med mannen, och några minuter efter det att presidenten undertecknade Joel Backmans benådning beviljade han hertig Mongo full immunitet.

Det dröjde en dag innan nyheten läckte ut – av goda skäl offent-liggjorde Vita huset inte sådana beslut – och pressen fick fnatt. Detta var en man som under tjugo år hade lurat staten på 600 miljoner dollar, en skurk som förtjänade att sitta inspärrad på livstid, och nu skulle han flyga hem i sitt jättelika jetplan och tillbringa sina sista dagar i oanständig lyx. Historien om Backman var sensationell, men nu hade den fått allvarlig konkurrens, inte bara av de kidnappade danska turisterna utan dessutom av landets störste skattebedragare.

Nyheten var emellertid fortfarande het. Många av de större -morgontidningarna hade en bild av ”Agenten” någonstans på -förstasidan. De flesta hade långa artiklar om skandalen, hans erkännande och nu hans benådning.

Carl Pratt läste allihop on-line i ett stort och stökigt arbetsrum ovanför garaget i nordvästra Washington. Han brukade gömma sig där, hålla sig borta från stridigheterna inom firman och und-vika de delägare han inte tålde att se. Där kunde han dricka utan att någon brydde sig om det. Han kunde kasta saker omkring sig, svära åt väggarna och göra precis vad han ville därför att det var hans fristad.

Akten om Backman låg i en stor förvaringslåda av kartong som han hade stående i en garderob. Nu stod den på en arbetsbänk, och Pratt gick igenom den för första gången på många år. Han hade sparat allt – tidningsartiklar, fotografier, interna PM, käns-liga anteckningar som han hade gjort, kopior av åtalen och obduktionsrapporten om Jacy Hubbard.

Vilken bedrövlig historia det var.

I januari 1996 gjorde tre unga pakistanska datatekniker en häpnadsväckande upptäckt. De tre ynglingarna arbetade i en varm och trång lägenhet på översta våningen i ett hyreshus i utkanten av Karachi och kopplade samman ett antal Hewlett-Packard-datorer som de hade kunnat köpa on-line tack vare ett statligt anslag. Deras nya ”superdator” kopplades sedan till en avancerad militär satellit-telefon, även den tillhandahållen av staten. Hela projektet var hemligstämplat, och finansieringen syntes inte i militärens bok-föring. Deras mål var enkelt: att lokalisera och sedan försöka få tillgång till en ny indisk spionsatellit som svävade femtio mil ovanför Pakistan. Om de framgångsrikt kunde koppla in sig på satelliten hoppades man kunna ta del av informationen från den. Drömmen var att kunna kontrollera den.

De stulna underrättelseuppgifterna var först spännande men visade sig sedan vara mer eller mindre värdelösa. De nya indiska ”ögonen” gjorde ungefär samma saker som de gamla hade gjort i tio år – de tog tusentals bilder av samma militära anläggningar. Pakistanska satelliter hade skickat ner bilder av indiska armébaser och truppförflyttningar under samma period. De båda länderna skulle kunna byta bilder med varandra utan att få veta något nytt.

Av en händelse upptäckte man emellertid ännu en satellit, sedan ännu en och ytterligare en. De var varken pakistanska eller indiska, och det var inte meningen att de skulle finnas där – cirka femtio mil ovanför jordytan, på väg i nord–nordöstlig riktning med en konstant fart av 200 kilometer i timmen och 650 kilometers mellanrum. Under tio dagar övervakade de otroligt upprymda datateknikerna minst sex olika satelliters rörelser, alla uppenbarligen ingående i ett system medan de sakta närmade sig från Arabiska halvön, for över Afghanistan och Pakistan och sedan fortsatte mot västra Kina.

De talade inte om det för någon och lyckades utverka en ännu kraftigare satellittelefon från militären när de påstod att den behövdes för uppföljning av en del oavslutat arbete med den indiska spionsatelliten. Efter en månads metodisk och konstant övervakning hade de pusslat ihop ett globalt nät med nio identiska satelliter, allihop sammankopplade och omsorgsfullt konstruerade för att vara osynliga för alla utom personerna som hade skickat upp dem.

De gav sin upptäckt kodnamnet Neptunus.

De tre unga genierna hade blivit utbildade i Förenta staterna. Gruppens ledare hette Safi Mirza, en före detta doktorand vid Stanford som under en tid hade arbetat på Breedin Corp, en tidigare underleverantör till det amerikanska försvaret som specialiserade sig på satellitsystem. Fazal Sharif hade tagit examen i datavetenskap på Georgia Tech.

Den tredje och yngste medlemmen av Neptunusgruppen var Farooq Khan, och det var Farooq som till slut skrev programmet som gav dem tillträde till den första Neptunussatelliten. När man väl hade tagit sig in i datasystemet började Farooq ladda ner underrättelseuppgifter som var så känsliga att han, Fazal och Safi visste att de beträdde ett ingenmansland. Det var tydliga färgbilder av terroristläger i Afghanistan och statliga limousiner i Beijing. Neptunus kunde lyssna medan kinesiska piloter snattrade med varandra på 6 000 meters höjd, och den kunde iaktta en misstänkt fiskebåt när den lade till i Jemen. Neptunus kunde följa en skottsäker bil, förmodligen Castros, på Havannas gator. Och på rörliga bilder som chockade trion kunde de se själve Arafat tända en cigarrett och sedan urinera.

Under två sömnlösa dygn undersökte de satelliternas inre när de passerade Pakistan. Mjukvaran var på engelska, och eftersom Neptunus ägnade sådant intresse åt Mellanöstern, Asien och Kina kunde man förmoda att systemet tillhörde USA med Storbritannien och Israel någonstans i bakgrunden. Det var kanske ett hemligt amerikansk–israeliskt projekt.

Efter att ha tjuvlyssnat i två dagar lämnade de lägenheten och omorganiserade gruppen på en väns bondgård en och en halv mil utanför Karachi. Upptäckten var otroligt spännande i sig, men de, i synnerhet Safi, ville gå ett steg längre. Han var övertygad om att de skulle kunna manipulera systemet.

Vid det första lyckade försöket iakttog han Fazal Sharif när denne läste en dagstidning. För att inte avslöja var de befann sig tog Fazal en buss in till stadens centrum, och iförd en grön skärmmössa och solglasögon köpte han en dagstidning och satte sig på en parkbänk vid en viss gatukorsning. Farooq matade in kommandon via den uppgraderade satellittelefonen, och en av Neptunussatelliterna hittade Fazal, zoomade in honom så att det gick att läsa tidningens rubriker och skickade ner alltihop till bondgården, där de båda andra tittade på honom, förstummade av häpnad.

De elektrooptiska bildöverföringarna till jorden hade den högsta upplösning som då var tekniskt möjlig, en dryg meter – bilderna var lika skarpa som de från den amerikanska militärens senaste spanings-satelliter och ungefär dubbelt så skarpa som de från de bästa kommersiella satelliterna i USA och Europa.

De tre unga männen arbetade nonstop i veckor och månader med att skriva egen mjukvara till upptäckten. De kasserade mycket av det de skrev, men när de finslipade de bästa programmen blev de ännu mer imponerade av Neptunus möjligheter.

Ett och ett halvt år efter det att de hittade Neptunus hade de, på fyra disketter med vardera två gigabyte, ett program som inte bara ökade hastigheten med vilken Neptunus kommunicerade med ett antal mottagare på jorden utan dessutom gjorde det möjligt för Neptunus att blockera många av de navigations-, kommunikations- och spaningssatelliter som redan fanns i omloppsbana. De döpte programmet till JAM.

Systemet som de kallade Neptunus tillhörde någon annan, men de tre konspiratörerna kunde kontrollera det fullständigt och även göra det obrukbart. De grälade hetsigt om det. Safi och Fazal blev giriga och ville sälja JAM till högstbjudande. Farooq ansåg att deras skapelse bara kunde ställa till med problem. Han ville ge programmet till den pakistanska militären och bli kvitt alltihop.

I september 1998 reste Safi och Fazal till Washington och ägnade en månad av besvikelser åt att få kontakt med den militära underrättelsetjänsten via pakistanska förbindelser. Sedan berättade en vän för dem om Joel Backman, mannen som kunde öppna alla dörrar.

Att komma in genom Backmans dörr var emellertid inte så lätt. Agenten var en mycket betydelsefull man, och många framstående personer gjorde anspråk på hans tid. Hans arvode för en timmes konsultationer med en ny klient var 5 000 dollar, och det gällde dem som hade turen att vinna den store mannens ynnest. Safi lånade 2 000 dollar av en farbror i Chicago och lovade att betala mr Backman resten inom nittio dagar. Rättegångshandlingarna visade senare att deras första möte ägde rum 24 oktober 1998 på advokat-firman Backman, Pratt & Bolling. Mötet skulle senare ödelägga alla inblandades liv.

Först hade Backman verkat skeptiskt inställd till JAM och dess ofattbara möjligheter. Eller också hade han genast insett dess potential och valt att vara förslagen mot sina nya klienter. Safi och Fazal drömde om att sälja JAM till Pentagon för en förmögenhet, det pris som mr Backman ansåg att deras produkt kunde inbringa. Och om någon i Washington kunde få en förmögenhet för JAM var det Joel Backman.

Redan i ett tidigt skede hade han kallat in Jacy Hubbard, språkröret för en miljon dollar om året som fortfarande spelade golf med presidenten en gång i veckan och gjorde barrundor med höjdare på Capitolium. Han var färgstark, översvallande, stridslysten, skild tre gånger och förtjust i dyra whiskysorter – särskilt när den betalades av lobbyisterna. Han hade överlevt politiskt enbart därför att han var känd som den fulaste aktören i den amerikanska senatens historia, vilket inte ville säga lite. Han var antisemit, och under sin karriär hade han skapat starka band med saudierna. Mycket starka. En av många etiska undersökningar avslöjade ett kampanjbidrag på en miljon dollar från en prins, samme prins som Hubbard åkte skidor tillsammans med i Österrike.

I början diskuterade Hubbard och Backman det bästa sättet att marknadsföra JAM. Hubbard ville sälja det till saudierna, som han var övertygad om skulle betala en miljard för programmet. Backman var av den något protektionistiska åsikten att en så farlig produkt borde behållas inom landets gränser. Hubbard var säker på att han kunde träffa ett avtal med saudierna enligt vilket de garanterade att JAM aldrig skulle komma att användas mot Förenta staterna, deras förmenta allierade. Backman var rädd för israelerna – deras mäktiga vänner i USA, deras militär och framför allt deras hemliga spionorganisation.

Då företrädde Backman, Pratt & Bolling ett antal utländska företag och regeringar. Deras adress var faktiskt den som gällde om man sökte efter politiskt inflytande i Washington. Betalade man deras skrämmande höga arvoden så fick man tillträde. På firmans ändlösa lista med klienter fanns den japanska stålindustrin, den sydkoreanska staten, saudierna, större delen av den karibiska bankkonspirationen, den nuvarande regimen i Panama, ett colom-bianskt jordbrukskooperativ som bara odlade kokain, och så vidare. De hade många fullt legitima klienter och många som inte var lika oklanderliga.

Ryktet om JAM spred sig sakta på kontoret. Det kunde bli det största arvode firman någonsin hade dragit in, och de hade gjort några riktiga kap. Medan veckorna gick presenterade andra del-ägare olika scenarion för försäljningen av JAM. Begreppet patriotism glömdes så sakteliga – det fanns helt enkelt för mycket pengar där ute! Firman företrädde ett holländskt bolag som tillverkade flygelektronik åt det kinesiska flygvapnet, och via dem kunde man träffa ett lukrativt avtal med regeringen i Beijing. Sydkoreanerna skulle känna sig lugnare om de visste exakt vad som hände i norr. Syrierna skulle överlämna hela valutareserven för möjlig-heten att neutralisera Israels militära kommunikationer. En viss knarkkartell skulle betala miljarder för möjligheten att följa DEA:s ingripanden.

För varje dag som gick blev Joel Backman och hans grupp giriga advokater allt rikare. I firmans största kontorsrum pratade man inte om mycket annat.

Läkaren var ganska brysk och verkade inte ha mycket tid för sin nye patient. Det var trots allt ett militärsjukhus. Nästan utan att säga ett ord kontrollerade han pulsen, hjärtat, blodtrycket, reflexerna och så vidare, och sedan tillkännagav han plötsligt: ”Jag tror att ni lider av uttorkning.”

”Vad kommer det sig?”

”Det händer ofta under långa flygningar. Vi sätter in dropp. Ni kommer att vara återställd inom ett dygn.”

”Som en spruta, menar ni?”

”Just det.”

”Jag tar inga sprutor.”

”Förlåt?”

”Jag sluddrade inte. Jag tar inga sprutor.”

”Vi tog ett blodprov på er.”

”Ja, det var blod som lämnade kroppen, inte något som kom in i den. Glöm det, doktorn, men jag tänker inte ta några sprutor.”

”Men ni är uttorkad.”

”Jag känner mig inte uttorkad.”

”Det är jag som är läkare, och jag säger att ni är uttorkad.”

”Ge mig då ett glas vatten.”

En halvtimme senare kom en sjuksköterska in med ett brett leende och en handfull mediciner. Joel sa nej till sömntabletterna, och när hon liksom viftade med en injektionsspruta sa han: ”Vad är det där?”

”Ryax.”

”Vad i helvete är Ryax?”

”Det är muskelavslappnande.”

”Nu råkar det vara så att mina muskler är väldigt avslappnade för tillfället. Jag har inte beklagat mig över några spända muskler. Jag har inte fått höra diagnosen muskelstelhet. Ingen har frågat mig om mina muskler är avslappnade. Så du kan ta ditt Ryax och trycka in det i din egen rumpa, så blir vi avslappnade och glada båda två.”

Hon var nära att tappa sprutan. Efter en lång och pinsam paus under vilken hon var totalt mållös lyckades hon få fram: ”Jag ska höra efter med doktorn.”

”Gör det. Vid närmare eftertanke kan du sticka sprutan i hans feta arsle. Det är han som behöver slappna av.” Men då hade hon redan lämnat rummet.

I andra änden av basen skrev sergeant McAuliffe på tangentbordet och skickade ett meddelande till Pentagon. Därifrån skickades det nästan omedelbart vidare till CIA i Langley, där det lästes av Julia Javier, en trotjänare som hade handplockats av Maynard för att ta hand om ärendet Backman. Mindre än tio minuter efter bråket om Ryax stirrade ms Javier på monitorn, mumlade ordet ”Jäklar” och gick sedan uppför trappan.

Som vanligt satt Teddy Maynard vid kortändan av det avlånga bordet, insvept i en filt, och läste en av de oräkneliga rapporter som varje timme hamnade framför honom.

Ms Javier sa: ”Aviano hörde just av sig. Vår man vägrar att ta några mediciner. Han vill inte ta några sprutor. Inga piller.”

”Kan de inte stoppa någonting i hans mat?” sa Teddy med låg röst.

”Han äter ingenting.”

”Vad säger han?”

”Att han är orolig i magen.”

”Kan det vara så?”

”Han går inte på toaletten. Det är svårt att säga.”

”Dricker han någonting?”

”De gav honom ett glas vatten, som han vägrade att dricka. Han ville bara ha mineralvatten på flaska. När han fick det kontrollerade han att skruvkorkens försegling inte var bruten.”

Teddy lade ifrån sig rapporten och gnuggade sig i ögonen med knogarna. Den ursprungliga planen hade varit att söva ner Backman på sjukhuset, antingen med dropp eller en vanlig injektion, däcka honom, hålla honom drogad i två dagar och sedan få honom att sakta kvickna till med en fin cocktail av de senaste narkotiska preparaten. Efter några dagar i omtöcknat tillstånd skulle de börja ge honom sanningsserum, som när det användes i kombination med erfarna förhörsledare alltid ledde till att de fick fram det de ville ha.

Den ursprungliga planen var enkel och idiotsäker. Den andra skulle ta flera månader, och det var allt annat än säkert att den skulle lyckas.

”Han sitter tydligen inne med stora hemligheter”, sa Teddy.

”Säkert.”

”Men det visste vi redan, eller hur?”

”Ja, det gjorde vi.”

5

Två av Joel Backmans tre barn hade tagit avstånd från honom redan när skandalen blev känd. Neal, den äldste -sonen, hade skickat brev till fadern minst två gånger i
månaden, även om det hade varit mycket svårt för honom att skriva dem i början av fängelsevistelsen.

Neal var tjugofem år och nyanställd på Backmans firma när fadern hamnade i fängelse. Trots att han inte visste mycket om JAM och Neptunus blev han hårt ansatt av FBI och till slut åtalad av federala åklagare.

Joels plötsliga beslut att erkänna sig skyldig fick enorm draghjälp av det som hände Jacy Hubbard, men det underlättades dessutom av hur myndigheterna behandlade sonen. Alla anklagelser mot Neal lades ner enligt överenskommelsen. När fadern försvann för att sitta inne i tjugo år blev Neal omedelbart avskedad av Carl Pratt och eskorterades från firmans kontor av beväpnade vakter. Namnet Backman var en förbannelse, och det var omöjligt för honom att hitta ett jobb i Washington. En kompis från juridikstudierna hade en farbror som var pensionerad domare, och efter ett antal telefonsamtal hit och dit hamnade Neal i den lilla staden Culpeper i Virginia när han blev anställd av en firma med fem personer och kände sig tacksam för den chansen.

Han längtade efter anonymiteten, funderade på att byta namn och vägrade att diskutera fadern. Han arbetade med lagfarter, skrev testamenten och överlåtelsehandlingar och fann sig tillrätta i småstadslivets rutiner. Till slut gifte han sig med en flicka från orten, och de fick snabbt en dotter, Joels andra barnbarn och det enda som han hade ett fotografi av.

Neal läste om faderns frigivning i Post. Han diskuterade saken ingående med sin fru och helt kort med firmans delägare. Ny-heten orsakade kanske jordskalv i Washington, men det hade inte nått Culpeper. Ingen verkade veta någonting eller bry sig om det. Han var inte Agentens son; han var helt enkelt Neal Backman, en av flera jurister i en liten stad i Södern.

En domare tog med honom åt sidan efter en domstolsförhandling och sa: ”Var har de gömt undan din farsgubbe?”

Neal svarade vördnadsfullt: ”Det är inte ett av mina favorit-ämnen, herr domare.” Därefter sas inget mer om saken.

På ytan förändrades ingenting i Culpeper. Neal fortsatte som om det var någon han inte kände som hade blivit benådad. Han väntade på ett telefonsamtal; förr eller senare skulle fadern höra av sig.

Efter upprepade krav gick översköterskan runt med hatten och samlade in nästan tre dollar i växelmynt. Dessa överlämnade hon till patienten som de fortfarande kallade major Herzog, en allt grinigare typ vars tillstånd utan tvivel försämrades på grund av hunger. Major Herzog tog emot pengarna och gick raka vägen till de varuautomater som han hade hittat på andra våningen, och där köpte han tre små påsar med majschips och två läsk. Alltihop förtärdes på några minuter, och en timme senare satt han på toaletten med våldsam diarré.

Han var åtminstone inte lika hungrig, och han var inte drogad och sa saker som han inte borde säga.

Även om han formellt var en fri man, förbehållslöst benådad, var han fortfarande instängd på en anläggning som ägdes av den amerikanska staten, och han bodde fortfarande i ett rum som inte var mycket större än cellen på Rudley. Där hade maten varit hemsk, men han kunde åtminstone äta den utan rädsla för att bli drogad. Nu levde han på majschips och läsk. Sjuksköterskorna var bara aningen vänligare än de vakter som hade plågat honom. Han var säker på att läkarna ville proppa honom full med mediciner, på order från högre ort. Någonstans hade de en liten tortyrkammare där de tänkte ge sig på honom när drogerna hade gjort sina underverk.

Han längtade efter att få komma ut, efter frisk luft och solsken, efter mängder av mat, efter lite mänsklig kontakt med någon som inte bar uniform. Och efter två mycket långa dagar fick han det.

En barsk ung man vid namn Stennett kom till hans rum under den tredje dagen och började vänligt: ”Okej, Backman, så här ligger det till. Mitt namn är Stennett.”

Han slängde en mapp på filten som låg över Joels knän, intill några gamla tidskrifter som han läste för tredje gången. Joel slog upp mappen. ”Marco Lazzeri.”

”Det är du, min vän. Numera är du italienare. Det där är din födelseattest och ditt statliga ID-kort. Lär dig alla uppgifter utantill så fort som möjligt.”

”Utantill? Jag kan inte ens läsa dem.”

”Då får du lära dig. Vi ger oss av om ungefär tre timmar. Du kommer att föras till en närbelägen stad, där du får träffa din nye bäste vän. Han kommer att hålla dig i handen i några dar.”

”Några dar?”

”Kanske en månad, det beror på hur väl du klarar övergången.”

Joel lade ifrån sig mappen och stirrade på Stennett. ”Vem arbetar du åt?”

”Om jag talade om det för dig skulle jag bli tvungen att döda dig.”

”Mycket lustigt. CIA?”

”USA, mer kan jag inte säga, och det är allt du behöver veta.”

Joel såg på fönstret med metallkarm och ett lås och sa: ”Jag såg inget pass bland papperen.”

”Det beror på att du inte ska åka någonstans, Marco. Du kommer att leva ett ytterst stillsamt liv. Dina grannar kommer att tro att du föddes i Milano men växte upp i Kanada, och det är därför du talar den dåliga italienska som du ska få lära dig. Om du skulle drabbas av reslust kan det bli mycket farligt för dig.”

”Farligt?”

”Kom igen, Marco. Driv inte med mig. Det finns en del riktigt otäcka personer där ute som gärna vill ha tag i dig. Gör som vi säger, så kommer de inte att få det.”

”Men jag kan inte ett ord italienska.”

”Visst gör du det – pizza, spaghetti, caffelatte, bravo, opera, mamma mia. Det är inte så svårt. Ju fortare och ju bättre du lär dig, desto säkrare kommer du att vara. Du kommer att få en lärare.”

”Jag har inga pengar.”

”De säger det. Inga som de kunde hitta, i varje fall.” Han tog upp några sedlar ur fickan och lade dem på mappen. ”Medan du satt inspärrad övergav Italien liran och införde euron. Det där är hundra. En euro är ungefär en dollar. Jag kommer tillbaka om en timme med lite kläder. I akten finns en kort ordlista, dina första tvåhundra ord på italienska. Jag råder dig att börja jobba.”

En timme senare kom Stennett tillbaka med en skjorta, byxor, kavaj, skor och strumpor, alltihop italiensktillverkat. ”Buon giorno”, sa han.

”Hej på dig själv”, sa Backman.

”Vad heter bil på italienska?”

”Macchina.”

”Bra, Marco. Det är dags att sätta sig i la macchina.”

Ännu en fåordig man satt bakom ratten i den anonyma lilla -Fiaten. Joel klämde in sig i baksätet med smärtingväskan som innehöll allt han ägde. Stennett satte sig där fram. Det var kallt och fuktigt i luften, och marken täcktes av ett tunt lager snö. När de körde ut genom grinden vid flygbasen Aviano var den första känslan av frihet som en ilning, men den lätta upprymdhet som sköljde över honom hade starka inslag av ängslan.

Han var uppmärksam på vägskyltarna; i framsätet sas inte ett ord. De var på väg 251, en tvåfilig landsväg, och åkte söderut, trodde han. Trafiken blev snart tät när de närmade sig staden Pordenone.

”Hur många invånare har Pordenone?” frågade Joel och skingrade den tunga tystnaden.

”Femtiotusen”, sa Stennett.

”Det här är norra Italien, inte sant?”

”Nordöstra.”

”Hur långt är det till Alperna?”

Stennett nickade åt höger och sa: ”Cirka sex mil åt det hållet. I klart väder går det att se dem.”

”Kan vi inte stanna och dricka kaffe någonstans?” undrade Joel.

”Nej, vi … har inte tillstånd att stanna.”

Så långt hade föraren verkat helt döv.

De körde runt de norra delarna av Pordenone och hamnade snart på A-28, en fyrfilig motorväg där alla utom långtradarchaufförerna verkade vara försenade till arbetet. Småbilar visslade förbi dem medan de puttrade fram i makliga hundra kilometer i timmen. Stennett slog upp en italiensk dagstidning, La Repubblica, och skymde halva vindrutan med den.

Joel var belåten med att åka under tystnad och se landskapet fara förbi. Den kuperade slätten såg väldigt bördig ut, trots att det var i mitten av januari och åkrarna låg kala. Då och då kunde han skymta en gammal villa på en terrasserad sluttning.

Han hade faktiskt hyrt en sådan en gång. Ett dussintal år tidigare hade hans andra fru hotat med att lämna honom om han inte tog med henne på en lång semester. Joel arbetade åttio timmar i veckan, ibland mer. Han föredrog att sova på kontoret, och att döma av hur hemförhållandena såg ut var livet förvisso lugnare där. En skilsmässa skulle emellertid bli för dyr, så Joel tillkännagav att han och hans kära hustru tänkte tillbringa en månad i Toscana. Han uppträdde som det hade varit hans idé från början – ”ett månadslångt äventyr med fina viner och utsökt mat i hjärtat av Chian-ti!”

De hittade ett ombyggt kloster från 1300-talet utanför den medeltida byn San Gimignano där det ingick hushållerskor, kockar och till och med en chaufför. Under äventyrets fjärde dag fick Joel emellertid höra den oroväckande nyheten att senatens bevillningsutskott övervägde att annullera en anskaffning som var värd två miljarder dollar för en underleverantör som var hans klient. Han flög hem med ett hyrt jetplan och tog itu med uppgiften att försöka få senaten att ta reson. Hustru nummer två stannade i Italien, där hon började ligga med den unge chauffören, fick han senare veta. Under den följande veckan ringde han varje dag och lovade att återvända till villan och avsluta deras semester, men sedan slutade hon att svara när han ringde.

Bevillningsförslaget återställdes till sitt ursprungliga, tilltalande utseende.

En månad senare ansökte hon om skilsmässa, en skränig tvist som till slut skulle kosta honom tre miljoner dollar.

Hon var dessutom hans favorit bland de tre fruarna. Nu var allihop borta, utflugna för alltid. Den första, modern till två av hans barn, hade gift om sig två gånger sedan hon lämnade Joel, och hennes nuvarande man hade blivit förmögen på att sälja flytande gödningsmedel i tredje världen. Hon hade faktiskt skrivit till honom i fängelset, ett grymt litet brev i vilket hon lovordade rättssystemet för att de till slut låst in en av landets största skurkar.

Han kunde inte klandra henne för det. Hon packade sina väskor när hon hade ertappat honom med en sekreterare, bimbon som skulle bli hustru nummer två.

Hustru nummer tre hade övergett honom en kort tid efter åtalet.

Vilket stökigt liv. Femtiotvå år gammal, och vad hade han fått ut av att snuva klienter, jaga sekreterare runt kontoret, klämma åt slemmiga småpolitiker, arbeta sju dagar i veckan, försumma tre förvånansvärt välartade barn, bygga upp en offentlig image, stärka det gränslösa egot och ständigt försöka tjäna allt mer pengar? Vilken var belöningen för hans hänsynslösa strävan efter den stora amerikanska drömmen?

Sex år i fängelse. Och nu ett falskt namn därför att det gamla var så farligt. Och motsvarande hundra dollar i fickan.

Marco? Hur skulle han kunna se sig i spegeln varje morgon och säga ”Buon giorno, Marco”?

Det var i varje fall bättre än: ”God morgon, herr Storskurk.”

Stennett brottades med tidningen snarare än läste den. Den for fram och tillbaka, fladdrade och skrynklades, och ibland sneglade föraren irriterat på honom.

Enligt en vägskylt var det sextio kilometer till Venedig, och Joel bestämde sig för att bryta enformigheten. ”Jag skulle vilja bo i Venedig, om Vita huset tycker att det är okej.”

Föraren stelnade till, och Stennett sänkte tidningen ett par decimeter. Luften i den lilla bilen kändes tung ett ögonblick tills Stennett grymtade till och ryckte på axlarna. ”Beklagar”, sa han.

”Jag måste faktiskt pinka”, sa Joel. ”Kan ni få tillstånd att göra ett uppehåll för ett toalettbesök?”

De stannade vid en modern vägrestaurang norr om staden Conegliano. Stennett beställde espresso till dem alla tre. Joel tog med sig sin till fönstret ut mot framsidan, där han såg trafiken fara förbi medan han hörde ett ungt par snäsa åt varandra på italienska. Han uppfattade inget av de tvåhundra ord som han hade försökt lära sig. Det verkade vara en omöjlig uppgift.

Stennett dök upp vid hans sida och tittade på trafiken. ”Har du varit mycket i Italien?” frågade han.

”En gång var jag här i en månad. I Toscana.”

”Verkligen? En hel månad? Det måste ha varit trevligt.”

”I själva verket blev det bara fyra dar, men min fru stannade i en månad. Hon träffade några vänner här. Och du? Är det här ett av dina tillhåll?”

”Jag rör på mig.” Hans ansiktsuttryck var lika vagt som svaret. Han smuttade på den lilla koppen och sa: ”Conegliano, känd för sin Prosecco.”

”Den italienska motsvarigheten till champagne”, sa Joel.

”Just det. Är du vinkännare?”

”Jag har inte smakat en droppe på sex år.”

”Fick ni inget vin i fängelset?”

”Nej.”

”Och nu?”

”Jag tänker ta det lugnt. Förr var det en dålig vana.”

”Vi måste fortsätta nu.”

”Hur långt har vi kvar?”

”Inte särskilt långt.”

Stennett vände sig mot dörren, men Joel hejdade honom. ”Du, jag är riktigt hungrig. Kan jag inte få ta med mig en smörgås?”

Stennett tittade på en glasdisk med färdiga panini. ”Jovisst.”

”Två, kanske?”

”För all del.”

Väg A27 gick söderut till Treviso, och när det stod klart att de inte skulle köra runt staden förmodade Joel att åkturen snart var över. Föraren saktade in och tog av två gånger, och snart skumpade de på samhällets smala gator.

”Hur stort är Treviso?” frågade Joel.

”Åttiofemtusen invånare”, svarade Stennett.

”Vad vet du om stan?”

”Det är en blomstrande småstad som inte har förändrats mycket på femhundra år. En gång i tiden var man en trofast allierad till Venedig när alla dessa städer krigade mot varandra. Vi bombade den sönder och samman under andra världskriget. Det är ett trevligt ställe med inte alltför många turister.”

Ett bra ställe att gömma sig på, tänkte Joel. ”Är det hit jag ska?”

”Kanske det.”

Ett högt klocktorn lockade all trafik till stadens centrum, där den kröp fram runt Piazza dei Signori. Skotrar och mopeder pilade mellan bilarna med till synes helt orädda förare. Joel betraktade de pittoreska små butikerna – en tabaccheria med tidningsställ utan-för ingången, en farmacia med ett lysande grönt kors, en köttbutik med olika sorters skinka hängande i skyltfönstret och givetvis de små trottoarkaféerna där alla bord var upptagna av folk som verkade nöja sig med att sitta och läsa och skvallra och dricka espresso i timtal. Klockan var nästan elva på förmiddagen. Hur kunde dessa människor livnära sig om de tog kafferast en timme före lunch?

Det var något som han skulle få ta reda på, beslöt han.

Den namnlöse föraren svängde in på en tillfällig parkeringsplats. Stennett slog in ett nummer på en mobiltelefon, väntade och talade sedan snabbt på italienska. När han var klar pekade han ut genom vindrutan och sa: ”Ser du kafét där borta, under den röd-vita markisen? Caffè Donati?”

Joel sträckte på sig i baksätet och sa: ”Ja, jag ser det.”

”Gå in genom dörren och fortsätt förbi bardisken på höger sida till den inre delen, där det finns åtta bord. Slå dig ner, beställ en kopp kaffe och vänta.”

”Vänta på vad då?”

”En man kommer att ta kontakt med dig om cirka tio minuter. Du ska göra som han säger.”

”Och om jag inte gör det?”

”Var inte fånig, Backman. Vi håller ett öga på dig.”

”Vem är den här mannen?”

”Din nye bäste vän. Följ med honom, så kommer du antagligen att överleva. Försöker du dig på något dumt så kommer du inte att klara dig en månad.” Stennett sa detta med något av självbelåtenhet, som om han skulle kunna glädja sig åt att vara den som likviderade stackars Marco.

”Då är det alltså adjö?” sa Joel och tog väskan.

”Arrivederci, Marco, inte adjö. Har du dina papper?”

”Ja.”

”Då säger jag arrivederci.”

Joel tog sig sakta ur bilen och började gå därifrån. Han kämpade mot lusten att snegla över axeln för att förvissa sig om att Stennett, hans beskyddare, var uppmärksam och skulle avvärja eventuella faror. Men han vände sig inte om. Istället försökte han se så normal ut som möjligt medan han strosade nerför gatan med smärtingväskan i handen, den enda smärtingväska han för tillfället kunde se i Trevisos centrum.

Stennett iakttog honom givetvis. Och vem mer? Hans nye bäste vän måste finnas där någonstans, delvis dold bakom en tidning medan han gav tecken till Stennett och eventuellt andra. Joel stannade till utanför tobakshandeln och läste de italienska dagstidningarnas rubriker, trots att han inte förstod ett ord. Han stannade därför att han kunde stanna, därför att han var en fri man med möjlighet och rätt att stanna när han så önskade och att fortsätta när han valde att göra det.

Han gick in på Caffè Donati och möttes av ett milt ”Buon giorno” från ynglingen som torkade av bardisken. ”Buon giorno”, lyckades Joel svara, hans första ord till en äkta italienare. För att förekomma ytterligare konversation fortsatte han förbi bardisken, en spiraltrappa där en pil pekade mot fler bord på över-våningen och en stor disk med fantastiska bakverk. Det inre rummet var mörkt och trångt och dimmigt av cigarrettrök. Han satte sig vid ett av de två lediga borden och tog ingen notis om de andra kafégästernas blickar. Han var livrädd för servitören, livrädd för att försöka beställa någonting, livrädd för att bli avslöjad så tidigt under flykten, så han bara satt där med sänkt huvud och läste sina nya identitetshandlingar.

”Buon giorno”, sa en ung kvinna vid hans vänstra axel.

”Buon giorno”, fick Joel fram. Innan hon hann rabbla upp saker på menyn sa han: ”Espresso.” Hon log och sa något som var fullständigt obegripligt, vilket han besvarade med: ”No.”

Det fungerade. Hon gick sin väg, och för Joel var det en stor seger. Ingen stirrade på honom som om han var en okunnig utlänning. När hon kom med espresson sa han ”Grazie” mycket dämpat, och hon log rentav mot honom. Han smuttade sakta på kaffet eftersom han inte visste hur länge koppen skulle behöva räcka, och han ville inte dricka upp det så att han kunde bli tvungen att beställa något annat.

Det surrade av italienska omkring honom, det dämpade och oavbrutna sorlet från vänner som skvallrade i ett uppskruvat tempo. Lät engelska lika snabbt? Antagligen. Att han skulle kunna lära sig språket så bra att han förstod vad som sas omkring honom verkade helt uteslutet. Han tittade på sin futtiga lilla lista med tvåhundra ord och försökte under flera minuter förtvivlat höra ett enda av dem bli uttalat.

Servitrisen kom förbi och ställde en fråga till honom. Han avgav standardsvaret ”No”, och det fungerade nu med.

Joel Backman satt alltså och drack en espresso i ett litet kafé på Via Verde, vid Piazza dei Signori, mitt i staden Treviso i regionen Venetien i nordöstra Italien. Samtidigt var hans gamla kamrater på fängelset Rudley fortfarande inlåsta och isolerade med usel mat, blaskigt kaffe, sadistiska vakter, löjliga regler och flera år framför sig innan de ens kunde börja drömma om ett liv utanför.

Joel Backman skulle inte dö på Rudley, så som man först hade planerat. Han skulle inte tyna bort psykiskt, fysiskt och själsligt. Han hade snuvat sina plågoandar på fjorton år, och nu satt han utan handfängsel på ett pittoreskt kafé, en timmes färd från Venedig.

Varför tänkte han på fängelset? Därför att man inte bara kan lägga sex år bakom sig utan vidare. Man bär med sig en del av det förflutna, oavsett hur obehagligt det var. Fängelsets fasor gjorde hans plötsliga frigivning så underbar. Det skulle ta tid, och han lovade sig själv att inrikta sig på nuet. Tänk inte ens på fram-tiden.

Lyssna på ljuden, pladdret vänner emellan, skratten, killen där borta som viskar i en mobiltelefon, den söta servitrisen som ropar mot köket. Känn dofterna – cigarrettröken, det starka kaffet, de färska bakverken, värmen i en liten lokal där ortsborna hade träffats i århundraden.

Han frågade sig själv för hundrade gången: Varför var han egentligen där? Varför hade han blivit förd från fängelset och sedan ut ur landet? En benådning är en sak, men varför en regelrätt landsflykt? Varför inte bara ge honom frigivningshandlingarna, låta honom säga hej då till det kära gamla Rudley och försöka leva sitt liv, precis som alla andra nyligen benådade brottslingar?

Han anade vilket svaret kunde vara. Han kunde våga sig på en ganska välgrundad gissning.

Och det gjorde honom skräckslagen.

Luigi dök upp som från ingenstans.

6

Luigi var drygt trettio år. Han hade mörka, sorgsna ögon, mörkt hår som dolde halva öronen och minst fyra dagars skäggstubb. Han bar en halvlång jacka av grovt tyg som
tillsammans med det orakade ansiktet gav honom ett lantligt, trevligt utseende. Han beställde en espresso och log hela tiden. Joel noterade genast att hans händer och naglar var rena och att han hade friska och jämna tänder. Jackan och skäggstubben ingick i hans roll. Luigi hade förmodligen gått på Harvard.

Han talade perfekt engelska med precis rätt brytning för att övertyga vem som helst om att han verkligen var italienare. Han sa att han var från Milano. Hans italienske far var diplomat, och han hade tagit med sig sin amerikanska fru och två barn över hela världen medan han tjänade sitt land. Joel förmodade att Luigi visste en hel del om honom, så han försökte lära sig så mycket han kunde om sin nye handledare.

Han fick inte veta mycket. Gift – nej. Universitetsstudier – Bologna. Studier i USA – ja, någonstans i Mellanvästern. Jobb – statligt. Vilken stat – konfidentiellt. Han hade ett otvunget leende som han använde för att parera frågor som han inte ville svara på. Joel hade med ett proffs att göra, och det insåg han.

”Du vet säkert ett och annat om mig”, sa Joel.

Leendet igen, de perfekta tänderna. De sorgsna ögonen slöts nästan när han log. Damerna måste vara som flugor på grabben. ”Jag har läst akten.”

”Akten? Akten om mig skulle inte få plats i det här rummet.”

”Jag har läst akten.”

”Okej, hur länge var Jacy Hubbard senator?”

”För länge, skulle jag vilja säga. Hör här, Marco, vi ska inte återuppleva det förflutna. Vi har för mycket att göra.”

”Kan jag få ett annat namn? Jag är inte så förtjust i Marco.”

”Det var inte jag som valde det.”

”Vem var det då?”

”Jag vet inte. Det var i varje fall inte jag. Du ställer en massa meningslösa frågor.”

”Jag var advokat i tjugofem år. Det är en inrotad vana.”

Luigi drack upp det sista av espresson och lade några euro på bordet. ”Vi tar en promenad”, sa han och reste sig. Joel tog smärtingväskan och lämnade kafét tillsammans med handledaren, följde trottoaren och fortsatte på en sidogata med mindre trafik. De hade bara tagit några steg när Luigi stannade utanför Albergo Campeol. ”Det här är din anhalt”, sa han.

”Vad är det?” undrade Joel. Den fyra våningar höga, rappade byggnaden var inklämd mellan två andra. Färggranna flaggor hängde ovanför portiken.

”Ett fint litet hotell. ’Albergo’ betyder hotell. Man kan använda det ordet också om man vill, men i de mindre städerna brukar de säga albergo.”

”Det är alltså ett enkelt språk.” Joel såg åt båda håll längs den smala gatan – tydligen hans nya hemkvarter.

”Enklare än engelska.”

”Vi får väl se. Hur många språk talar du?”

”Fem, sex stycken.”

De gick in i den lilla vestibulen. Luigi nickade menande åt portieren i receptionen. Joel fick iväg ett hyggligt ”Buon giorno” men fortsatte att gå i hopp om att undvika ett mer invecklat svar. De gick tre trappor upp och vidare till slutet av en smal korridor. -Luigi hade nyckeln till rum 30, som var enkelt men fint inrett, med fönster åt två håll och utsikt mot en kanal nedanför.

”Det här är det bästa rummet”, sa Luigi. ”Det är inte flott, men det får duga.”

”Du skulle ha sett mitt förra rum.” Joel slängde väskan på sängen och började dra undan gardinerna.

Luigi öppnade dörren till den lilla garderoben. ”Titta här. Du har fyra skjortor, fyra par byxor, två kavajer och två par skor, alltihop i rätt storlek. Och en grov överrock av ylle – det kan bli riktigt kallt här i Treviso.” Joel stirrade på sina nya kläder. De var perfekt upphängda, pressade och klara att använda. Färgerna var diskreta och smakfulla, och plaggen kunde kombineras hur som helst. Till slut ryckte han på axlarna och sa: ”Tack.”

”I byrån där borta finns det en livrem, strumpor och underkläder, allt sådant. I badrummet hittar du alla toalettsaker du kan behöva.”

”Vad ska jag säga?”

”Och här på bordet har du två par glasögon.” Luigi höll upp ett av dem mot ljuset. De rektangulära små linserna satt i tunna svarta metallbågar, typiskt europeiska bågar. ”Armani”, sa Luigi med ett stänk av stolthet.

”Läsglasögon?”

”Både och. Jag föreslår att du alltid har dem på dig när du lämnar det här rummet. De är en del av förklädnaden, Marco. En del av ditt nya jag.”

”Du skulle ha träffat det gamla.”

”Nej tack. Det yttre är mycket viktigt för italienare, särskilt här uppe i norr. Dina kläder, dina glasögon, din frisyr, allt måste se bra ut, annars kommer folk att lägga märke till dig.”

Då kände Joel sig med ens generad, men vad fan spelade det för roll? Han hade burit fängelsekläder längre än han ville komma ihåg. Under glansdagarna var tretusen dollar för en skräddarsydd kostym inget märkvärdigt.

Luigi föreläste fortfarande. ”Inga kortbyxor, inga svarta strumpor till vita joggingskor, inga polyesterbyxor, inga golftröjor, och jag ber dig att inte börja bli fet.”

”Hur säger man ’Kyss mig där bak’ på italienska?”

”Vi kommer till det senare. Vanor och seder är viktiga. Det är lätt att lära sig dem, och de är faktiskt riktigt skojiga. Man beställer till exempel aldrig cappuccino efter halv elva på förmiddan. En espresso kan man däremot beställa när som helst. Visste du det?”

”Nej, det gjorde jag inte.”

”Det är bara turister som beställer cappuccino efter lunchen eller middagen. Det är skamligt. All denna mjölk med magen full.” Luigi rynkade pannan som om han skulle kräkas för att ge eftertryck åt orden.

Joel höjde högerhanden och sa: ”Jag svär att jag aldrig ska göra det.”

”Sätt dig ner”, sa Luigi och gjorde en gest mot det lilla bordet med två stolar. De slog sig ner och försökte göra det bekvämt för sig. Han fortsatte: ”Först är det rummet. Det är bokat i mitt namn, men personalen tror att en kanadensisk affärsman ska bo här i några veckor.”

”Några veckor?”

”Ja, och sen flyttar du till ett annat ställe.” Luigi sa detta så illavarslande han kunde, som om det redan fanns grupper av lönnmördare som letade efter Joel Backman i Treviso. ”I fortsättningen kommer du att lämna spår efter dig. Tänk på det. Allt du gör, alla du träffar – det lämnar spår efter sig. Hemligheten med att överleva är att lämna så få spår efter sig som möjligt. Prata inte mer än nödvändigt med någon, inte ens med portieren eller städerskan. Hotellanställda håller ett öga på sina gäster, och de har gott minne. Om ett halvår kan någon komma till det här hotellet och börja ställa frågor om dig. Han har kanske ett fotografi med sig. Han kan erbjuda betalning. Och plötsligt kan portieren komma ihåg dig och den omständigheten att du nästan inte kunde -någon italienska.”

”Jag har en fråga.”

”Jag har väldigt få svar.”

”Varför just här? Varför ett land där jag inte kan språket? Varför inte England eller Australien, någonstans där jag skulle ha lätttare att smälta in?”

”Det beslutet fattades av någon annan, Marco. Inte av mig.”

”Jag misstänkte nog det.”

”Varför frågade du då?”

”Jag vet inte. Kan jag begära att bli förflyttad?”

”Ännu en meningslös fråga.”

”Det var ett dåligt skämt, inte en meningslös fråga.”

”Kan vi fortsätta?”

”Visst.”

”De första dagarna kommer du att äta lunch och middag tillsammans med mig. Vi rör på oss och går alltid till olika ställen. Treviso är en trevlig stad med mängder av kaféer, och vi ska besöka allihop. Du måste börja tänka på den dag jag inte finns här längre. Var försiktig med vilka du träffar.”

”Jag har en fråga till.”

”Ja, Marco?”

”Det handlar om pengar. Jag tycker faktiskt inte om att vara pank. Tänker ni ge mig veckopeng eller något i den stilen? Jag kan tvätta din bil och springa ärenden.”

”Vad menar du med veckopeng?”

”Kontanter. Pengar i fickan.”

”Du behöver inte oroa dig för pengar. Tills vidare tar jag hand om notorna. Du kommer inte att behöva gå hungrig.”

”Okej.”

Luigi körde ner handen djupt i jackfickan och tog upp en mobiltelefon. ”Den här ska du ha.”

”Och vem skulle jag ringa till?”

”Till mig, om du behöver någonting. Mitt nummer står på baksidan.”

Joel tog emot mobilen och lade den på bordet. ”Jag är hungrig. Jag har drömt om en långlunch med pasta, vin, dessert och givetvis espresso, absolut inte cappuccino så här dags, och därefter kanske en välbehövlig siesta. Jag har varit i Italien i fyra dar, och det enda jag har ätit är majschips och smörgåsar. Vad säger du om det?”

Luigi sneglade på klockan. ”Jag vet vart vi kan gå, men först måste vi reda ut ett par saker till. Du talar inte italienska, eller hur?”

Joel himlade med ögonen och suckade tungt av missräkning. Sedan försökte han le och sa: ”Nej, jag har aldrig haft tillfälle att lära mig italienska, franska, tyska eller något annat språk. Jag är amerikan. Okej, Luigi? Mitt land är större än hela Europa. Det enda man behöver kunna där borta är engelska.”

”Fast du är kanadensare, som du kanske minns?”

”Okej, som du vill, men vi är isolerade. Det är bara vi och amerikanerna.”

”Mitt jobb är att se till att du inte utsätts för fara.”

”Tack för det.”

”Och för att underlätta det måste du lära dig en massa italienska så snabbt du kan.”

”Jag förstår.”

”Du kommer att få en lärare, en ung student som heter Ermanno. Du ska studera tillsammans med honom två timmar på förmiddan och sen två timmar på eftermiddan. Det kommer att bli jobbigt.”

”Hur länge?”

”Så lång tid det tar. Det beror på dig. Om du anstränger dig kommer du att kunna klara dig på egen hand om tre eller fyra månader.”

”Hur lång tid tog det för dig att lära dig engelska?”

”Min mor är amerikanska. Vi talade engelska hemma och italienska utanför hemmet.”

”Det är fusk. Vilka andra språk behärskar du?”

”Spanska, franska och några till. Ermanno är en utmärkt lärare. Klassrummet ligger neråt gatan.”

”Inte här på hotellet, alltså?”

”Nej, nej, Marco. Du måste tänka på spåren. Vad skulle piccolon eller städerskan tro om en ung man tillbringade fyra timmar om dan tillsammans med dig i det här rummet?”

”Gud förbjude.”

”Städerskan skulle stå och tjuvlyssna vid dörren och höra att du får lektioner. Hon skulle viska om det till sin chef. Inom en dag eller två skulle hela personalen veta att den kanadensiske affärsmannen studerar intensivt. Fyra timmar om dan!”

”Jag fattar. Hur blir det med lunchen?”

När Joel lämnade hotellet lyckades han le mot portieren, en vaktmästare och chefspiccolon utan att säga ett ord. De gick tillbaka mot stadens centrum och Piazza dei Signori, det stora torget, som kantades av pelargångar och kaféer. Klockan var tolv, och det rörde sig fler fotgängare på trottoarerna medan de skyndade iväg för att äta lunch. Det hade blivit kallare i luften, men Joel kände sig varm i sin nya överrock. Han bemödade sig om att se italiensk ut.

”Inomhus eller utomhus?” frågade Luigi.

”Inomhus”, sa Joel, och de slank in på Caffè Beltrame, som hade utsikt mot torget. En tegelugn nära ingången värmde upp stället, och dofterna av den dagliga festmåltiden drev ut från etablissemangets inre utrymmen. Luigi och hovmästaren talade i munnen på varandra och skrattade, och sedan blev de visade till ett fönsterbord.

”Vi har tur”, sa Luigi när de tog av sig ytterkläderna och satte sig ner. ”Dagens rätt är faraona con polenta.”

”Och det är?”

”Pärlhöna med polenta.”

”Vad finns det mer?”

Luigi läste på en av de svarta tavlor som var upphängda på en grovhuggen takbjälke. ”Panzerotti di funghi al burro – stekt svamp i smördeg. Conchiglie con cavalfiori – pastasnäckor med blomkål. Spiedino di carne misto alla griglia – grillspett med olika sorters kött.”

”Jag tar alltihop.”

”Husets vin är ganska gott.”

”Jag föredrar rött.”

Kafét var snart fullt av folk, och alla verkade känna varandra. En gladlynt liten man med solkigt förkläde skyndade förbi och hejdade sig så länge att han fick ögonkontakt med Joel, och han skrev inte ner någonting när Luigi rabblade en lång lista med det de ville äta. Ett krus med husets vin ställdes fram tillsammans med en skål varm olivolja, en liten korg med bröd och ett fat med lufttorkad skinka, och Joel började äta. Luigi förklarade det invecklade med lunch och frukost, sederna, traditionerna och de misstag som turister gjorde sig skyldiga till när de försökte bete sig som riktiga italienare.

Tillsammans med Luigi skulle han alltid lära sig något nytt.

Joel smuttade försiktigt på det första glaset vin, men alkoholen gick raka vägen till hjärnan. En underbar värme och avdomning omslöt hans kropp. Han var fri, flera år innan han hade trott, och satt på ett lantligt litet kafé i en italiensk stad som han aldrig hade hört talas om, drack ett gott vin från trakten och andades in dofterna av en välsmakande festmåltid. Han log mot Luigi medan förklaringarna fortsatte, men vid något tillfälle gled Joel in i en annan värld.

Ermanno påstod att han var tjugotre år men såg inte ut att vara mer än sexton. Han var lång och pinsamt mager, och med rödblont hår och nötbruna ögon såg han mer tysk än italiensk ut. Han var dessutom väldigt blyg och nervöst lagd, och Joel tyckte inte om det första intrycket.

De träffade Ermanno i hans lilla lägenhet, som låg på tredje våningen i en vanskött byggnad några kvarter från Joels hotell. Den hade tre små rum – ett kök, ett sovrum och ett vardagsrum – som alla var enkelt möblerade, men Ermanno var student, så man kunde vänta sig en sådan hemmiljö. Stället såg emellertid ut som om han just hade flyttat in och var på väg att flytta ut när som helst.

De satte sig vid ett litet bord i mitten av vardagsrummet. Det fanns ingen TV. Rummet var kallt och dåligt upplyst, och Joel tyckte att det var som om han hade hamnat hos någon underjordisk organisation som höll flyktingar vid liv och smusslade undan dem i hemlighet. Den varma känslan efter den två timmar långa lunchen avtog snabbt.

Lärarens nervositet gjorde knappast saken bättre.

När Ermanno inte lyckades ta kontrollen över mötet hoppade Luigi snabbt in och såg till att de kom igång. Han föreslog att de skulle studera från nio till elva varje förmiddag, ta ett par timmars lunchrast och sedan fortsätta vid halv två tills de blev trötta. Detta verkade passa Ermanno och Joel, som tänkte ställa den uppenbara frågan: Om den här killen är student, hur har han då tid att undervisa mig hela dagen? Men han lät det vara. Han kunde ta upp det senare.

Frågorna började staplas på hög.

Till slut slappnade Ermanno av och berättade om språkkursen. När han pratade sakta var hans brytning inte störande. Men när han blev för ivrig, vilket han hade en benägenhet att bli, kunde hans engelska lika gärna ha varit italienska. Vid ett tillfälle avbröt Luigi honom och sa: ”Ermanno, det är viktigt att du talar mycket sakta, åtminstone de första dagarna.”

”Tack för det”, sa Joel som en sann viktigpetter.

Ermanno rodnade rentav och svarade med ett mycket försagt: ”Förlåt.”

Han överlämnade den första omgången kursmaterial – kursbok nummer ett och en liten bandspelare med två kassetter. ”Kassetterna följer boken”, sa han, mycket sakta. ”I kväll ska du studera kapitel ett och lyssna på banden flera gånger. I morgon börjar vi med det.”

”Det blir väldigt intensivt”, tillade Luigi och satte mer press på Joel, som om han tyckte att det behövdes.

”Var lärde du dig engelska?” frågade Joel.

”På universitetet”, sa Ermanno. ”I Bologna.”

”Så du har inte studerat i USA?”

”Jo, det har jag”, sa han och sneglade snabbt och ängsligt på Luigi, som om det som nu hade hänt i Staterna var någonting som han helst inte ville prata om. Till skillnad från Luigi var Ermanno som en öppen bok, och han var uppenbarligen inte ett proffs.

”Var någonstans?” frågade Joel nyfiket för att se hur mycket han kunde få ur ynglingen.

”Furman”, sa Ermanno. ”En liten skola i South Carolina.”

”När var du där?”

Luigi kom till undsättning och harklade sig. ”Ni kommer att ha gott om tid att prata om sådant senare. Det viktiga är att du glömmer engelskan, Marco. Hädanefter kommer du att leva i en italiensktalande värld. Allt du tar i har ett italienskt namn. Varenda tanke måste översättas. Om en vecka kommer du att beställa mat på restauranger. Om två veckor kommer du att drömma på italienska. Det är fråga om ett totalt, fullständigt uppgående i språket och kulturen, och det finns ingen återvändo.”

”Kan vi inte börja klockan åtta i morgon?” undrade Joel.

Ermanno flackade med blicken och skruvade på sig, och till slut sa han: ”Halv nio, kanske.”

”Bra. Då kommer jag hit halv nio.”

De lämnade lägenheten och promenerade tillbaka mot Piazza dei Signori. Det var mitt på eftermiddagen, trafiken var märkbart glesare och trottoarerna nästan tomma. Luigi stannade utanför Trattoria del Monte. Han nickade mot dörren och sa: ”Vi träffas här klockan åtta för att äta middag, okej?”

”Visst, okej.”

”Hittar du till hotellet?”

”Ja, mitt albergo.”

”Och du har en stadskarta?”

”Ja.”

”Bra. Då får du klara dig själv, Marco.” Med de orden slank -Luigi in i en gränd och försvann. Joel såg efter honom ett ögonblick och fortsatte sedan mot det stora torget.

Han kände sig väldigt ensam. Det var fyra dagar sedan han lämnade Rudley, och nu var han till slut fri, utan ledsagare och kanske utan att vara observerad, fast det betvivlade han. Han bestämde sig genast för att gå runt i staden och göra det han ville, som om ingen iakttog honom. Medan han låtsades titta på sakerna i en läderbutiks skyltfönster svor han dessutom att han inte skulle snegla över axeln under resten av sitt liv.

De skulle inte hitta honom.

Han drev omkring tills han hamnade på Piazza San Vito, ett litet torg med två kyrkor som var sjuhundra år gamla. Både Santa Lucia och San Vito var stängda, men enligt en antik mässingsskylt skulle de vara öppna igen mellan klockan fyra och sex. Vad för sorts ställe hade stängt från middagstid till fyra?

Barerna var inte stängda, men de var tomma. Till slut samlade han tillräckligt med mod för att gå in på en. Han satte sig på en barstol, höll andan och sa ordet ”Birra” när bartendern kom fram.

Bartendern sa någonting och väntade på ett svar, och under bråkdelen av en sekund kände sig Joel frestad att rusa därifrån. Men så såg han ölkranen och pekade på den för att visa vad han ville ha, och bartendern sträckte sig efter en ren sejdel.

Det var hans första öl på sex år. Den var kall, besk och välsmakande, och han njöt av varenda droppe. En såpopera visades på en TV vid andra änden av bardisken. Då och då lyssnade han utan att förstå ett ord, och han hade svårt att övertyga sig själv om att han verkligen skulle kunna bemästra språket. När han bestämde sig för att gå och ta sig tillbaka till hotellet såg han ut genom fönstret.

Stennett gick förbi.

Joel beställde en öl till.

7

Backmanaffären hade bevakats noga av Dan Sandberg, en veteran på The Washington Post. Han gick 1998 ut med storyn om att vissa hemligstämplade dokument hade förts
ut från Pentagon utan bemyndigande. Den FBI-utredning som följde höll honom sysselsatt i ett halvår, och han hade arton artiklar införda i tidningen, de flesta på förstasidan. Han hade tillförlitliga kontakter inom CIA och FBI. Han kände delägarna på Backman, Pratt & Bolling och hade tillbringat mycket tid på firmans kontor. Han ansatte justitiedepartementet för att få information. Han fanns med i rättssalen när Backman skyndsamt erkände sig skyldig och försvann.

Ett år senare var han författaren bakom den ena av de två böcker om skrivits om skandalen. Hans sålde i aktningsvärda 24 000 inbundna exemplar och den andra i cirka hälften så många.

Under tiden skaffade sig Sandberg ett antal viktiga försänkningar. Särskilt en visade sig vara en ytterst värdefull om än oväntad källa. En månad före Jacy Hubbards död hade Carl Pratt, som likt de flesta av firmans delägare hotades av åtal, kontaktat Sandberg och bestämt ett möte. De kom att träffas mer än ett dussin gånger medan skandalen utvecklades, och under de följande åren blev de dryckesbröder. De smög iväg minst ett par gånger om året för att utbyta skvaller.

Tre dagar efter nyheten om benådningen ringde Sandberg till Pratt, och de kom överens om att träffas på sitt favoritställe, en studentbar i närheten av Georgetown University.

Pratt såg förskräcklig ut, som om han hade druckit i flera dagar. Han beställde vodka, Sandberg höll sig till öl.

”Så var är din kompis?” frågade Sandberg med ett flin.

”Han sitter i varje fall inte i fängelse längre.” Pratt tog en nästan dödlig klunk vodka och smackade med läpparna.

”Du har inte hört någonting från honom?”

”Nej. Inte jag och ingen annan på firman heller.”

”Skulle du bli överraskad om han ringde eller tittade in?”

”Både ja och nej. Ingenting överraskar mig när det gäller Backman.” Mer vodka. ”Det skulle inte förvåna mig om han aldrig sätter sin fot i Washington igen. Om han dyker upp i morgon och tillkännager att han tänker starta en ny advokatfirma skulle det inte förvåna mig heller.”

”Benådningen överraskade dig.”

”Ja, men det var inte Backman som låg bakom den, eller hur?”

”Det betvivlar jag.” En kvinnlig student gick förbi, och Sandberg sneglade på henne. Han hade skilt sig från sin andra fru och var ständigt på jakt. Han smuttade på ölen och sa: ”Han får väl inte vara verksam som advokat? Jag trodde att de drog in hans -licens.”

”Det skulle inte stoppa Backman. Han skulle kalla det ’offentliga relationer’, ’konsulttjänster’ eller något liknande. Hans specialitet är lobbyverksamhet, och det behöver man ingen licens för. Fan, hälften av advokaterna i den här stan skulle inte kunna hitta till närmaste domstolsbyggnad. Men de hittar sannerligen till Capitolium.”

”Och klienterna?”

”Det kommer inte att bli så. Backman tänker inte återvända till Washington. Men du har kanske hört något annat?”

”Jag har inte hört någonting. Han försvann bara. Ingen på fängelset vill prata om det. Kriminalvården säger inte ett pip.”

”Vad är din teori?” frågade Pratt, tömde glaset och såg ut att vara redo för ett till.

”I dag fick jag veta att Teddy Maynard besökte Vita huset den nittonde. Det är bara någon av Teddys kaliber som kan sätta sådan press på Morgan. Backman blev släppt, förmodligen med eskort, och försvann.”

”Vittnesskydd?”

”Något i den stilen. CIA har gömt undan folk förut. Det måste de. Det finns inget officiellt om det, men de har resurserna.”

”Men varför gömma undan Backman?”

”Hämnd. Kommer du ihåg Aldrich Ames, den största mull-vaden i CIA:s historia?”

”Javisst.”

”Nu sitter han tryggt inlåst i ett federalt fängelse. Tror du inte att CIA skulle vilja röja honom ur vägen? Det kan de inte göra därför att det strider mot lagen – de kan inte angripa en amerikansk medborgare, vare sig här eller utomlands.”

”Backman var knappast en CIA-mullvad. Fan, han hatade Teddy Maynard, och det var ömsesidigt, minst sagt.”

”Maynard skulle inte döda honom. Han skulle bara ordna så att någon annan fick det nöjet.”

Pratt reste sig upp. ”Vill du ha en till?” sa han och pekade på ölglaset.

”Senare, kanske.” Sandberg lyfte glaset för andra gången och smuttade.

När Pratt kom tillbaka med en dubbel vodka satte han sig ner och sa: ”Så du tror att Backmans dagar är räknade?”

”Du frågade om min teori. Nu vill jag höra din.”

Efter en rejäl klunk vodka sa han: ”Utgången blir densamma, fast med en annan vinkling.” Pratt stoppade pekfingret i vodkan, rörde om och slickade sedan på fingret medan han tänkte. ”Det här stannar oss emellan, okej?”

”Självfallet.” De hade pratat så mycket genom åren att allt stannade dem emellan.

”Det gick åtta dar mellan Hubbards död och Backmans erkännande. Det var väldigt otäckt. Både Kim Bolling och jag stod under FBI:s beskydd, dygnet runt, överallt. Det var faktiskt ganska märkligt. FBI gjorde sitt yttersta för att skicka oss i fängelse på livstid, och samtidigt kände de sig tvingade att skydda oss.” Han smuttade och sneglade åt sidorna för att se om någon av studenterna tjuvlyssnade. Det gjorde de inte. ”Det blev en del hot och en del allvarligt agerande av samma personer som dödade Jacy Hubbard. FBI förhörde oss senare, flera månader efter Backmans internering, när -saker och ting hade lugnat ner sig. Vi kände oss lite säkrare, men Bolling och jag betalade för beväpnade livvakter i två år efteråt. Jag tittar fortfarande i backspegeln. Stackars Kim har blivit galen.”

”Varifrån kom hoten?”

”Från samma personer som gärna skulle vilja ha tag i Joel Backman.”

”Vilka då?”

”Backman och Hubbard hade slutit ett avtal om att sälja deras lilla produkt till saudierna för en förmögenhet. Det var mycket pengar, men ändå betydligt mindre än det skulle kosta att installera ett helt nytt satellitsystem. Avtalet sprack. Hubbard blir dödad. Backman åker i fängelse, och saudierna är inte alls glada. Inte israe-lerna heller, för de ville också göra affärer. Dessutom var de rasande för att Hubbard och Backman ville sälja till saudierna.” Han hejdade sig och drack, som om han behövde stärka sig för att -kunna avsluta utläggningen. ”Sen har du de som byggde systemet från början.”

”Ryssarna?”

”Antagligen inte. Jacy Hubbard älskade asiatiska flickor. Sista gången någon såg honom lämnade han en bar med en långbent och läcker ung sak med svart hår och runt ansikte, en tjej från andra sidan jordklotet. Kineserna använder sig av tusentals personer här för att skaffa information. Alla deras studenter, affärsmän och diplomater – det vimlar av kineser som snokar omkring. Dessutom har deras underrättelsetjänst mycket skickliga agenter. De skulle inte tveka att ge sig på Hubbard och Backman i ett sådant här fall.”

”Är du säker på att det är kineserna?”

”Ingen kan vara säker, okej? Backman vet kanske, men han sa aldrig något till någon. Kom ihåg att CIA inte ens kände till systemet. De blev tagna på sängen, och gamle Teddy försöker fort-farande reparera skadan.”

”Så Teddy får visa sig på styva linan?”

”Javisst. Han drog någonting om landets säkerhet för Morgan, som föga överraskande gick på det. Backman blir fri. Teddy smusslar ut honom ur landet och väntar sen på att få se vem som dyker upp med en pistol. Han kan inte förlora.”

”Det är ju lysande.”

”Det är mer än lysande, Dan. Tänk efter. När Joel Backman möter sin skapare kommer ingen att få veta det. Ingen känner till var han är för tillfället. Ingen kommer att veta vem han är när hans döda kropp hittas.”

”Om den hittas.”

”Just det.”

”Och detta vet Backman?”

Pratt tömde sitt andra glas och torkade sig om munnen med kavaj-ärmen. Han rynkade pannan. ”Backman är allt annat än korkad. Men mycket av det vi vet blev känt efter det att han åkte in. Han överlevde sex år i fängelset och tror antagligen att han kan överleva vad som helst.”

Critz slank in på en pub inte långt från Connaught Hotel i London. Det hade börjat regna ihärdigare, och han behövde någonstans att hålla sig torr. Mrs Critz var i den lilla lägenhet som de hade lånat av deras nya arbetsgivare, så Critz kunde unna sig lyxen att sitta på en välbesökt pub där ingen kände honom och hälla i sig några pint. Han hade varit i London i en vecka och hade en vecka kvar innan han skulle ta sig tillbaka över Atlanten, tillbaka till Washington, för att börja på det usla jobbet som lobbyist åt ett företag som bland annat tillverkade bristfälliga missiler som Pentagon avskydde men ändå skulle tvingas köpa därför att företaget hade de rätta lobbyisterna.

Han skymtade ett tomt bås genom tobaksdimmorna, klämde sig in och satte sig tillrätta bakom ölglaset. Så härligt det var att dricka för sig själv utan att behöva vara orolig för att bli upptäckt av någon som skulle skynda fram och säga: ”Hallå, Critz, vad tänkte ni egentligen när Berman inlade sitt veto?” Bla-bla-bla.

Han lyssnade på de muntra brittiska rösterna medan folk kom och gick och hade inte ens något emot tobaksröken. Han var ensam och anonym och njöt i lugn och ro av ostördheten.

Hans anonymitet var emellertid inte total. En småväxt man i en sliten seglarmössa dök upp och gled in i båset på andra sidan bordet. Critz hajade till.

”Får jag göra er sällskap, mr Critz?” sa seglaren med ett leende som blottade stora gula tänder. Critz skulle komma ihåg de dåliga tänderna.

”För all del”, sa Critz vaksamt. ”Heter ni någonting?”

”Ben.” Han var inte britt, och engelska var inte hans modersmål. Ben var i trettioårsåldern och hade mörkt hår, mörkbruna ögon och en lång, vass näsa som fick honom att se grekisk ut.

”Inget efternamn, alltså?” Critz smuttade på ölen och sa: ”Hur kommer det sig att ni vet vad jag heter?”

”Jag vet allt om er.”

”Jag insåg inte att jag var så berömd.”

”Jag vill inte kalla det berömd, mr Critz. Jag ska fatta mig kort. Jag arbetar åt personer som är mycket angelägna att få tag i Joel Backman. De är beredda att betala en stor summa, kontant. Pengar i en portfölj eller insatta på en schweizisk bank, det spelar ingen roll. Det kan ske snabbt, på några timmar. Ni talar om för oss var han är, ni får en miljon dollar, och ingen kommer att få veta någonting om det.”

”Hur hittade ni mig?”

”Det var enkelt, mr Critz. Låt oss säga att vi är yrkesmän.”

”Spioner?”

”Det är ovidkommande. Vi är de vi är, och vi kommer förr eller senare att få tag i mr Backman. Frågan är om ni vill ha en miljon dollar.”

”Jag vet inte var han är.”

”Men ni kan ta reda på det.”

”Kanske det.”

”Vill ni göra affärer?”

”Inte för en miljon dollar.”

”Hur mycket vill ni ha?”

”Jag måste fundera på det.”

”Fundera då snabbt.”

”Och om jag inte kan få tag i informationen?”

”Då kommer vi aldrig att träffa er igen. Det här mötet ägde aldrig rum. Det är mycket enkelt.”

Critz tog en stor klunk öl och övervägde saken. ”Okej, låt oss säga att jag kan komma över den här informationen – jag är inte alltför optimistisk – men tänk om jag har tur? Vad händer sen?”

”Ni tar ett av Lufthansas flygplan från Dulles i Washington till Amsterdam, i första klass. Ta in på Amstel Hotel på Biddenhamstraat. Vi kontaktar er, precis som vi kontaktade er här.”

Critz tvekade och lade detaljerna på minnet. ”När då?” frågade han.

”Så snart som möjligt, mr Critz. Det finns andra som letar efter honom.”

Ben försvann lika snabbt som han hade dykt upp och lät Critz kisa i röken och undra om han hade drömt alltihop. En timme senare lämnade han puben med ansiktet dolt under ett paraply, övertygad om att han blev iakttagen.

Skulle de iaktta honom i Washington också? Han hade en besvärande känsla av att de skulle göra det.

8

Siestan fungerade inte. Vinet till lunchen och två öl på eftermiddagen hjälpte inte. Det fanns helt enkelt för mycket att tänka på.

Dessutom var han för utvilad; han hade för mycket sömn lagrad inom sig. Sex år i isoleringscell försätter människans kropp i ett så passivt tillstånd att sömnen blir en av de främsta aktiviteterna. Efter de första månaderna på Rudley sov Joel åtta timmar varje natt och tog en lång tupplur efter lunch, vilket var förståeligt efter-som han hade fått så lite sömn de föregående tjugo åren me-dan han såg till att republiken hölls samman på dagarna och jagade brudar fram till gryningen. Efter ett år kunde han räkna med nio timmars sömn, ibland tio. Det fanns inte mycket att göra förutom att läsa och se på TV. Av ren leda genomförde han vid ett tillfälle en enkät, en av hans många förstulna opinionsundersökningar, genom att skicka ett papper från cell till cell medan vakterna själva tog en tupplur, och bland de trettiosju på hans avdelning som svarade var genomsnittet elva timmars sömn per dygn. Mo, maffia-tjallaren, påstod att han sov sexton timmar och kunde ofta höras snarka vid middagstid. Mad Cow Miller hamnade lägst med bara tre timmar, men stackaren hade förlorat förståndet flera år tidigare, så Joel tvingades stryka hans svar på enkäten.

Det hände att han drabbades av sömnlöshet, långa perioder då han stirrade in i mörkret och tänkte på sina misstag, på barnen och barnbarnen, på förödmjukelsen i det förflutna och på fruktan för framtiden. Det gick veckor då han fick sömntabletter levere-rade till cellen, en åt gången, men de fungerade aldrig. Joel misstänkte att det bara var sockerpiller.

Under de sex åren hade det emellertid blivit för mycket sömn. Nu var hans kropp helt utvilad. Hans medvetande arbetade på högvarv.

Han reste sig sakta från sängen där han hade legat i en timme utan att kunna blunda och gick fram till det lilla bordet, där han tog upp mobiltelefonen som han hade fått av Luigi. Han tog med den till fönstret och slog numret som var fasttejpat på baksidan, och efter fyra signaler hörde han en bekant röst.

”Ciao, Marco. Come stai?”

”Jag ville bara kolla om den här fungerar”, sa Joel.

”Tror du att jag skulle ge dig en trasig telefon?” undrade Luigi.

”Nej, visst inte.”

”Hur var tuppluren?”

”Eh, skön, mycket skön. Vi ses till middan.”

”Ciao.”

Var befann sig Luigi? Var han någonstans i närheten med en -telefon i fickan och väntade på att Joel skulle ringa? Höll han -hotellet under uppsikt? Om Stennett och chauffören var kvar i Treviso var det, tillsammans med Luigi och Ermanno, fyra ”vänner” av någon sort som hade till uppgift att hålla ett öga på Joel Backman.

Han höll hårt i telefonen och undrade om det fanns andra där ute som kände till samtalet. Vilka andra lyssnade? Han såg ner mot gatan utanför och undrade vilka som fanns där. Var det bara Luigi?

Han trängde undan dessa otrevliga tankar och satte sig vid bordet. Han ville ha kaffe, kanske en dubbel espresso för att sätta fart på nerverna, absolut inte en cappuccino så sent på dagen, men han kände sig inte redo att lyfta telefonluren och beställa. Han kunde klara ”hallå” och ”kaffe”, men sedan skulle det komma en ström av fler ord som han fortfarande inte kunde.

Hur kan en man överleva utan starkt kaffe? Förr hade hans favorit-sekreterare kommit med den första koppen ruskigt starkt turkiskt kaffe klockan halv sju på morgonen, sex dagar i veckan. Han hade varit nära att gifta sig med henne. Klockan tio på förmiddagen var Agenten så uppskruvad att han kastade saker omkring sig, skrek åt anställda och förde tre telefonsamtal samtidigt medan senatorer fick vänta.

Minnesbilden tilltalade honom inte. Det gjorde de sällan. De var många, och under sex års isolering hade han fört ett vilt mentalt krig för att bli av med sitt förflutna.

Åter till kaffet, vilket han inte vågade beställa därför att han var rädd för språket. Joel Backman hade aldrig varit rädd för någonting, och om han kunde hålla ordning på trehundra lagförslag i kongressens labyrint, om han kunde ringa hundra telefonsamtal om dagen utan att mer än enstaka gånger behöva använda ett register eller en katalog, skulle han sannerligen kunna lära sig tillräckligt med italienska för att beställa kaffe. Han lade prydligt fram Ermannos studiematerial på bordet och ögnade igenom sammanfattningen. Han kontrollerade att det fanns batterier i den lilla bandspelaren och plockade med kassetterna. Den första sidan i lektion ett var en ganska enkel färgteckning av ett vardagsrum där mamma och pappa och barnen såg på TV. Föremålen var namngivna på båda språken – dörr och porta, soffa och sofà, fönster och finestra, tavla och quadro, och så vidare. Pojken var ragazzo, modern var madre, och den gamle mannen som stödde sig på en käpp i ena hörnet var farfar eller il nonno.

På de följande sidorna kom köket, sovrummet och badrummet. Efter en timme, fortfarande utan något kaffe, gick Joel sakta runt i rummet, pekade och viskade vad allt han såg hette: säng, letto; lampa, lampada; klocka, orologio; tvål, sapone. Det fanns dessutom några vanliga verb: att tala, parlare; att äta, mangiare; att dricka, bere; att tänka, pensare. Han ställde sig framför den lilla spegeln (specchio) i badrummet (bagno) och försökte över-tyga sig själv om att han verkligen var Marco. Marco Lazzeri. ”Sono Marco, sono Marco”, upprepade han. Först kändes det fånigt, men det fick han inte bry sig om. Alltför mycket stod på spel för att han skulle klamra sig fast vid ett gammalt namn som kunde göra att han blev dödad. Om han kunde rädda livhanken genom att vara Marco så skulle han vara Marco.

Marco. Marco. Marco.

Han började leta efter ord som inte fanns med på teckningarna. I sitt nya lexikon hittade han carta igienica för toalettpapper, guan-ciale för kudde och soffito för tak. Allting hade ett annat namn, varenda föremål i rummet, i hans egna lilla värld – allt han kunde se just då blev något nytt. Han uttalade de italienska orden gång på gång medan blicken for från det ena till det andra.

Och han själv? Han hade en hjärna, cervello. Han rörde vid handen, mano; en arm, braccio; ett ben, gamba. Han måste andas, respirare; se, vedere; vidröra, toccare; höra, sentire; sova, dormire; drömma, sognare. Nu gjorde han utvikningar, och han hejdade sig. Nästa dag skulle Ermanno börja med lektion ett, den första omgången glosor, med betoning på det grundläggande: hälsningsfraser, artighetsfraser, räkneorden från ett till hundra, veckodagarna, månaderna och även alfabetet. Verben att vara (essere) och att ha (avere) skulle böjas i presens, imperfekt och futurum.

När det blev dags att äta middag hade Marco lärt sig den första lektionen utantill, och han hade lyssnat på bandet ett dussin gånger. Han gick ut i den kyliga kvällsluften och promenerade glatt mot Trattoria del Monte, där han visste att Luigi skulle vänta vid ett utvalt bord och komma med några utmärkta förslag från menyn. Ute på gatan, fortfarande snurrig efter flera timmars korvstoppning, lade han märke till en skoter, en cykel, en hund och ett par tvillingflickor och misströstade när han insåg att han inte visste vad något av det hette på det nya språket.

Han hade lämnat kvar alltihop på hotellrummet.

Maten väntade emellertid, och han traskade oförskräckt vidare, fortfarande övertygad om att han, Marco, kunde bli en hyfsad italienare. Vid ett hörnbord hälsade han på Luigi med en yvig gest: ”Buona sera, signore, come sta?”

”Sto bene, grazie, e tu?” sa Luigi med ett gillande leende.

”Molto bene, grazie”, sa Marco.

”Du har alltså studerat?” sa Luigi.

”Ja, jag har inget annat att göra.”

Innan Marco hann breda ut servetten kom en servitör fram med husets röda vin i en bastklädd karaff. Han hällde snabbt upp två glas och försvann igen. ”Ermanno är en mycket duktig lärare”, sa Luigi.

”Har du använt dig av honom förut?” frågade Marco förstrött.

”Ja.”

”Så hur ofta tar ni hit någon som jag och gör honom till italienare?”

Luigi log och sa: ”Det händer.”

”Det är svårt att tro.”

”Du får tro vad du vill, Marco. Alltihop är ändå påhittat.”

”Du pratar som en spion.”

En axelryckning, inget riktigt svar.

”Vem arbetar du åt, Luigi?”

”Vem tror du?”

”Du tillhör någon av bokstavskombinationerna – CIA, FBI, NSA. Kanske någon dunkel gren av den militära underrättelsetjänsten.”

”Tycker du inte om att träffa mig på dessa trevliga små restauranger?” frågade Luigi.

”Har jag något val?”

”Det har du. Om du fortsätter att ställa sådana frågor kommer vi inte att träffas mer. Och när vi slutar att träffas kommer ditt redan osäkra liv att bli ännu bräckligare.”

”Jag trodde att ditt jobb var att hålla mig vid liv.”

”Det är det. Så sluta ställa frågor om mig. Du kommer ändå aldrig att få några svar.”

Servitören dök upp vid exakt rätt tillfälle, som om även han stod med på avlöningslistan. Han lade två stora matsedlar på bordet, och genast tog samtalet en ny vändning. Marco rynkade pannan åt listan med maträtter och blev än en gång påmind om hur mycket italienska han hade kvar att lära sig. Längst ner kände han igen orden caffè, vino och birra.

”Vad tror du smakar gott?” frågade han.

”Köksmästaren är från Siena, så han tycker om toskansk mat. Risotto med porcini passar utmärkt som förrätt. Jag har ätit deras biff florentine förut, den är enastående.”

Marco slog igen matsedeln och njöt av dofterna från köket. ”Jag tar båda.”

Luigi lade sin egen åt sidan och vinkade på servitören. När han hade beställt smuttade de på vinet under tystnad en stund. ”För några år sen”, började Luigi, ”vaknade jag en morgon i ett litet hotellrum i Istanbul. Ensam med ungefär femhundra dollar på fickan. Och ett falskt pass. Jag kunde inte ett ord turkiska. Min handledare befann sig i samma stad, men om jag hade kontaktat honom skulle jag ha fått se mig om efter ett annat jobb. Exakt tio månader senare var det meningen att jag skulle återvända till samma hotell för att träffa en vän som skulle föra ut mig ur landet.”

”Det låter som grundläggande CIA-utbildning.”

”Fel bokstavskombination”, sa han, och sedan hejdade han sig, tog en klunk vin och fortsatte. ”Eftersom jag tycker om god mat lärde jag mig att överleva. Jag tog till mig språket, kulturen, allt omkring mig. Jag lyckades ganska bra med att smälta in i miljön, och när jag tio månader senare träffade min vän hade jag mer än tusen dollar.”

”Italienska, engelska, franska, spanska, turkiska – vad mer?”

”Ryska. De placerade mig i Stalingrad i ett år.”

Marco var nära att fråga vilka ”de” var men lät bli. Han skulle inte få något svar. Dessutom trodde han att han visste svaret.

”Jag har alltså blivit placerad här?” undrade Marco.

Servitören ställde en korg med olika sorters bröd och en liten skål med olivolja på bordet. Luigi började doppa brödbitar i oljan och äta, och frågan blev antingen ignorerad eller glömd. Mer mat ställdes fram, en liten bricka med skinka och salami med oliver, och samtalet kom av sig. Luigi kunde vara spion, eller också tillhörde han kontraspionaget eller var någon sorts agent, eller också var han helt enkelt en handledare, kontaktman eller möjligen frilansare, men först och främst var han italienare. Ingen utbildning i världen kunde avleda hans uppmärksamhet när han satt vid ett dukat bord.

Medan han åt bytte han samtalsämne. Han förklarade de stränga reglerna för en riktig italiensk middag. Först antipasti – vanligen ett fat med olika sorters kött, som det de hade framför sig. Sedan förrätten, primi, som oftast är en mindre portion pasta, ris, soppa eller polenta och vars syfte är att liksom mjuka upp -magen i väntan på huvudrätten, secondi – en bastant rätt med nötkött, fisk, fläsk, kyckling eller lammkött. Var försiktig med des-serter, varnade han olycksbådande och såg sig omkring för att förvissa sig om att servitören inte lyssnade. Han skakade bedrövat på huvudet när han berättade att många fina restauranger numera köpte dem utifrån och att de var så fulla med socker eller billig likör att de mer eller mindre fick tänderna att ruttna.

Marco lyckades se passande chockad ut över denna nationella skandal.

”Lär dig ordet gelato”, sa han, och nu glimmade hans ögon igen.

”Glass”, sa Marco.

”Bravo. Den bästa i världen. Det ligger en gelateria neråt gatan. Vi ska gå dit efter middan.”

Hotellets rumsservice stängde vid midnatt. Fem i tolv lyfte Marco sakta luren och tryckte på fyran två gånger. Han svalde hårt och höll andan. Han hade övat på dialogen i en halvtimme.

Efter ett antal signaler, när han varit på väg att lägga på två gånger, svarade en sömnig röst och sa: ”Buona sera.”

Marco blundade och kastade sig in i det. ”Buona sera. Vorrei un caffè, per favore. Un espresso doppio.”

”Sì, latte e succero?”

”No, sensa latte e succero.”

”Sì, cinque minuti.”

”Grazie.” Marco lade snabbt på för att slippa ytterligare ordväxling, men med tanke på graden av entusiasm i andra änden var risken förmodligen försumbar. Han for upp på fötter, hötte med knytnäven i luften och gratulerade sig själv till att ha fört sitt första samtal på italienska. Han stakade sig inte en enda gång. Båda parterna förstod vad den andre sa.

Klockan ett på natten smuttade han fortfarande på sin dubbla espresso och njöt av den trots att den hade blivit kall. Han hade hunnit till mitten av lektion tre och funderade på att sluka hela läroboken före den första lektionen med Ermanno.

Han var tio minuter för tidig när han knackade på lägenhetsdörren. Det hade med känslan av kontroll att göra. Han försökte visserligen låta bli, men han kom på sig själv med att återfalla i gamla vanor. Han föredrog att vara den som bestämde när lektionen skulle börja. Tio minuter för tidigt eller tjugo minuter för sent, själva tidpunkten var ovidkommande. Medan han väntade i den sjabbiga korridoren kom han att tänka på ett möte på hög nivå som han en gång varit värd för i sitt enorma sammanträdesrum. Det var fullt av företagschefer och höjdare från flera federala myndigheter som hade kallats dit av Agenten. Trots att sammanträdesrummet bara låg femtio steg bort i korridoren från hans eget kontor gjorde han entré tjugo minuter för sent, bad om ursäkt och förklarade att han hade talat i telefon med premiärministerkansliet i ett mindre land.

Nu tyckte han att de lekar han hållit på med var futtiga.

Ermanno verkade inte bli imponerad. Han lät sin elev vänta i minst fem minuter innan han öppnade dörren med ett försagt leende och ett vänligt ”Buon giorno, Signor Lazzeri”.

”Buon giorno, Ermanno. Come stai?”

”Molto bene, grazie, e tu?”

”Molto bene, grazie.”

Ermanno öppnade dörren på vid gavel och sa med en svepande gest: ”Prego.”

Marco steg in och slogs än en gång av hur enkelt och provisoriskt allting såg ut. Han lade ifrån sig sina böcker på bordet i mitten av vardagsrummet och bestämde sig för att behålla kavajen på. Det var bara fem grader varmt ute och inte mycket varmare i den lilla lägenheten.

”Vorrebbe un caffè?” frågade Ermanno.

”Sì, grazie.” Han hade sovit i ungefär två timmar, från fyra till sex, duschat, klätt på sig och sedan gett sig ut på Trevisos gator, där han hittade en öppen bar med ett antal äldre män som hade samlats för att dricka espresso och prata i munnen på varandra. Han ville ha mer kaffe, men det han egentligen behövde var något att äta. En croissant eller en muffins eller något sådant, något som han ännu inte hade lärt sig namnet på. Han bestämde sig för att uthärda hungern fram till lunch, då han än en gång skulle träffa Luigi för en ny upptäcktsresa i det italienska köket.

”Du studerar alltså?” sa han när Ermanno kom tillbaka från köket med två små koppar.

”Non inglese, Marco, non inglese.”

Nu var det slut med engelskan. Det kom abrupt – ett bistert och slutgiltigt farväl till modersmålet. Ermanno satte sig på ena sidan av bordet och Marco på den andra, och exakt klockan halv nio slog de samtidigt upp lektion ett. Marco läste den första dialogen på italienska, och Ermanno rättade honom varligt några gånger, men han blev riktigt imponerad av elevens förberedelser. Han hade lärt sig alla glosor utantill men behövde öva på uttalet. En timme senare började Ermanno peka på olika saker i rummet – matta, bok, tidskrift, stol, filt, gardiner, radio, golv, vägg, ryggsäck – och Marco svarade ledigt. Med allt bättre uttal rabblade han upp hela listan med artighetsfraser – god dag, hur står det till, tack bra, varsågod, vi ses senare, adjö, god natt och trettio till. Han räknade upp veckodagarna och månaderna. Lektion ett avslutades efter bara två timmar, och Ermanno frågade om han ville ta en paus. ”No.” De gick vidare till lektion två, med ännu en sida full av -glosor som Marco redan hade lärt sig och fler fraser som han -behärskade på ett beundransvärt sätt.

”Du har pluggat”, mumlade Ermanno på engelska.

”Non inglese, Ermanno, non inglese”, förmanade Marco. Tävlingen hade börjat – om vem som kunde visa sig ivrigast. Vid lunchtid var läraren slutkörd och ville göra ett uppehåll, och de blev -lättade båda två när det knackade på dörren och de hörde Luigis röst ute i korridoren. Han kom in och såg dem sitta vända mot varandra vid det belamrade bordet som om de hade brutit arm i flera timmar.

”Come va?” undrade Luigi.

Ermanno gav honom ett trött ögonkast och sa: ”Molto intenso.”

”Vorrei pranzare”, tillkännagav Marco och reste sig sakta. Jag vill äta lunch.

Marco hade hoppats på en god lunch med lite inflikad engelska för att det skulle gå lite lättare och kanske mildra det mentalt påfrestande med att försöka översätta vartenda ord han fick höra. Efter Ermannos positiva sammanfattning av förmiddagens lektion ville Luigi emellertid låta undervisningen fortsätta under mål-tiden, eller i varje fall i början av den. Matsedeln innehöll inte ett enda ord på engelska, och när Luigi hade berättat om var och en av maträtterna på obegriplig italienska slog Marco ut med händerna och sa: ”Nu räcker det. Jag tänker inte tala eller lyssna på italienska den närmaste timmen.”

”Men maten, då?”

”Jag tar samma som du.” Han drack av det röda vinet och försökte slappna av.

”Okej. Vi kan väl prata engelska i en timme.”

”Grazie”, sa Marco innan han hann hejda sig.

9

Mitt under förmiddagslektionen nästa dag lämnade Marco plötsligt ämnet. Medan de höll på med en ovanligt tråkig dialog övergav han italienskan och sa: ”Du stu-
derar inte på något universitet.”

Ermanno såg upp från kursboken, tvekade ett ögonblick och sa sedan: ”Non inglese, Marco. Soltanto italiano.”

”Jag är trött på italienska just nu, okej? Du studerar inte.”

Ermanno hade svårt för att lura folk, och han dröjde med svaret lite för länge. ”Jo, det gör jag”, sa han, utan att låta särskilt övertygande.

”Nej, jag tror inte det. Du har uppenbarligen inga föreläsningar, för då skulle du inte kunna ägna hela dan åt att undervisa mig.”

”Jag har kanske föreläsningar på kvällarna. Vad spelar det för roll?”

”Du har inga föreläsningar någonstans. Det finns inga läroböcker här, ingen studenttidning, inget av det skräp som studenter brukar ha liggande överallt.”

”Jag har det kanske i det andra rummet.”

”Får jag se?”

”Varför det? Varför är det så viktigt?”

”Därför att jag tror att du arbetar åt samma personer som Luigi.”

”Och om jag skulle göra det?”

”Jag vill veta vilka de är.”

”Tänk om jag inte vet det? Varför skulle du bry dig om det? Din uppgift är att lära dig språket.”

”Hur länge har du bott i den här lägenheten?”

”Jag behöver inte svara på dina frågor.”

”Jag tror nämligen att du flyttade hit i förra veckan, att det här är någon sorts gömställe och att du inte är den du säger att du är.”

”Då är vi två.” Plötsligt reste sig Ermanno och gick ut i det lilla köket längst in i lägenheten. Han kom tillbaka med några papper som han lade framför Marco. Det var registreringshandlingar från universitetet i Bologna som hade en etikett med namnet Ermanno Rosconi och adressen där de nu befann sig.

”Jag ska snart fortsätta med mina studier”, sa Ermanno. ”Vill du har mer kaffe?”

Marco ögnade igenom papperen och förstod tillräckligt mycket av det för att fatta. ”Ja, tack”, sa han. Det var bara dokument

– som det var lätt att förfalska. Men om de var förfalskade var de mycket skickligt gjorda. Ermanno försvann till köket igen och tappade upp vatten.

Marco sköt stolen bakåt och sa: ”Jag tänker ta en promenad runt kvarteret. Jag behöver bli klar i huvudet.”

Deras rutiner förändrades vid middagen. Luigi träffade honom utanför en tobakshandel vid Piazza dei Signori, och de strosade längs en livlig sidogata medan butiksägarna höll på att stänga. Det hade redan blivit mörkt och väldigt kallt, och prydligt påbyltade affärsmän skyndade hem med huvudena dolda av hattar och halsdukar.

Luigi hade sina behandskade händer djupt nerkörda i den halvlånga yllejackan, som han kunde ha ärvt av sin farfar eller köpt i förra veckan i Milano i någon löjligt dyr märkesbutik. Hur som helst klädde den honom, och Marco blev än en gång avundsjuk på handledarens avspända elegans.

Luigi gjorde sig ingen brådska och verkade tycka om kylan. Han fällde några kommentarer på italienska, men Marco vägrade att spela med. ”Engelska, Luigi”, sa han två gånger. ”Jag behöver prata engelska.”

”Som du vill. Hur var andra dagens lektion?”

”Bra. Ermanno är okej. Han har inget sinne för humor, men han är en duktig lärare.”

”Gör du några framsteg?”

”Hur skulle jag kunna låta bli?”

”Ermanno säger att du har ett gott språköra.”

”Ermanno är en dålig lögnare, och det vet du. Jag pluggar hårt därför att så mycket är avhängigt av det. Han kör med mig sex timmar om dan, och sen fortsätter jag i tre timmar på kvällen. Det måste ju leda till någonting.”

”Du pluggar väldigt hårt”, upprepade Luigi. Så stannade han plötsligt utanför vad som såg ut att vara en liten delikatessaffär. ”Här ska vi äta middag, Marco.”

Marco stirrade ogillande. Fasaden var inte mer än fem meter bred. Det syntes tre hopträngda bord innanför fönstret, och stället verkade vara fullsatt. ”Menar du allvar?”

”Ja, det är mycket bra. Enklare mat, smörgåsar och sådant. Du ska äta ensam. Jag tänker inte gå in.”

Marco såg på honom och började protestera, men sedan hejdade han sig och log som om han gärna antog utmaningen.

”Menyn finns på en tavla ovanför kassan, och den är på italien-ska. Först beställer du och betalar, och sen hämtar du maten i andra änden av disken, där det går bra att sitta om det finns en ledig pall. Dricksen är inkluderad.”

Marco frågade: ”Vad har de för specialitet?”

”Pizzan med skinka och kronärtskocka är fantastisk. Och smörgåsarna. Vi träffas där borta, vid fontänen, om en timme.”

Marco bet ihop tänderna och gick ensam in på serveringen. Medan han väntade bakom två unga kvinnor letade han desperat på tavlan efter någonting som han kunde uttala. Glöm vad det smakade. Det viktiga var att beställa och betala. Lyckligtvis var kassörskan en medelålders dam som tyckte om att le. Marco sa ett vänligt ”Buona sera”, och innan hon hann svara beställde han en ”panino prosciutto e formaggio” och en Coca-Cola.

Gamla Coca-Cola. Samma på alla språk.

Kassaapparaten rasslade, och hon uttalade en skur av ord som han inte förstod. Men han fortsatte att le och sa ”Sì”, och sedan överlämnade han tjugo euro, vilket måste räcka och ge pengar tillbaka. Det fungerade. Tillsammans med växeln fick han en nummerlapp. ”Numero sessantasette”, sa hon.

Han tog med sig lappen och flyttade sig sakta längs disken mot köket. Ingen glodde på honom, ingen verkade lägga märke till honom. Trodde de verkligen att han var italienare, en riktig ortsbo? Eller var det så uppenbart att han var utlänning att stadsborna inte brydde sig om att se efter? Han hade snabbt lagt sig till med vanan att notera hur andra män var klädda och trodde att han höll måttet. Som Luigi hade sagt var männen i norra Italien mycket mer måna om stil och utseende än amerikaner. De bar oftare kavaj och dyra byxor, tröjor och slipsar. Sällan jeans och praktiskt taget aldrig joggingtröjor eller andra tecken på att man struntade i sitt yttre.

Luigi, eller den som nu hade satt ihop hans garderob, som säkert hade betalats av de amerikanska skattebetalarna, hade gjort ett bra jobb. För att vara någon som hade burit samma fängelsekläder i sex år anpassade Marco sig snabbt till de italienska vanorna.

Han tittade på tallrikarna med mat när de dök upp på disken vid grillen. Efter cirka tio minuter ställdes det fram en stor smörgås. En man bakom disken tog den, plockade bort en lapp och ropade: ”Numero sessantasette!” Marco klev fram utan att säga ett ord och höll fram nummerlappen. Sedan kom läsken. Han hittade en ledig plats vid ett litet hörnbord och njöt i stora drag av att äta middag ensam. Det var stimmigt och trångt i serveringen, ett kvartersställe där många kände varandra. De hälsade på varandra med kramar och pussar och mångordiga fraser, och avskeden tog ännu längre tid. Att köa för att få beställa utgjorde inget problem, fast italienarna verkade ha svårt med det grundläggande i att man gjorde det stående efter varandra. Hemma skulle det ha hörts hårda ord från andra restauranggäster och kanske svordomar från kassörskan.

I ett land där ett trehundra år gammalt hus anses vara förhållandevis nytt har tiden en annan betydelse. Mat ska avnjutas, även i en liten servering med få bord. De som satt nära Joel såg ut som om det skulle ta flera timmar för dem att få i sig pizzan eller smörgåsen. Det fanns helt enkelt så mycket att prata om!

Det själsdödande tempot i fängelset hade gjort honom totalt avtrubbad. Han hade behållit sitt förstånd genom att läsa åtta böcker i veckan, men det hade han i första hand gjort för att fly verkligheten, inte nödvändigtvis för att lära sig någonting. Två dagar med att lära sig saker utantill, böja verb, uttala ord och lyssna på ett sätt som han aldrig hade lyssnat förut hade gjort honom mentalt utmattad.

Så han tog till sig den sorlande italienskan utan att försöka förstå något av den. Han tyckte om språkets rytm, tonfall och skratt. Han uppfattade enstaka ord, särskilt när folk hälsade på varandra och sa hej då, och ansåg att det var en sorts framsteg. När han iakttog familjerna och vännerna kände han sig ensam, men han lät bli att älta det. Ensamhet var tjugotre timmar om dygnet i en liten cell med enstaka brev och en billig pocketbok som enda sällskap. Han visste vad ensamhet ville säga – detta var som en dag på stranden.

Han försökte få smörgåsen att räcka så länge som möjligt, men han fick inte gå till överdrift. Han påminde sig att han skulle beställa pommes frites nästa gång, för dem kunde man plocka med även långt efter att de hade kallnat och på det viset dra ut på måltiden mycket längre än vad som skulle anses vara normalt hemma. Han reste sig motvilligt från bordet. Nästan en timme efter det att han kom till serveringen lämnade han dess värme och gick till fontänen, där vattnet hade stängts av för att det inte skulle frysa till is. Luigi kom strosande några minuter senare, som om han hade stått och väntat i skuggorna. Han var fräck nog att föreslå en gelato, en glass, men Marco huttrade redan. De promenerade till hotellet och sa god natt.

Luigis chef arbetade under diplomatiskt skydd på det amerikan-ska konsulatet i Milano. Han hette Whitaker, och Backman hamnade längst ner på hans prioriteringslista. Backman hade ingenting med underrättelseverksamhet eller spionage att göra, och Whit-aker hade fullt upp på de områdena utan att behöva bekymra sig över en före detta politisk påtryckare som hade gömts undan i Italien. Han skrev emellertid pliktskyldigt en rapport varje dag som han skickade till Langley. Där togs de emot och granskades av -Julia Javier, trotjänarinnan vid mr Maynards sida. Det var på grund av ms Javiers vaksamma överinseende som Whitaker var så omsorgsfull i Milano. Annars skulle rapporterna kanske inte ha skickats lika punktligt.

Teddy ville ha en genomgång.

Ms Javier blev kallad till hans kontorsrum på sjunde våningen, till ”Teddyflygeln”, som den kallades i hela Langley. Hon gick in till hans ”station”, som han ville att det skulle kallas, och fann honom än en gång parkerad vid änden av det långa och breda sammanträdesbordet i sin upphissade rullstol, insvept i filtar från bröstet och neråt.

Som vanligt bar han svart kostym och plirade över travar med rapporter medan Hoby höll sig i närheten för att snabbt kunna hämta ännu en kopp av det förfärliga gröna te som Teddy ansåg höll honom vid liv.

Han var nätt och jämnt vid liv, men å andra sidan hade Julia tyckt det i flera år.

Eftersom hon inte drack kaffe och absolut inte ville ha något te blev hon inte erbjuden någonting. Hon slog sig ner på sin vanliga plats till höger om Maynard, en sorts vittnesstol som alla besökare förväntades sitta på – han hörde mycket bättre på det högra örat än på det vänstra – och han lyckades få fram ett mycket trött: ”Hej, Julia.”

Hoby satte sig som alltid mitt emot henne och gjorde sig klar att göra noteringar. Alla ljud i ”stationen” fångades upp av de mest avancerade avlyssningsanordningar som den moderna teknologin hade tagit fram, men Hoby fortsatte ändå med charaden och antecknade allting.

”Informera mig om Backman”, sa Teddy. En sådan muntlig rapport förväntades vara kortfattad och rakt på sak, utan ett överflödigt ord.

Julia tittade i sina anteckningar, harklade sig och började tala till de dolda mikrofonerna. ”Han finns på plats i Treviso, en trevlig liten stad i norra Italien. Han har varit där i tre dar och verkar anpassa sig väl. Vår agent har ständig kontakt med honom, och språkläraren är en ortsbo som gör ett bra jobb. Backman har inga pengar och inget pass, och hittills har han beredvilligt funnit sig i att hålla sig i närheten av agenten. Han har inte använt telefonen i hotellrummet och inte ringt till någon annan än agenten på mobilen. Han har inte visat någon önskan att utforska eller vandra omkring. Det är uppenbarligen så att han har svårt att bryta fängelsevanorna. Han håller sig i närheten av hotellet. När han inte blir undervisad eller äter stannar han på rummet och studerar italienska.”

”Hur går det med språket?”

”Ganska bra. Han är femtiotvå år gammal, så det tar sin tid.”

”Jag lärde mig arabiska när jag var sextio”, sa Teddy stolt, som om det var ett århundrade sedan.

”Ja, jag vet det”, sa hon. Alla i Langley kände till det. ”Han är flitig och gör framsteg, och det har bara gått tre dar. Läraren är imponerad.”

”Vad pratar han om?”

”Inte om det förflutna, inte om gamla vänner eller gamla fiender. Ingenting som skulle intressera oss. Han har trängt undan det, i varje fall för tillfället. När han småpratar handlar det mest om hans nya hem, kulturen och språket.”

”Och humöret?”

”Han lämnade fängelset fjorton år tidigare än han hade räknat med och avnjuter långa måltider med gott vin. Han verkar nöjd. Han tycks inte känna någon hemlängtan, men han har ju faktiskt inget hem. Han pratar aldrig om familjen.”

”Hälsan?”

”Han tycks må bra. Hostan är borta. Han verkar sova gott. Inga klagomål.”

”Hur mycket dricker han?”

”Han är försiktig. Han tycker om att dricka vin till lunch och ta en öl på en bar i närheten, men inget omåttligt.”

”Kan vi inte försöka öka alkoholintaget? För att få honom att börja prata mer.”

”Det ingår i vår plan.”

”Hur ser bevakningen ut?”

”Allting är avlyssnat – telefonerna, rummet, språklektionerna, luncherna, middagarna. Det finns till och med mikrofoner i hans skor. Båda paren. Överrocken har en Peak 30 insydd i fodret. Vi kan ha koll på honom praktiskt taget var som helst.”

”Så ni kan inte tappa bort honom?”

”Han är jurist, inte spion. För tillfället verkar han nöja sig med att njuta av sin frihet och göra som han blir tillsagd.”

”Men han är inte dum i huvudet. Kom ihåg det, Julia. Backman vet att det finns en del otäckingar där ute som gärna vill ha tag i honom.”

”Jo, men just nu är han som ett litet barn som klamrar sig fast vid sin mamma.”

”Han känner sig alltså säker?”

”Ja, med tanke på omständigheterna.”

”Då skrämmer vi upp honom.”

”Nu?”

”Ja.” Teddy gned sig i ögonen och smuttade på teet. ”Hur är det med hans son?”

”Bevakning på nivå tre, och det händer inte mycket i Culpeper i Virginia. Om Backman försöker kontakta någon blir det Neal Backman, men vi kommer att få veta det i Italien innan vi får veta det i Culpeper.”

”Sonen är den enda person han litar på”, sa Teddy och konstaterade något som Julia redan hade sagt många gånger.

”Det är riktigt.”

Efter en lång paus sa han: ”Något annat, Julia?”

”Han skriver ett brev till sin mor i Oakland.”

Teddy drog på munnen. ”Så trevligt. Har vi det?”

”Ja, vår agent fotograferade det i går, och vi fick det alldeles nyss. Backman gömmer det mellan sidorna i en turistboschyr som han har på hotellrummet.”

”Hur långt är det?”

”Två rejäla stycken. Det ska tydligen bli mer.”

”Läs upp det för mig”, sa Teddy, lutade huvudet bakåt mot rullstolen och blundade.

Julia bläddrade i papperen och sköt upp läsglasögonen på näsan. ”Det är odaterat och handskrivet, vilket måste vara jobbigt, för Backmans handstil är förfärlig. ’Kära mor, jag vet inte när eller om du kommer att få det här brevet. Jag vet inte ens om jag kommer att posta det. Hur som helst är jag ute ur fängelset och mår bättre. I mitt förra brev skrev jag att allt gick bra i Oklahomas slättlandskap. Då anade jag inte att jag skulle bli benådad av presidenten. Det hände så fort att jag fortfarande knappt kan fatta det.’ Andra stycket. ’Jag bor på andra sidan jordklotet. Jag kan inte säga var därför att det här måste ha gjort vissa personer upprörda. Jag skulle föredra att vara i Förenta staterna, men det är uteslutet. Jag hade inget att säga till om. Det är inte ett fantastiskt liv, men det är sannerligen bättre än det jag hade för en vecka sedan. Jag höll på att dö i fängelset, trots det jag skrev i breven. Jag ville inte oroa dig. Här är jag en fri man, och det är det viktigaste av allt. Jag kan gå gatan fram, äta på en servering, komma och gå som jag vill och göra ungefär vad jag vill. Frihet, mor, någonting som jag drömde om i åratal och trodde var ouppnåeligt.’ ”

Julia lade ifrån sig papperet och sa: ”Längre har han inte kommit.”

Teddy öppnade ögonen och sa: ”Tror du att han är så korkad att han postar ett brev till sin mor?’ ”

”Nej. Men han har skrivit till henne en gång i veckan under mycket lång tid. Det har blivit en vana och fungerar antagligen som terapi. Han måste kommunicera med någon.”

”Kontrollerar vi fortfarande hennes post?”

”Ja, de få brev hon får.”

”Nåväl. Gör honom vettskrämd och rapportera sen till mig.”

”Det ska bli.” Julia samlade ihop sina papper och lämnade kontorsrummet. Teddy tog upp en rapport och rättade till läsglasögonen. Hoby gick till det angränsande lilla köket.

Backmans mors telefon på äldreboendet i Oakland var avlyssnad, men hittills hade det inte gett någonting. När benådningen tillkännagavs hade två gamla vänner ringt med en massa frågor och återhållsamma gratulationer, men mrs Backman hade blivit så förvirrad att hon till slut gavs lugnande medel och sov i flera timmar. Inget av hennes barnbarn – de tre som Joel fått med sina olika fruar – hade ringt till henne det senaste halvåret.

Lydia Backman hade överlevt två slaganfall och satt i rullstol. När hennes son var som mest framgångsrik levde hon förhållandevis lyxigt i en rymlig andelslägenhet och hade en sjuksköterska inneboende. Hans fängelsestraff hade tvingat henne att överge det bekväma livet och flytta till ett äldreboende där det fanns hundra andra åldringar.

Backman skulle säkert inte försöka kontakta henne.

10

Efter att ha drömt om pengarna i några dagar började Critz spendera dem, i varje fall mentalt. Med alla dessa kontanter skulle han inte behöva arbeta åt den sliskiga under-
leverantören till försvaret, och han skulle heller inte behöva ragga åhörare till föreläsningsturnéer. (Han var inte ens säker på att det fanns en publik där ute, trots föreläsningsagentens försäkringar.)

Critz övervägde att gå i pension! Långt bort från Washington och alla fiender som han hade skaffat sig där, någonstans vid en strand med en segelbåt i närheten. Eller också skulle han kanske flytta till Schweiz och vara nära sin nya förmögenhet i den nya banken, alltihop ljuvligt skattefritt medan det växte dag för dag.

Han ringde ett telefonsamtal och fick låna lägenheten i London i några dagar till. Han uppmuntrade mrs Critz att shoppa mer. Även hon var trött på Washington och förtjänade ett bekvämare liv.

Delvis på grund av sin giriga entusiasm och delvis på grund av sin medfödda oduglighet, och även på grund av sitt föga sofistikerade sätt att agera i underrättelseärenden, ställde Critz till det ordentligt redan från början. Trots sin mångåriga erfarenhet av spelet i Washington begick han flera oursäktliga misstag.

För det första använde han telefonen i den lånade lägenheten och gjorde det därmed enkelt för vem som helst att lokalisera honom. Han ringde till Jeb Priddy, CIA:s kontaktman i Vita huset de senaste fyra åren. Priddy satt kvar på sin post men räknade med att snart bli hemkallad till Langley. Den nye presidenten gjorde sig hemmastadd, saker och ting var kaotiska och så vidare, sa Priddy, som verkade lätt irriterad över samtalet. Han och Critz hade aldrig stått varandra nära, och Priddy insåg genast att mannen var ute och fiskade. Till slut sa Critz att han försökte få tag i en gammal vän, en CIA-analytiker som han förr hade spelat golf tillsammans med. Han hette Daly, Addison Daly, och hade lämnat Washington för att arbeta en tid i Asien. Visste Priddy möjligen var han höll hus nu?

Addison Daly var undanstoppad i Langley, och Priddy kände honom väl. ”Jag känner igen namnet”, sa Priddy. ”Jag kan kanske hitta honom. Var kan jag nå dig?”

Critz gav honom telefonnumret till lägenheten. Priddy ringde till Addison Daly och delgav honom sina misstankar. Daly slog på bandspelaren och ringde till London på en skyddad linje. Critz svarade och blev överförtjust när den gamle vännen hörde av sig. Han svamlade om hur underbart livet var efter Vita huset, efter alla år i det politiska spelet, om hur fantasiskt det kändes att vara en vanlig medborgare. Han var angelägen att återknyta gamla vänskapsband och börja spela golf på allvar.

Daly höll masken. Han berättade att även han funderade på att pensionera sig – efter nästan trettio år inom CIA – och att han ibland hade funderingar på ett lättsammare liv.

Hur mådde Teddy nuförtiden? ville Critz veta. Och hur var det med den nye presidenten? Vilken var den rådande stämningen i Washington med den nya administrationen?

Det var sig likt, svarade Priddy, bara ännu ett gäng dårar. Hur var det förresten med före detta president Morgan?

Det visste inte Critz, han hade inte pratat med honom och skulle kanske inte göra det på flera veckor. När samtalet började gå på tomgång sa Critz med ett klumpigt skratt: ”Det är förstås ingen som har sett till Joel Backman?”

Daly lyckades också skratta – alltihop var ett stort skämt. ”Nej”, sa han, ”jag tror att han gömmer sig någonstans.”

”Det borde han göra.”

Critz lovade att ringa så snart han kom tillbaka till Washington. De skulle spela arton hål på en av de bättre golfbanorna och ta en drink efteråt, precis som förr i tiden!

Vad då förr i tiden? frågade Daly sig när han lade på.

En timme senare spelades telefonsamtalet upp för Teddy Maynard.

Eftersom de båda första samtalen hade varit ganska uppmuntrande fortsatte Critz. Han hade alltid talat i telefon som en besatt. Han trodde på hagelgevärsteorin – fyllde man luften med samtal så hände det alltid någonting. Han började utarbeta en skissartad plan. En annan gammal vän hade tidigare arbetat åt ordföranden för senatens underrättelseutskott, och fastän han numera var lobbyist med inflytelserika kontakter hade han förment behållit nära förbindelser med CIA.

De pratade politik och golf, och till slut frågade vännen, till Critz stora förnöjelse, hur president Morgan egentligen hade resonerat när han benådade hertig Mongo, den störste skattesmitaren i Amerikas historia? Critz påstod att han hade varit emot benådningen men lyckades föra samtalet vidare till det andra kont-roversiella beslutet. ”Hur går snacket om Backman?” frågade han.

”Du var ju där”, svarade vännen.

”Ja, men var gömde Maynard undan honom? Det är den stora frågan.”

”Det var alltså ett CIA-jobb?” frågade vännen.

”Javisst”, sa Critz med myndig stämma. Vilka andra kunde smussla ut honom ur landet mitt i natten?

”Det är intressant”, sa vännen, som därefter blev väldigt tyst. Critz insisterade på att de skulle äta lunch följande vecka, och med de orden avslutades samtalet.

Medan Critz arbetade hektiskt med telefonen förundrade han sig än en gång över sin ändlösa lista med kontakter. Makt hade sina fördelar.

Joel, eller Marco, sa hej då till Ermanno klockan halv sex på eftermiddagen efter ett tre timmar långt lektionspass nästan utan några uppehåll. Båda var slutkörda.

Den kyliga luften hjälpte till att göra honom klar i huvudet medan han gick längs Trevisos smala gator. För andra gången slank han in på en liten bar i ett gathörn och beställde en öl. Han satte sig vid fönstret och såg stadsborna skynda förbi, några på väg hem från arbetet, andra för att handla middagsmat. Det var varmt och rökigt i baren, och Marcos tankar återvände än en gång till fängelset. Han kunde inte låta bli – förändringen hade varit för dramatisk, friheten hade kommit så plötsligt. Han kände fort-farande en kvardröjande fruktan för att han skulle vakna i sin gamla cell medan någon osynlig lustigkurre skrattade hysteriskt i bakgrunden.

Efter ölen drack han en espresso, och sedan gick han ut i mörkret och körde ner händerna djupt i fickorna. När han rundade gathörnet och fortsatte mot hotellet såg han dessutom att Luigi nervöst vankade på trottoaren utanför och rökte en cigarrett. Marco korsade gatan, och Luigi kom emot honom. ”Vi ska ge oss av, omedelbart”, sa han.

”Varför det?” frågade Marco och såg sig runt efter ondsinta män.

”Jag förklarar senare. Det finns en resväska på din säng. Packa dina saker så snabbt som möjligt. Jag väntar här.”

”Och om jag inte vill ge mig av?” undrade Marco.

Luigi knöt vänsterhanden, tänkte efter ett ögonblick och log sedan spänt. ”Då har du kanske inte mer än ett dygn kvar att leva”, sa han så illavarslande som möjligt. ”Du får lita på mig.”

Marco sprang uppför trappan och genom korridoren och var nästan framme vid rummet när han insåg att den svidande smärtan i magen inte berodde på andfåddhet utan på fruktan.

Vad hade hänt? Vad hade Luigi sett eller hört eller blivit underrättad om? Vem var egentligen Luigi, och vem tog han order av? När Marco ryckte ut kläderna ur den lilla garderoben och slängde dem på sängen ställde han dessa frågor och många fler till sig själv. Han tog djupa andetag, andades ut sakta och intalade sig att det som nu hände bara var en del av kurragömmaleken.

Skulle han ständigt vara på flykt? Alltid packa i all hast och flytta från ett hotellrum till ett annat? Det var fortfarande oändligt mycket bättre än fängelset, men det skulle tära på honom.

Och hur kunde någon ha hittat honom så snabbt? Han hade bara varit i Treviso i fyra dagar.

När han hade återfått något av fattningen gick han sakta genom korridoren, nerför trappan, genom vestibulen, där han nickade mot den gloende portieren utan att säga någonting och ut genom ytterdörren. Luigi tog resväskan och slängde in den i en liten Fiats bagage-utrymme. De kom till Trevisos utkanter innan ett ord yttrades.

”Okej, Luigi, vad står på?” frågade Marco.

”Vi ska byta miljö.”

”Det har jag förstått. Men varför?”

”Det finns mycket goda skäl.”

”Jaha, det förklarar ju allting.”

Luigi styrde med vänsterhanden, växlade ivrigt med den högra och höll gaspedalen så nära golvet som möjligt medan broms-pedalen förblev orörd. Marco fattade inte att ett folkslag kunde tillbringa drygt två avspända timmar med att äta lunch och sedan hoppa in i en bil och köra genom staden på tio minuter i halsbrytande fart.

De fortsatte i en timme, i sydlig riktning, och undvek hela tiden de större vägarna. ”Har vi någon efter oss?” frågade Marco mer än en gång när de tog tvära kurvor på två hjul.

Luigi bara skakade på huvudet. Hans ögon var hopknipna, ögonbrynen rynkade och käken hårt spänd när han inte hade en cigarrett i munnen. På något sätt lyckades han köra som en galning medan han rökte lugnt utan att snegla bakåt. Han hade bestämt sig för att inte säga någonting, och det gjorde bara Marco desto mer angelägen att prata med honom.

”Du försöker skrämma mig, inte sant, Luigi? Vi leker spion-leken – du är min uppdragsgivare, och jag är stackaren som sitter inne med alla hemligheter. Du vill skrämma livet ur mig för att jag ska bli beroende och lojal. Jag vet vad du håller på med.”

”Vem dödade Jacy Hubbard?” frågade Luigi, nästan utan att röra på läpparna.

Plötsligt var det Backman som ville vara tyst. Blotta omnämnandet av Hubbard fick honom att stelna till ett ögonblick. Namnet gav honom alltid samma minnesbild: ett polisfotografi av Jacy hopsjunken vid broderns grav med vänstra sidan av huvudet bortskjuten och blod överallt – på gravstenen och på den vita skjortan. Överallt.

”Du har läst akten”, sa Backman. ”Det var självmord.”

”Visst. Och om du trodde på det, varför bestämde du dig då för att erkänna och be om skyddad internering i fängelset?”

”Jag var rädd. Självmord kan vara smittsamt.”

”Det är sant.”

”Du menar alltså att de som arrangerade Hubbards självmord är ute efter mig?”

Luigi bekräftade det med en axelryckning.

”Och på något sätt fick de veta att jag gömde mig i Treviso?”

”Det är säkrast att inte ta några risker.”

Han skulle inte få höra några detaljer, om det nu fanns några. Han försökte låta bli men sneglade instinktivt över axeln och såg den mörka vägen bakom dem. Luigi tittade i backspegeln och fick till ett nöjaktigt leende, som för att säga: De finns någonstans där ute.

Joel sjönk ner några centimeter i sätet och blundade. Först hade två av hans klienter dött. Safi Mirza hade blivit knivhuggen utanför en nattklubb i Georgetown tre månader efter det att han an-litade Backman och överlämnade det enda exemplaret av JAM till honom. Såren var allvarliga, men han hade dessutom blivit förgiftad, förmodligen av knivbladet. Inga vittnen. Inga ledtrådar. Ett synnerligen olöst mord, men bara ett av många i Washington. En månad senare försvann Fazal Sharif i Karachi och förmodades vara död.

JAM var verkligen värt en miljard dollar, men ingen skulle kunna ha glädje av pengarna.

Backman, Pratt & Bolling anställde 1998 Jacy Hubbard för en miljon dollar om året. Marknadsföringen av JAM var hans första stora utmaning. För att visa vad han var värd mutade och bökade han sig in i Pentagon i ett klumpigt och ödesdigert försök att få bekräftat att satellitsystemet Neptunus verkligen existerade. Vissa dokument – friserade men fortfarande hemligstämplade – smugglades ut av Hubbards mullvad, som rapporterade allt till sina överordnade. De ytterst känsliga handlingarna påstods visa att det fanns någonting som hette Gamma Net, ett fiktivt, Stjärnornas krig-liknande bevakningssystem med oanad kapacitet. När Hubbard väl fick ”bevis” för att de tre unga pakistanierna hade rätt – att deras Neptunus var ett amerikanskt projekt – rapporterade han stolt detta till Joel Backman, och det var upplagt för en affär.

Eftersom Gamma Net påstods vara den amerikanska militärens skapelse var JAM värt ännu mer. Sanningen var den att varken Pentagon eller CIA kände till Neptunus.

Sedan läckte Pentagon sin egen påhittade historia – en konstruerad säkerhetsöverträdelse av en mullvad som arbetade åt den före detta senatorn Jacy Hubbard och hans mäktige chef, den beryktade Agenten. Skandalen var ett faktum. FBI slog till mot Backman, Pratt & Bollings kontor mitt i natten och hittade dokumenten från Pentagon som alla utgick från var äkta, och inom fyrtioåtta timmar hade en grupp ytterst motiverade federala åklagare lämnat in åtal mot alla delägare i firman.

Kort därefter skedde morden, och det fanns inga ledtrådar som pekade på vem som låg bakom. Pentagon neutraliserade Hubbard och Backman på ett skickligt sätt utan att avslöja huruvida man faktiskt hade konstruerat och var ägare till satellitsystemet. Gamma Net eller Neptunus, eller vad det nu kallades, skyddades effektivt av den ogenomträngliga klassificeringen ”miltära hemlig-heter”.

Advokaten Backman ville ha en rättegång, särskilt om Pentagondokumenten var tvivelaktiga, men den åtalade Backman ville undvika det öde som Hubbard hade mött.

Om Luigis vilda flykt från Treviso var avsedd att skrämma honom så började planen plötsligt fungera. För första gången sedan benådningen saknade Joel tryggheten i den välbevakade lilla cellen.

Framför sig hade de staden Padua, och det blev fler ljus och mer trafik för varje kilometer. ”Hur många invånare har Padua?” frågade Marco, hans första ord på en halvtimme.

”Tvåhundratusen. Varför vill amerikaner alltid veta hur stora alla samhällen och städer är?”

”Hur så?”

”Är du hungrig?”

Molandet i magen berodde på fruktan, inte på hunger, men han sa ”Visst” ändå. De åt en pizza på en servering strax utanför Pa-duas yttre ringled och var snart tillbaka i bilen och fortsatte söderut.

Den natten sov de på ett litet värdshus – med åtta garderobs-stora rum – som hade ägts av samma familj sedan romartiden. Det fanns ingen skylt med ställets namn – det var en av Luigis anhalter. Vägen som gick förbi det var smal och dåligt underhållen, och det färdades sällan fordon där som var mindre än trettio år gamla. Bologna låg inte så långt bort.

Luigi hade rummet intill, på andra sidan en tjock stenvägg som funnits där i århundraden. När Joel Backman/Marco Lazzeri kröp under sängkläderna och till slut blev varm kunde han inte se något ljus någonstans. Det var beckmörkt. Och helt tyst. Det var så tyst att det dröjde länge innan han kunde sluta ögonen.

11

Efter den femte rapporten om att Critz hade ringt och ställt frågor om Joel Backman fick Teddy Maynard ett sällsynt vredesutbrott. Den idioten var i London och ringde av nå-
gon anledning frenetiskt för att försöka få tag i någon, vem som helst, som kunde leda honom till information om Backman.

”Någon har erbjudit Critz pengar”, gläfste Teddy åt Wigline, en av de biträdande direktörerna.

”Men Critz kan omöjligen ta reda på var Backman är”, sa Wigline.

”Han borde inte ens försöka. Han bara komplicerar saker och ting. Han måste oskadliggöras.”

Wigline sneglade på Hoby, som plötsligt hade slutat anteckna. ”Vad är det du säger, Teddy?”

”Han ska oskadliggöras.”

”Han är amerikansk medborgare.”

”Det vet jag! Samtidigt äventyrar han en operation. Det har funnits liknande fall. Vi har gjort det förut.” Han brydde sig inte om att berätta vilka fall det var, men de visste att det var meningslöst att diskutera saken eftersom Teddy ofta skapade sina egna precedensfall.

Hoby nickade som för att säga: Ja, vi har gjort det förut.

Wigline spände käkarna och sa: ”Jag utgår från att du vill ha det gjort med en gång.”

”Så snart som möjligt”, sa Teddy. ”Visa mig en plan om två timmar.”

De iakttog Critz när han lämnade den lånade lägenheten och inledde sin långa eftermiddagspromenad, en som han brukade avsluta med några öl. Efter en halvtimme i makligt tempo närmade han sig Leicester Square och gick in på Dog and Duck, samma pub som dagen innan.

Han var inne på sin andra pint vid den bortre änden av bardisken i bottenplanet när barstolen bredvid hans blev ledig och en agent vid namn Greenlaw klämde sig ner och beställde en öl.

”Gör det något om jag röker?” frågade Greenlaw Critz, som ryckte på axlarna och sa: ”Det här är inte Amerika.”

”Är du också jänkare?” sa Greenlaw.

”Japp.”

”Bor du här?”

”Nej, jag är bara på besök.” Critz koncentrerade sig på flaskorna på hyllorna innanför bardisken och undvek ögonkontakt därför att han inte ville prata med mannen. Han hade snabbt kommit att uppskatta ostördheten på en pub full med folk. Han tyckte om att sitta och dricka, lyssna på britternas pladder och veta att ingen visste någonting om vem han var. Han funderade emellertid fortfarande på den lille mannen som hette Ben. Om de bevakade honom var de skickliga på att hålla sig i skuggorna.

Greenlaw stjälpte i sig sin öl i ett försök att hinna ikapp Critz. Det var viktigt att de beställde nästa öl samtidigt. Han blossade på en cigarrett och spädde på rökmolnet ovanför dem. ”Jag har varit här i ett år”, sa han.

Critz nickade utan att se på honom. Försvinn.

”Jag har inget emot att ratten sitter på fel sida eller det usla vädret, men det som verkligen retar mig här är sporten. Har du sett en cricketmatch någon gång? De håller på i fyra dar.”

Critz lyckades grymta och få fram ett tamt: ”Det är en löjlig sport.”

”Antingen är det engelsk fotboll eller cricket, och de är som tokiga i det. Jag har just överlevt en vinter utan den amerikanska fotbollsligan. Det var en pina.”

Critz höll stenhårt på Redskins och hade säsongsbiljett till -deras hemmamatcher, och det fanns få saker i livet som gjorde honom på bättre humör än det älskade fotbollslaget. Greenlaw var mått-ligt intresserad av sporten, men han hade pluggat resultat och statistik i ett av CIA:s gömställen norr om London. Om det inte fungerade med fotboll skulle han gå över till politik. Om inte ens det fungerade fanns det en vacker kvinna som väntade utanför, även om Critz inte hade rykte om sig att vara en förförare.

Plötsligt kände Critz hemlängtan. Där han satt på en pub, långt hemifrån, långt från uppståndelsen i samband med Super Bowl

– som skulle spelas om två dagar men praktiskt taget ignorerades av den brittiska pressen – kunde han höra publiken och känna upprymdheten. Om Redskins hade klarat slutspelet skulle han inte ha suttit och druckit öl i London. Då skulle han ha gått på Super Bowl och haft platser vid femtioyardslinjen med biljetter tillhandahållna av ett av de många företag som han kunde utnyttja.

Han såg på Greenlaw och sa: ”Patriots eller Packers?”

”Mitt lag åkte ut, men jag ser alltid på matcherna.”

”Jag med. Vilket är ditt favoritlag?”

Detta var kanske den mest olycksaliga fråga Robert Critz någonsin skulle komma att ställa. När Greenlaw svarade ”Redskins” log Critz rentav och ville börja prata. De ägnade några minuter åt att reda ut sina respektive bakgrunder – hur länge de hade hejat på Redskins, vilka stora matcher de hade sett, de bästa spelarna, Super Bowl-matcherna. Greenlaw beställde ännu en omgång öl, och de båda männen verkade vara beredda att prata om gamla matcher i timtal. Critz hade knappt växlat ett ord med en landsman i London, och det var verkligen roligt att snacka med den här killen.

Greenlaw ursäktade sig och gick till toaletten. Den låg en trappa upp, var stor som en städskrubb och hade som så många andra i London bara plats för en person. Han låste dörren för att få några sekunders ostördhet och tog snabbt fram en mobiltelefon för att lämna en lägesrapport. Allt gick enligt planerna. Teamet fanns på plats längre neråt gatan och väntade. Tre män och den vackra kvinnan.

När Critz hade fått i sig hälften av pint nummer fyra, under lättsamma meningsskiljaktigheter beträffande Sonny Jurgensens matchstatistik, behövde han till slut gå och pinka. Han frågade var toaletten var och försvann. Greenlaw släppte flinkt en vit liten tablett Rohypnol i Critz ölglas – ett starkt lugnande preparat som varken smakade eller luktade någonting. När mr Redskins kom tillbaka var han glad och törstig. De pratade om John Riggins och Joe Gibbs och hade det väldigt trevligt när stackars Critz haka började hänga.

”Oj”, sa han med redan grötig röst. ”Jag måste nog gå nu. Tanten väntar.”

”Ja, jag med”, sa Greenlaw och höjde sitt glas. ”Botten upp.”

De tömde sina glas och reste sig för att gå. Critz gick före, och Greenlaw var beredd att fånga upp honom. De lyckades ta sig genom trängseln vid utgången och kom ut på trottoaren, där en kylig vind fick Critz att piggna till, men det varade bara ett ögonblick. Han glömde sin nye kompis, och efter mindre än tjugo steg vinglade han fram på gummiben och famlade efter en lyktstolpe. Greenlaw grep tag i honom när han sjönk ihop, och sa med hög röst så att ett förbipasserande ungt par skulle höra honom: ”Fan, Fred, nu är du full igen.”

Fred var inte bara full. En bil dök upp från ingenstans och bromsade in vid trottoarkanten. Bakdörren svängde upp, och Greenlaw baxade in den halvdöde Critz i baksätet. Första anhalten var en lagerbyggnad åtta kvarter därifrån. Där flyttades Critz, som nu var medvetslös, över till en omärkt skåpbil med två bakdörrar. Medan Critz låg på skåpbilens golv tog en av agenterna fram en injektionsspruta och gav honom en kraftig dos rent heroin. Förekomsten av heroin tystade alltid ner resultatet av obduktionen, -givetvis på familjens enträgna begäran.

Critz andades knappt när skåpbilen lämnade lagerbyggnaden och kördes till Whitcomb Street, inte långt från hans lägenhet. Likvideringen krävde tre fordon: skåpbilen följdes av en stor och tung Mercedes, och efter den kom en bil som kördes av en tvättäkta britt som skulle dröja kvar och prata med polisen. Den sista bilens främsta uppgift var att hålla trafiken så långt bakom Mercedesen som möjligt.

Vid den tredje förbipasseringen, medan de tre bilförarna stod i förbindelse med varandra och med två agenter, varav den ena var den tjusiga kvinnan på trottoaren som också lyssnade, öppnades skåpbilens bakdörrar, och Critz vräktes ut på gatan. Mercedesen styrde mot hans huvud och träffade det med en otäck duns, och sedan försvann alla utom britten i den sista bilen. Han tvärnitade, hoppade ut och sprang fram till den stackars suputen som just hade raglat ut i gatan och blivit överkörd. Sedan såg han sig snabbt omkring efter andra vittnen.

Det fanns inga, men en taxi dök upp i det motsatta körfältet. Han hejdade den, och snart stannade den övriga trafiken. En folksamling började bildas, och polisen kom dit. Britten i den sista bilen var kanske först på olycksplatsen, men han hade inte sett mycket. Han såg mannen snubbla mellan två parkerade bilar, vingla ut i gatan och bli påkörd av en stor svart bil. Eller också var den mörkgrön. Han var inte säker på märket eller årsmodellen. Han tänkte aldrig på att lägga registreringsnumret på minnet. Han kunde inte lämna någon beskrivning av föraren som smet från platsen. Han hade blivit för chockad när han plötsligt såg fyllot dyka upp på gatan.

När Bob Critz döda kropp lyftes in i en ambulans för färden till bårhuset satt Greenlaw, den tjusiga kvinnan och två andra medlemmar av teamet på ett tåg som skulle lämna London och gå till Paris. De skulle skiljas åt i några veckor och sedan återvända till sin bas i England.

Att Marco ville ha frukost berodde mest på att han kände doften av den – skinka och korv på en grill någonstans längre in i byggnaden – men Luigi var otålig att fortsätta. ”Det finns andra gäster, och alla äter vid samma bord”, förklarade han när de i all hast slängde in sina väskor i bilen. ”Kom ihåg att du lämnar spår efter dig, och värdshusets signora glömmer ingenting.”

De körde i hög fart på landsvägen och spanade efter större vägar.

”Vart ska vi?” frågade Marco.

”Det får vi se.”

”Sluta leka med mig!” morrade han, och Luigi ryckte faktiskt till. ”Jag är en fri man, och jag kan kliva ur den här bilen precis när jag vill!”

”Jo, men …”

”Sluta hota mig! Varje gång jag ställer en fråga kommer du med dessa vaga hot om att jag inte skulle klara mig i ett dygn på egen hand. Jag vill veta vad som händer. Vart är vi på väg? Hur länge kommer vi att vara där? Hur länge kommer du att finnas här? Ge mig svar, Luigi, annars sticker jag.”

Luigi svängde ut på en fyrfilig väg, och en skylt visade att det var tre mil till Bologna. Han väntade tills den spända stämningen dämpades något och sa sedan: ”Vi ska vara i Bologna ett tag. Erman-no ska träffa oss där. Du ska fortsätta med dina lektioner. Du kommer att bo på ett säkert ställe i några månader. Sen försvinner jag, och då får du klara dig själv.”

”Tack för det. Varför var det så svårt?”

”Planerna ändras.”

”Jag visste att Ermanno inte var student.”

”Han är student. Han ingår också i planerna.”

”Är du medveten om hur löjliga planerna är? Tänk efter, Luigi. Någon lägger ner en massa tid och pengar på att försöka lära mig ett främmande språk och en främmande kultur. Varför inte bara sätta mig på det där transportflygplanet igen och stuva undan mig på ett ställe som Nya Zeeland?”

”Det låter som en bra idé, Marco, men det är inte jag som fattar de besluten.”

”Åt helvete med Marco. Varje gång jag ser mig i spegeln och säger Marco vill jag gapskratta.”

”Det här är inte roligt. Känner du Robert Critz?”

Marco hejdade sig ett ögonblick. ”Jag har träffat honom vid några tillfällen genom åren. Jag hade ingen större nytta av honom. Ännu en politisk klåpare, ungefär som jag, kan man väl säga.”

”Han var nära vän till president Morgan, personalchef och kampanjledare.”

”Och?”

”Han blev dödad i London i går kväll. Nu har fem personer dött på grund av dig – Jacy Hubbard, de tre pakistanierna och nu Critz. Dödandet har inte upphört, Marco, och det kommer det inte att göra. Ha lite tålamod med mig. Jag försöker faktiskt skydda dig.”

Marco stötte bakhuvudet mot nackstödet och blundade. Han kunde inte ens börja pussla ihop bitarna.

De svängde av motorvägen och stannade för att tanka. Luigi kom tillbaka till bilen med starkt kaffe i två små pappmuggar. ”Kaffe att ta med”, sa Marco glatt. ”Jag trodde att sådana styggelser var förbjudna i Italien.”

”Snabbmaten är på väg in. Det är mycket sorgligt.”

”Skyll på amerikanerna. Det gör alla andra.”

Snart kröp de fram i rusningstrafiken i Bolognas utkanter. Luigi sa: ”Våra bästa bilar tillverkas faktiskt i de här trakterna. Ferrari, Lamborghini, Maserati, alla de fina sportbilarna.”

”Kan jag få en?”

”Jag beklagar, det tillåter inte budgeten.”

”Vad tillåter den?”

”Ett mycket stillsamt och enkelt liv.”

”Det misstänkte jag nog.”

”Det är mycket bättre än ditt förra liv.”

Marco smuttade på kaffet och tittade på trafiken. ”Var det inte här du studerade?”

”Jo. Universitetet är tusen år gammalt. Ett av de bästa i världen. Jag ska visa det för dig senare.”

De lämnade genomfartsleden och körde genom en smutsig förort. Gatorna blev allt smalare och kortare, och Luigi verkade hitta bra där. De följde skyltarna mot stadens centrum och universitetet. Plötsligt svängde Luigi åt sidan, körde upp över trottoarkanten och kilade in bilen på en parkeringsplats som knappt var stor nog för en motorcykel. ”Nu ska vi äta”, sa han, och när de väl lyckats klämma sig ur bilen började de snabbt gå längs trottoaren i den kyliga luften.

Marcos nya gömställe var ett sjabbigt hotell några kvarter från den gamla stadskärnan. ”Budgetnerskärningar”, mumlade han när han följde efter Luigi genom den trånga vestibulen till trappan.

”Det är bara några dar”, sa Luigi.

”Och sen?” Marco stretade med väskorna uppför den smala trappan. Luigi bar inte på någonting. Tacksamt nog låg rummet på andra våningen, ett ganska litet utrymme med en minimal säng och gardiner som inte dragits undan på flera dagar.

”Jag tyckte bättre om Treviso”, sa Marco och stirrade på väggarna.

Luigi ryckte gardinerna åt sidan. Solskenet gjorde ingen större skillnad. ”Inte så tokigt”, sa han, utan övertygelse.

”Min fängelsecell var finare.”

”Du klagar för mycket.”

”Det har jag anledning till.”

”Packa upp. Vi ses där nere om tio minuter. Ermanno väntar.”

Ermanno verkade lika irriterad som Marco över den plötsliga förflyttningen. Han var stressad och stirrig, som om han hade jagat dem från Treviso hela natten. Han följde med dem till ett förfallet hyreshus några kvarter bort. Det fanns ingen hiss, så de gick fyra trappor upp till en liten tvårumslägenhet som rentav hade -färre möbler än våningen i Treviso. Ermanno hade uppenbarligen packat i all hast och packat upp ännu fortare.

”Ditt kyffe är faktiskt värre än mitt”, sa Marco när han såg sig omkring.

På ett smalt bord väntade det kursmaterial som de hade använt dagen innan.

”Jag kommer tillbaka vid lunchtid”, sa Luigi och försvann snabbt.

”Andiamo a studiare”, tillkännagav Ermanno.

”Jag har redan glömt alltihop.”

”Men vi hade en givande lektion i går.”

”Kan vi inte gå till en bar och ta ett glas? Jag känner faktiskt inte för det här.” Men Ermanno hade redan satt sig vid bordet och börjat bläddra i kursboken. Marco slog sig motvilligt ner mitt emot honom.

Lunchen och middagen blev knappast minnesvärda. Båda var enkla måltider på det man kallade trattorior, den italienska versionen av snabbmat. Luigi var på dåligt humör och krävde, ibland bryskt, att de bara skulle tala italienska. Han pratade långsamt och tydligt och upprepade allting fyra gånger tills Marco förstod, och sedan gick han vidare till nästa fras. Det var omöjligt att njuta av maten med sådan press på sig.

Vid midnatt låg Marco i sängen i det kalla rummet under en tunn filt och smuttade på den apelsinjuice som han själv hade beställt medan han lärde sig lista efter lista med verb och adjektiv utantill.

Vad hade Robert Critz gjort för att bli dödad av de personer som dessutom kanske letade efter Joel Backman? Frågan var helt enkelt för bisarr. Han kunde inte ens börja fundera på ett svar. Han antog att Critz var närvarande när benådningen beviljades – president Morgan var oförmögen att fatta ett sådant beslut själv. Men för-utom det var det omöjligt att tänka sig att Critz skulle vara inblandad på en annan nivå. Han hade under årtionden visat att han bara var en duktig hantlangare. Det var väldigt få som litade på honom.

Men om folk fortfarande dog var det viktigt att han lärde sig de verb och adjektiv som låg utspridda på sängen. Kunskaper i språket innebar att han skulle överleva och kunna gå vidare. Luigi och Ermanno skulle snart försvinna, och då skulle Marco Lazzeri få klara sig så gott han kunde.

12

Marco lämnade sitt klaustrofobiska hotellrum, eller ”kammare”, som det kallades, för att ta en långpromenad i gryningen. Trottoarerna var nästan lika fuktiga som den
iskalla luften. Med hjälp av en stadskarta som han fått av Luigi, givetvis med italiensk text, tog han sig till den gamla stadskärnan, och när han hade passerat ruinerna av den antika muren vid Porta San Donato fortsatte han västerut i den norra delen av universitetsområdet i Bologna. Trottoarerna var flera hundra år gamla och skyddades av vad som verkade vara kilometervis med välvda pelargångar.

Gatulivet började uppenbarligen sent i universitetsområdet. Enstaka bilar körde förbi och en och annan cykel, men inga fotgängare syntes till. Luigi hade förklarat att det alltid hade funnits vänsterradikala och kommunistiska sympatier i Bologna. Staden hade en intressant historia, och Luigi hade lovat att utforska den tillsammans med honom.

Framför sig såg Marco en grön liten neonskylt som halvhjärtat förkunnade att stället hette Bar Fontana, och när han gick mot den kände han doften av starkt kaffe. Baren var inklämd i ena hörnet av en mycket gammal byggnad, men allihop var förstås mycket gamla. Dörren gick motvilligt upp, och när Marco kom in log han nästan åt aromerna – kaffe, cigarretter, bakverk, frukost på en grill någonstans i bakgrunden. Sedan kom fruktan över honom, rädslan för att försöka beställa på ett främmande språk.

Bar Fontana var inte avsedd för studenter eller kvinnor. Be-sökarna var i hans egen ålder, femtio och uppåt, och lite egendomligt klädda. Han såg tillräckligt många pipor och helskägg för att sluta sig till att det var ett tillhåll för universitetslärare. Ett par av männen sneglade på honom, men mitt i ett universitetsområde med hundratusen studenter var det svårt för någon att väcka uppmärksamhet.

Marco gick till det sista lilla bordet längst in, och när han satte sig ner med ryggen mot väggen hamnade han praktiskt taget skuldra vid skuldra med sina nya grannar. De båda männen var försjunkna i sina morgontidningar, och ingen av dem verkade ta någon notis om honom. I en av sina förläsningar om den italien-ska kulturen hade Luigi förklarat begreppet personligt utrymme i Europa och hur det skilde sig avsevärt från det amerikanska synsättet. I Europa delar man utrymmet, man bevakar det inte. Man delar bord och uppenbarligen luft eftersom rökning inte stör -någon. Bilar, hus, bussar, lägenheter, kaféer – så många viktiga aspek-ter av livet är mindre och därmed begränsade, och därför har man en större benägenhet att dela dem. Det är inte stötande att köra upp näsan i ansiktet på en bekant under ett vardagligt samtal, för inget personligt utrymme blir kränkt. Man pratar med händerna, kramas och rentav pussas emellanåt.

Amerikaner har svårt att förstå sådan intimitet, även bland ett vänligt sinnat folk.

Marco var ännu inte beredd att avstå alltför mycket av sitt personliga utrymme. Han tog upp den tummade matsedeln från bordet och bestämde sig snabbt för det första han kände igen. När servitören stannade och sneglade på honom sa han så avspänt han någonsin förmådde: ”Espresso, e un panino al formaggio.”

Servitören nickade bekräftande. Ingen såg åt hans håll när de hörde hans brutna italienska. Inga dagstidningar sänktes för att syna honom närmare. Ingen brydde sig om det. De fick höra brutet uttal jämt och ständigt. När Marco Lazzeri lade ifrån sig matsedeln kom han fram till att han nog tyckte om Bologna, även om det skulle visa sig vara ett kommunistnäste. Med så många studenter och universitetslärare från hela världen blev utlänningar accepterade som en del av kulturen. Det var kanske häftigt att tala med brytning och klä sig annorlunda. Det var kanske okej att helt -öppet studera språket.

Något som utmärkte en utlänning var att han noterade allting. Hans blick pilade fram och tillbaka som om han gjorde intrång i en ny kultur och inte ville bli ertappad. Marco tänkte inte bli ertappad med att studera Bar Fontanas inre. Han tog upp ett häfte med glosor och försökte ignorera de människor och företeelser som han ville iaktta. Verb, verb, verb. Ermanno sa hela tiden att om man ville bemästra italienska, eller vilket romanskt språk som helst, för den delen, måste man kunna verben. Häftet innehöll tusen av de vanligaste, och Ermanno hävdade att det var en bra utgångspunkt.

Även om det var enahanda att lära sig allt utantill fann Marco en egendomlig sorts nöje i det. Han tyckte att det var tillfredsställande att ögna igenom fyra sidor – hundra verb, substantiv eller vad det nu var – utan att missa ett enda ord. När han fastnade på ett eller fick uttalet fel bestraffade han sig själv med att börja om från början. Han hade avverkat trehundra verb när kaffet och smörgåsen serverades. Han smuttade på det och fortsatte att ar-beta som om ordförrådet var mycket viktigare än maten, och han hade passerat fyrahundra när Rudolph dök upp.

Stolen på andra sidan Marcos runda lilla bord var tom, och detta uppmärksammades av en kort och fet man i urblekta, svarta kläder och med ostyriga testar av grått, krulligt hår spretande på huvudet där det inte hölls nere av en svart basker som på något sätt lyckades sitta kvar. ”Buon giorno. È libera?” frågade han artigt och gjorde en gest mot stolen. Marco var inte säker på vad han sa, men det stod klart vad han menade. När han uppfattade ordet libera förmodade han att det betydde ”ledig”.

”Sì”, fick Marco fram utan brytning, och mannen tog av sig den långa svarta slängkappan, hängde den över stolen och tog plats mindre än en meter framför honom. Man ser annorlunda på det personliga utrymmet här, påminde Marco sig själv. Mannen lade ett exemplar av L’Unità på bordet och fick det att vicka fram och tillbaka. Marco blev litet orolig för kaffekoppen, men för att undvika att inleda ett samtal begravde han sig ännu djupare i Ermannos verb.

”Amerikan?” sa hans nye vän på felfri engelska.

Marco sänkte häftet och såg in i de klara ögonen på andra sidan bordet. ”Nära på. Kanadensare. Hur visste ni det?”

Mannen nickade mot häftet och sa: ”En engelsk-italiensk ordlista. Ni ser inte brittisk ut, så jag trodde att ni var amerikan.” Av dialekten att döma var han förmodligen inte från Mellanvästern. Inte från New York eller New Jersey; inte från Texas eller Södern, Appalacherna eller New Orleans. Allt eftersom stora delar av landet uteslöts började Marco tänka på Kalifornien, och han blev -väldigt nervös. Snart skulle ljugandet börja, och han hade inte övat tillräckligt.

”Och var kommer ni ifrån?” frågade han.

”Senaste anhalten var Austin i Texas. Det var för trettio år sen. Jag heter Rudolph.”

”Hej, Rudolph, kul att träffas. Jag heter Marco.” Precis som på ett dagis behövde de bara använda förnamnen. ”Du låter inte som en Texasbo.”

”Tack och lov för det”, sa Rudolph med ett trevligt skratt som knappt fick munnen att röra sig. ”Egentligen är jag från San Francisco.”

Servitören böjde sig ner vid bordet, och Rudolph beställde kaffe utan mjölk och tillade sedan någonting på snabb italienska. Servitören kom med en följdfråga, och Rudolph svarade med något annat. Marco förstod ingenting av det.

”Vad har fört dig till Bologna?” frågade Rudolph. Han verkade tycka om att småprata; det hände förmodligen inte ofta att han träffade en annan nordamerikan på sitt favoritkafé.

Marco sänkte häftet igen och sa: ”Jag reser runt i Italien under ett år, beser sevärdheterna och försöker lära mig lite av språket.”

Hälften av Rudolphs ansikte täcktes av ett yvigt, grått skägg som började högt upp på kindbenen och fortsatte åt alla håll. Det mesta av näsan syntes och även en del av munnen. Av någon underlig anledning, en som ingen någonsin skulle få förklarad därför att ingen skulle våga ställa en så löjlig fråga, hade han för vana att raka en rund liten fläck under munnen, på den övre delen av hakan. Förutom på denna släta yta fick det spretiga skägget växa fritt och till synes utan att bli tvättat. Han såg ungefär likadan ut på huvudet – mängder av okammat grått hår stod på ända runt baskern.

Eftersom så många av hans anletsdrag var dolda drog ögonen till sig all uppmärksamhet. De var mörkgröna och såg ut att notera allting under de grova, borstiga ögonbrynen.

”Hur länge har du varit i Bologna?” frågade Rudolph.

”Jag kom i går. Jag har inga bestämda resplaner. Och du själv, varför är du här?” Marco var angelägen att styra bort samtalet från sig själv.

Ögonen for omkring utan att blinka. ”Jag har varit här i trettio år. Jag är professor på universitetet.”

Marco tog till slut en tugga av ostsmörgåsen, delvis därför att han var hungrig men framför allt för att få Rudolph att fortsätta prata.

”Var bor du någonstans?” frågade han.

Marco följde manuskriptet och sa: ”I Toronto. Mina farföräldrar emigrerade från Milano. Jag har italienskt blod i ådrorna men fick aldrig lära mig språket.”

”Det är inte så svårt”, sa Rudolph just som han fick sitt kaffe. Han lyfte den lilla koppen och körde in den djupt i skägget. Den hittade tydligen fram till munnen, för han smackade med läpparna och lutade sig framåt för att säga någonting. ”Du låter inte kanadensisk”, sa han, och ögonen verkade skratta åt honom.

Marco kämpade med att se ut, uppträda och låta som en italienare. Han hade inte haft tid att ens fundera på att lägga sig till med en kanadensares sätt. Hur lät egentligen en kanadensare? Han tog en tugga till, en stor tugga, och med den i munnen sa han: ”Det rår jag inte för. Hur kom det sig att du flyttade hit från Austin?”

”Det är en lång historia.”

Marco ryckte på axlarna som om han hade gott om tid.

”Förr var jag professor på University of Texas juridiska fakultet. När de fick reda på att jag var kommunist började de sätta press på mig för att jag skulle sluta. Jag vägrade. De fortsatte. Jag blev mer högljudd, framför allt i föreläsningssalen. Kommunister sågs inte med blida ögon i Texas på sjuttiotalet, och jag tror inte att mycket har förändrats i dag. De sa upp mig och körde ut mig ur stan, så jag åkte hit till Bologna, i hjärtat av den italienska kommunismen.”

”Vad undervisar du i här?”

”Juridik. Rättsvetenskap. Vänsterorienterad juridisk teori.”

En sorts pudrad brioche ställdes fram, och Rudolph slukade hälften av den med den första tuggan. Några smulor föll från skäggets djup.

”Är du fortfarande kommunist?” undrade Marco.

”Javisst. För alltid. Varför skulle jag ändra mig?”

”Det verkar vara lite överspelat, tycker du inte det? Det var trots allt inte en så fantastisk idé. Titta bara på hur det ser ut i Ryssland på grund av Stalin och hans arvtagare. Och i Nordkorea svälter man medan diktatorn bygger kärnstridsspetsar. Kuba ligger femtio år efter resten av världen. Sandinisterna röstades bort i Nicaragua. Kina håller på att övergå till kapitalistisk marknads-ekonomi därför att det gamla systemet kollapsade. Det fungerar faktiskt inte, eller hur?”

Briochen var inte tilltalande längre – de gröna ögonen hade smalnat. Marco kunde se att en tirad var på väg, förmodligen spetsad med obsceniteter på både engelska och italienska. Han sneglade snabbt åt sidorna och insåg att kommunisterna förmodligen var i majoritet på Bar Fontana.

Och vad hade kapitalismen gjort för honom?

Till Rudolphs heder log han bara, ryckte på axlarna och sa med ett stänk av nostalgi: ”Kanske det, men det var verkligen roligt att vara kommunist för trettio år sen, särskilt i Texas. Det var tider det.”

Marco nickade mot dagstidningen och sa: ”Läser du tidningar hemifrån någon gång?”

”Det här är mitt hem, min vän. Jag blev italiensk medborgare och har inte varit tillbaka i Staterna på tjugo år.”

Backman kände sig lättad. Han hade inte sett några amerikan-ska dagstidningar sedan han släpptes, men han utgick från att det hade skrivits om honom. Och man hade antagligen haft med gamla bilder. Hans förflutna verkade inte vara på väg att avslöjas av Rudolph.

Marco undrade om det skulle bli hans framtid – italienskt medborgarskap. Om han nu skulle ha något medborgarskap över huvud taget. Om han snabbspolade tjugo år framåt, skulle han då fortfarande driva omkring i Italien och kanske inte direkt snegla över axeln men hela tiden tänka på det?

”Du sa ’hemifrån’”, anmärkte Rudolph. ”Är det USA eller Kanada?”

Marco log och nickade ut i tomma luften. ”Där borta, antar jag.” Det var ett obetydligt misstag, men han borde ändå inte ha begått det. För att snabbt byta samtalsämne sa han: ”Det här är mitt första besök i Bologna. Jag visste inte att stan var centrum för den italienska kommunismen.”

Rudolph ställde ifrån sig kaffekoppen och gjorde ett smackande ljud med sina delvis skymda läppar. Sedan strök han försiktigt skägget bakåt med båda händerna, ungefär som en gammal katt som putsar morrhåren. ”Bologna är många saker, min vän”, sa han som om han inledde en lång föreläsning. ”Stan har alltid varit ett centrum för fritt tänkande och intellektuella aktiviteter i Italien, och därför fick den sitt första smeknamn, la dotta, vilket betyder ’de lärda’. Sedan blev den ett hem för den politiska vänstern och fick sitt andra smeknamn, la rossa, ’de röda’. Dessutom har Bolognas invånare alltid tagit sin mat på största allvar. De anser, förmodligen med rätta, att detta är Italiens mage. Därav kommer det tredje smeknamnet, la grossa, ’de feta’, en vänlig benämning, för man ser inte många överviktiga här. Jag var fet redan när jag kom hit.” Han klappade sig stolt på magen med ena handen och stoppade resten av briochen i munnen med den andra.

Plötsligt dök en skrämmande fråga upp för Marco. Kunde Rudolph vara inblandad i det hela? Var han lagkamrat med Luigi, Ermanno, Stennett och de andra som nu fanns där ute i skuggorna och bemödade sig om att hålla Joel Backman vid liv? Säkert inte. Nog måste han vara den han sa att han var – professor på universitetet. En kuf, en särling, en åldrande kommunist som hade funnit ett bättre liv någon annanstans.

Tanken gled iväg, men han glömde den inte. Marco åt upp sin lilla smörgås och kom fram till att de hade pratat nog med varandra. Plötsligt måste han hinna med ett tåg för ännu en dags sightseeing. Han lyckades lösgöra sig från bordet och fick höra ett tillgivet farväl från Rudolph. ”Jag är här varenda morgon”, sa han. ”Kom tillbaka när du kan stanna lite längre.”

”Grazie”, sa Marco. ”Arrivederci.”

Utanför kafét började Via Irnerio vakna till liv när små varu-bilar inledde sina rundor. Två av chaufförerna skrek åt varandra, förmodligen vänliga oanständigheter som Marco aldrig skulle förstå. Han skyndade iväg för den händelse att Rudolph skulle komma på något annat som han ville fråga om och rusa ut efter honom. Han vek in på en sidogata, Via Capo di Lucca – han hade upptäckt att gatorna var tydligt skyltade och lätta att hitta på kartan – och tog sig i sicksack mot centrum. Han passerade ännu ett gemytligt litet kafé, vände sedan om och slank in för att dricka en cappuccino.

Där besvärades han inte av några kommunister, ingen verkade ens lägga märke till honom. Marco/Joel njöt av ögonblicket – det utsökta, starka kaffet, den varma, rökiga luften, de dämpade skratten från personerna som pratade med varandra. Just då fanns det ingen i hela världen som visste var han höll hus, och det var verkligen en upplivande känsla.

Marco krävde att dagens lektioner skulle börja klockan åtta, inte en halvtimme senare. Studenten Ermanno behövde fortfarande mycket sömn, men han kunde inte invända mot elevens stenhårda krav. Marco kom till varje lektion med alla glosor och dialoger perfekt inlärda och kunde knappt tygla sin ivriga önskan att lära sig språket. Vid ett tillfälle föreslog han att de skulle börja klockan sju på morgonen.

På förmiddagen när Marco hade träffat Rudolph studerade han flitigt och oavbrutet under två timmar och sa sedan plötsligt: ”Vorrei vedere l’universita.” Jag skulle vilja se universitetet.

”Quando?” frågade Ermanno. När då?

”Adesso. Andiamo a fare una passegiata.” Nu. Vi tar en promenad.

”Penso che dobbiamo studiare.” Jag tycker att vi borde studera.

”Sì. Possiamo studiare a camminando.” Vi kan studera medan vi går.

Marco hade redan rest sig och sträckte sig efter överrocken. De lämnade den deprimerande byggnaden och började gå mot universitetet.

”Questa via, come si chiama?” frågade Ermanno. Vad heter den här gatan?

”È Via Donati”, sa Marco utan att se efter några gatuskyltar.

De stannade utanför en välbesökt liten butik, och Ermanno frågade: ”Che tipo di negozio è questo?” Vad för sorts affär är det här?

”Una tabaccheria.” En tobaksaffär.

”Che cosa puoi comprare in questo negozio?” Vad kan man köpa i den affären?

”Poso comprare molti cose. Giornali, riveste, francobolli, sigarette.” Man kan köpa många saker. Dagstidningar, tidskrifter, frimärken, cigarretter.

Promenaden blev en ambulerande lektion medan Marco fick säga vad olika saker hette. Ermanno pekade och sa: ”Cosa è quello?” Vad är det där? En cykel, en polisman, en blå bil, en stadsbuss, en bänk, en soptunna, en student, en telefonkiosk, en liten hund, ett kafé, ett konditori. Med undantag av en lyktstolpe kunde Marco snabbt svara med rätt ord på italienska. Och de alltid så viktiga verben – gå, tala, se, studera, köpa, tänka, småprata, andas, äta, dricka, skynda sig, köra – listan var ändlös, och Marco kunde använda sig av de rätta översättningarna.

Klockan var några minuter över tio, och universitetet började slutligen vakna till liv. Ermanno förklarade att det inte fanns någon central universitetsbyggnad vid en trädkantad gräsyta med gångar och annat som på amerikanska college. Universitetet, på italienska Università degli Studi, var inrymt i dussintals vackra byggnader, några av dem femhundra år gamla och de flesta sida vid sida utmed Via Zamboni, men genom århundradena hade högskolan växt och upptog numera en hel stadsdel i Bologna.

Språkstudierna glömdes under ett kvarter eller två när de sveptes med av en våg av studenter som skyndade till och från föreläsningar. Marco kom på sig själv med att titta efter en gammal man med ljust grått hår – hans favoritkommunist, hans första riktiga bekantskap sedan han lämnade fängelset. Han hade redan bestämt sig för att träffa Rudolph igen.

Vid Via Zamboni nummer 22 stannade Marco och tittade på skylten som satt mellan ytterdörren och fönstret. facoltà di giuri-sprudenza, stod det på den.

”Vad är det här?” frågade han.

”Den juridiska fakulteten.”

Rudolph fanns där inne någonstans och spred utan tvivel radikala åsikter bland sina lättpåverkade studenter.

De strosade vidare utan att göra sig någon brådska och gladde sig åt folkvimlet på gatorna medan de fortsatte att peka ut och namnge saker.

13

Deras lezione-a-piedi – lektion till fots – fortsatte nästa dag när Marco gjorde uppror efter en timmes grammatik-studier i läroboken och krävde att få ta en promenad.

”Ma, deve imparare la grammatica”, insisterade Ermanno. Du måste lära dig grammatiken.

Marco tog redan på sig överrocken. ”Där har du fel, Ermanno. Jag behöver öva på riktiga samtal, inte på teorier om meningsbyggnad.”

”Sono io l’insegnante.” Jag är din lärare.

”Nu går vi. Andiamo. Bologna väntar. Gatorna är fulla av glada ungdomar, luften vibrerar av ditt talade språk, och alltihop bara väntar på att jag ska ta till mig det.” När Ermanno tvekade log Marco mot honom och sa: ”Jag ber dig, min vän. Jag satt inlåst i en cell som var ungefär lika trång som din lägenhet i sex år. Du kan inte begära att jag ska stanna här inne. Det finns en levande stad där ute. Låt oss utforska den.”

Utanför var luften klar och frisk, inte ett moln syntes till, en underbar vinterdag som lockade ut alla varmblodiga bolognesare på gatorna för att uträtta ärenden och prata länge och väl med gamla vänner. Ivriga samtal inleddes när nyvakna studenter hälsade på varandra och hemmafruar samlades för att skvallra. Äldre herrar iförda överrock och slips skakade hand och pratade sedan i munnen på varandra. Gatuförsäljare ropade ut sina varor till fantastiskt låga priser.

För Ermanno var det emellertid inte enbart ett nöje. Om hans elev ville konversera så skulle han sannerligen få göra det. Han peka-de på en polisman och sa till Marco: ”Gå fram till den där polisen och fråga om vägen till Piazza Maggiore. Lyssna uppmärksamt och upprepa sedan anvisningarna för mig.”

Marco gick väldigt sakta fram till polisen, mumlade några ord och försökte komma ihåg fler. Börja alltid med ett leende och en passande hälsningsfras. ”Buon giorno”, sa han och höll nästan andan.

”Buon giorno”, svarade polismannen.

”Mi può aiudare?”

”Certamente.”

”Sono canadese. Non parlo molto bene italiano.”

”Allora.” Polismannen log fortfarande, nu väldigt angelägen att hjälpa till.

”Dov’è la Piazza Maggiore?”

Polisen vände sig om och såg in i fjärran, mot den centrala delen av Bologna. Han harklade sig, och Marco spände sig inför störtfloden av anvisningar. Ermanno stod bara ett par meter bort och lyssnade på vartenda ord.

I underbart långsamt tempo sa mannen på italienska samtidigt som han pekade så som de alla gör: ”Det är inte så långt. Fortsätt på den här gatan, ta nästa till höger, det är Via Zamboni, och följ den tills ni ser de två tornen. Sen viker ni av på Via Rizzoli och fortsätter tre kvarter.”

Marco lyssnade så uppmärksamt han kunde och försökte sedan upprepa fraserna. Polismannen gick tålmodigt igenom det en gång till. Marco tackade honom, upprepade så mycket han kunde för sig själv och drog det sedan för Ermanno.

”Non c’è male”, sa han. Inte illa. Det roliga hade just börjat. Medan Marco gladde sig åt den lilla segern spanade Ermanno efter nästa intet ont anande lärare. Han hittade honom i skepnad av en gammal man som stödde sig på en käpp när han hasade fram med en tjock dagstidning under armen. ”Fråga honom var han köpte den där tidningen”, instruerade han eleven.

Marco tog god tid på sig och följde efter den äldre mannen -några meter, och när han trodde att han hade fått ordning på orden sa han: ”Buon giorno, scuci.” Den gamle mannen stannade och stirrade, och först såg det ut som om han tänkte höja käppen och klippa till Marco i huvudet med den. Han svarade inte med det sedvanliga ”Buon giorno”.

”Dov’è ha comprato questo giornale?”

Gamlingen såg på tidningen som om den var smuggelgods, och sedan såg han på Marco som om han hade svurit åt honom. Han knyckte med huvudet åt vänster och sa något som kunde ha betytt ”Där borta”. Därefter var samtalet över. När han hasade vidare kom Ermanno fram till Marco och sa på engelska: ”Inte mycket till konversation, va?”

”Det var väl inte det.”

De gick in på ett litet kafé, där Marco beställde en enkel espresso åt sig själv. Ermanno ville inte nöja sig med något enkelt; istället ville han ha vanligt kaffe med socker men utan grädde och en liten körsbärsbakelse och lät Marco beställa det åt honom. När de hade satt sig ner lade Ermanno upp flera eurosedlar i olika valörer på bordet samt mynt som var värda femtio cent och en euro, och sedan övade de på räkneord och addition. Sedan kom han fram till att han ville ha ännu en kopp vanligt kaffe, den här gången utan socker men med en gnutta grädde. Marco tog med sig två euro, kom tillbaka med kaffet och räknade upp växeln.

Efter det korta uppehållet fortsatte de längs Via San Vitale, en av de stora gatorna i universitetsområdet med pelargångar över trottoarerna på båda sidor och tusentals studenter som trängdes på väg till förmiddagens föreläsningar. Gatan var full av cyklar, det populäraste fortskaffningsmedlet. Ermanno hade studerat tre år i Bologna, sa han, även om Marco inte trodde på mycket av det han fick höra från läraren eller ledsagaren.

”Det här är Piazza Verdi”, sa Ermanno och nickade mot ett litet torg där någon sorts demonstration höll på att ta form. En lång-hårig relik från sjuttiotalet justerade ett mikrofonstativ och gjorde sig förmodligen klar att högljutt fördöma amerikanska missdåd någonstans. Hans kumpaner försökte rulla ut en stor och slarvigt målad banderoll med ett slagord som inte ens Ermanno förstod. De var emellertid för tidigt ute. Studenterna halvsov fortfarande och tänkte mer på att inte komma för sent till föreläsningarna.

”Vad retar de sig på?” frågade Marco när de gick förbi.

”Jag vet inte riktigt. Det är någonting om Världsbanken. Det är alltid demonstrationer här.”

De gick vidare, drogs med av den unga folkmassan och kryssade mellan fotgängarna i riktning mot il centro.

Luigi träffade dem för att äta lunch på en restaurang som hette Testerino och som inte låg långt från universitetsområdet. Det var de amerikanska skattebetalarna som stod för notan, och han beställde alltid utan att tänka på vad det kostade. Ermanno, den fattige studenten, verkade känna sig besvärad över sådan extra-vagans, men eftersom han var italienare hade han till slut börjat se fram emot de långa luncherna. Denna varade i två timmar, och det sas inte ett enda ord på engelska. Marcos italienska var långsam, stel och ofta enformig, men den fick aldrig ge vika för engelska. Han tyckte att det var svårt att avnjuta en god måltid medan hjärnan arbetade för fullt med att lyssna, uppfatta, förstå och tänka ut ett svar på den senaste frågan. Många gånger kände han bara igen ett eller ett par ord i frasen, och sedan fick han plötsligt höra ännu en. Hans båda vänner pladdrade inte enbart för nöjes skull. Vid minsta tecken på att Marco inte hängde med, att han bara nickade så att de skulle fortsätta och han kunde få i sig litet mat, hejdade de sig och sa: ”Che cosa ho detto?” Vad sa jag?

Marco tuggade i några sekunder för att vinna tid så att han kunde komma på någonting – på italienska, för helvete! – som skulle rädda honom ur knipan. Han lärde sig att lyssna och uppfatta nyckelorden. Hans båda vänner hade upprepade gånger sagt att han alltid skulle förstå mycket mer än han kunde uttrycka.

Maten blev hans räddning. Särskilt viktig var skillnaden mellan tortellini och tortelloni. När köksmästaren förstod att Marco var kanadensare och väldigt intresserad av det bolognesiska köket insisterade han på att servera båda rätterna. Som alltid förklarade Luigi att de hade skapats av Bolognas mest framstående köksmästare.

Marco bara åt och inriktade sig på att sluka de utsökta maträtterna medan han undvek det italienska språket.

Efter två timmar ville Marco ha en paus. Han drack upp sin andra espresso och sa hej då. Han lämnade dem utanför restaurangen och gick därifrån, ensam med ett ringande i öronen och yr i huvudet efter övningarna.

Marco gick en två kvarter lång runda från Via Rizzoli. Sedan gjorde han det en gång till för att förvissa sig om att ingen följde efter. De långa pelargångarna var idealiska för någon som ville hålla sig ur sikte. När trottoarerna fylldes av studenter igen gick han över Piazza Verdi, där demonstrationen mot Världsbanken hade övergått i ett eldigt tal, och just då gladde sig Marco åt att han inte förstod italienska. Han stannade utanför Via Zamboni 22 och tittade än en gång på den juridiska fakultetens bastanta trädörr. Han gick in och gjorde sitt bästa för att se ut som om han hörde hemma där. Det fanns ingen namntavla, men på en anslagstavla för studenter fanns det meddelanden om lediga lägenheter, böcker, bekantskap och nästan vad som helst, verkade det som, bland annat en sommarkurs på den juridiska högskolan Wake Forest.

I slutet av korridoren ledde dörrar ut till en vid innergård, där studenter gick omkring, pratade i mobiltelefoner och rökte medan de väntade på nästa föreläsning.

En trappa till vänster fångade hans uppmärksamhet. Han gick upp till andra våningen, där han till slut hittade en sorts namntavla. Han förstod ordet uffici och gick genom en korridor förbi två klassrum tills han kom till lärarnas arbetsrum. De flesta hade namnskyltar men några saknade sådana. Det sista tillhörde -Rudolph Viscovitch, vilket var det enda icke-italienska namn han dittills hade sett i byggnaden. Marco knackade på, men ingen svarade. Han kände på handtaget, men dörren var låst. Ur rockfickan tog han snabbt upp ett brevpapper från Albergo Campeol i Treviso och skrev ett meddelande på det:

Bäste Rudolph. Jag promenerade i universitetsområdet, råkade få syn på din fakultet och ville bara säga hej. Vi ses kanske igen på Bar Fontana. Det var roligt att pratas vid i går. Trevligt att höra engelska igen. Din kanadensiske vän, Marco Lazzeri.

Han sköt in meddelandet under dörren och gick nerför trappan bakom en grupp studenter. När han kom ut på Via Zamboni igen strosade han vidare utan något särskilt mål i tankarna. Han stannade för att äta en glass och tog sig sakta tillbaka till hotellet. Det mörka lilla rummet var för kallt för en tupplur. Han lovade sig själv att han skulle påpeka detta för handledaren. Lunchen hade kostat mer än tre nätter i hotellrummet. Nog kunde Luigi och hans överordnade ordna med ett bättre ställe.

Han släpade sig tillbaka till Ermannos garderobsstora lägenhet och eftermiddagslektionen.

Luigi väntade tålmodigt på Bologna Centrale och snabbtåget från Milano. Det var förhållandevis lugnt på järnvägsstationen före efter-middagsrusningen vid femtiden. Fem minuter över halv tre, helt enligt tidtabellen, rullade det smäckra tåget in för ett kort uppe-håll, och Whitaker klev av.

Eftersom Whitaker aldrig log sa de knappt hej till varandra. -Efter en snabb handskakning gick de till Luigis Fiat. ”Hur går det med vår man?” frågade Whitaker så snart han hade dragit igen bildörren.

”Det går bra”, sa Luigi när han startade motorn och körde därifrån. ”Han studerar flitigt. Han har inte mycket annat att göra.”

”Och han håller sig i närheten?”

”Ja. Han tycker om att promenera, men han vågar inte bege sig för långt bort. Dessutom har han inga pengar.”

”Se till att han fortsätter att vara pank. Och italienskan?”

”Han lär sig snabbt.” De var på Via dell’Indipendenza, en bred aveny som gick rakt söderut mot stadens centrum. ”Han känner sig mycket motiverad.”

”Är han rädd?”

”Jag tror det.”

”Han är smart och förslagen, Luigi, glöm inte det. Och eftersom han är smart är han dessutom väldigt rädd. Han är medveten om faran.”

”Jag berättade för honom om Critz.”

”Och?”

”Han blev förvirrad.”

”Skrämde det honom?”

”Ja, jag tror det. Vem var det som klippte Critz?”

”Jag förmodar att det var vi, men man vet aldrig. Är gömstället klart?”

”Ja.”

”Bra. Då tar vi en titt på Marcos lägenhet.”

Via Fondazza var en lugn gata i ett bostadsområde i den syd-östra delen av den gamla staden, några kvarter söder om universitetsområdet. Som i resten av Bologna fanns det pelargångar över trottoarerna på båda sidor av gatan. Ytterdörrarna ledde direkt ut till dem. De flesta av byggnaderna hade mässingsskyltar med namn intill porttelefonen, men inte den på Via Fondazza 112. I tre år hade lägenheten varit uthyrd till en mystisk affärsman från Milano som betalade hyran men sällan var där. Whitaker hade inte sett den på ett drygt år, men å andra sidan var det inte mycket att se. Det var en ordinär och enkelt möblerad bostad på cirka 55 kvadratmeter som kostade 1200 euro i månaden. Det var ett gömställe, varken mer eller mindre; ett av tre som han för tillfället förfogade över i norra Italien.

Det fanns två sovrum, ett litet kök och ett vardagsrum med en soffa, ett bord och två skinnfåtöljer men ingen TV. Luigi pekade på telefonen, och de diskuterade, nästan med kodord, den avlyssningsutrustning som hade installerats och aldrig skulle upptäckas. Det fanns två dolda mikrofoner i vart och ett av rummen, kraftiga små tingestar som fångade upp alla ljud. Det fanns dessutom två mikroskopiska kameror. Den ena var dold i en spricka högt upp på vardagsrummets vägg, och därifrån kunde man se ytterdörren. Den andra hade monterats i en billig lampa på köksväggen och var riktad mot bakdörren.

De skulle inte bevaka hans sovrum, och Luigi sa att han tyckte att det var en lättnad. Om Marco lyckades hitta en kvinna som var villig att besöka honom skulle de kunna se henne när hon kom och gick med kameran i vardagsrummet, och det var fullt tillräckligt för Luigi. Om han fick riktigt tråkigt kunde han slå om en strömbrytare och lyssna bara för skojs skull.

Lägenheten och den intill skildes åt av en tjock stenvägg. Där skulle Luigi bo, gömma sig i en femrummare som var något större än Marcos. Hans bakdörr ledde ut till en liten trädgård som inte kunde ses från gömstället, så han kunde komma och gå osedd. Köket hade byggts om till en högteknologisk bevakningscentral där han kunde slå på en kamera när han så önskade och följa vad som hände i lägenheten intill.

”Kommer de att studera här?” frågade Whitaker.

”Ja. Jag tror att det är tillräckligt säkert. Dessutom kan jag hålla ett öga på dem.”

Whitaker gick genom rummen än en gång. När han hade sett nog sa han: ”Är allt klart i grannlägenheten?”

”Javisst. Jag har sovit där i två nätter. Vi är klara.”

”Hur snart kan ni förflytta honom?”

”I eftermiddag.”

”Nåväl. Då hälsar vi på honom.”

De gick norrut längs Via Fondazza tills gatan slutade och sedan åt nordväst längs en bredare aveny, Strada Maggiore. Mötesplatsen var ett litet kafé som hette Lestres. Luigi hittade en tidning och satte sig ensam vid ett bord. Whitaker tog upp en annan en tidning och slog sig ner intill, och ingen av dem tog någon notis om den andre. När klockan var exakt halv fem kom Ermanno och hans elev in för att dricka en snabb espresso tillsammans med Luigi.

När de hade hälsat på varandra och tagit av sig ytterkläderna frågade Luigi: ”Har du tröttnat på italienskan, Marco?”

”Jag är utled på den”, svarade Marco med ett leende.

”Bra. Då talar vi engelska.”

”Gud välsigne dig”, sa Marco.

Whitaker satt ett par meter ifrån dem, delvis dold bakom dagstidningen, och rökte en cigarrett som om han inte var det minsta intresserad av vad som hände omkring honom. Han visste givetvis vem Ermanno var, men han hade aldrig träffat honom. Marco var en helt annan historia.

Ett dussintal år tidigare hade Whitaker varit i Washington och arbetat en tid i Langley, och då visste alla vem Agenten var. Han mindes Joel Backman som en politisk kraft som lade ner nästan lika mycket tid på att förbättra sin uppblåsta framtoning som på att företräda sina betydelsefulla klienter. Han hade personifierat pengar och makt, en typisk höjdare som kunde terrorisera och lirka och strö tillräckligt mycket pengar omkring sig för att få precis som han ville.

Det var häpnadsväckande vad sex år i fängelse kunde göra med en person. Numera var han mager och såg riktigt europeisk ut bakom glasögonen från Armani. Han hade början till ett gråsprängt bockskägg. Whitaker var säker på att nästan ingen hemifrån skulle kunna knalla in på Lestres och identifiera Joel Backman just då.

Marco märkte att mannen som satt två meter bort sneglade på honom lite för ofta men tänkte inte mer på det. De småpratade på engelska, och det var kanske inte många som gjorde det, i varje fall inte på Lestres. Närmare universitetsområdet kunde man höra flera olika språk på vartenda kafé.

Ermanno ursäktade sig när han hade druckit sin espresso. Några minuter senare gick även Whitaker. Han fortsatte några kvarter och kom till ett Internetkafé som han hade använt sig av förut. Han pluggade in sin bärbara dator, kopplade upp sig on-line och skrev ett meddelande till Julia Javier i Langley:

Lägenheten på Fondazza är klar, och han kommer att flytta in i kväll. Såg vår man dricka kaffe med våra vänner. Skulle inte ha känt igen honom annars. Anpassar sig väl till sitt nya liv. Läget under kontroll, inga som helst problem.

När det hade blivit mörkt stannade Fiaten mitt på Via Fondazza och tömdes snabbt på sitt innehåll. Marco hade inte mycket bagage därför att han nästan inte ägde någonting. Två väskor med kläder och några italienska läroböcker, så var han klar att flytta. När han gick in i den nya lägenheten lade han först märke till att det var varmt där. ”Nu börjar det likna någonting”, sa han till Luigi.

”Jag ska flytta på bilen. Se dig omkring.”

Det gjorde han, räknade till fyra rum med fina möbler, inget överdådigt men ändå en enorm förbättring jämfört med hotellrummet. Livet såg allt ljusare ut – för tio dagar sedan hade han suttit i fängelse.

Luigi kom snart tillbaka. ”Vad tycker du?”

”Jag tar den. Tack så mycket.”

”För all del.”

”Och tacka folket i Washington också.”

”Såg du köket?” frågade Luigi och tände en lampa.

”Ja, det är perfekt. Hur länge ska jag stanna här, Luigi?”

”Jag fattar inte de besluten. Det vet du.”

”Ja, det gör jag.”

De var tillbaka i vardagsrummet. ”Ett par saker”, sa Luigi. ”För det första ska Ermanno komma hit varje dag och ha lektioner med dig. Från klockan åtta till elva och sen från två till fem eller när du känner att du vill sluta.”

”Bra. Kan du inte ordna en ny lägenhet åt grabben? Hans kyffe är en skamfläck för de amerikanska skattebetalarna.”

”För det andra är det här en mycket lugn gata med övervägande hyreshus. Du ska komma och ge dig av snabbt, inte småprata med grannarna och inte skaffa dig några vänner. Kom ihåg att du lämnar spår efter dig, Marco. Gör du dem för tydliga kommer någon att hitta dig.”

”Jag hörde dig de första tio gångerna.”

”Då har du fått höra det en gång till.”

”Ta det lugnt, Luigi. Jag lovar att mina grannar aldrig kommer att få se mig. Jag tycker om det här stället. Det är mycket trevligare än fängelsecellen.”

14

Gudstjänsten i samband med Robert Critz begravning hölls i ett herrgårdsliknande kapell i en fashionabel förort till Philadelphia. Det var hans födelsestad, men han hade undvikit den de senaste trettio åren. Han efterlämnade inget testamente eller några instruktioner om begravningsarrangemangen, vilket gjorde att stackars mrs Critz inte bara måste ordna med transporten från London utan även besluta om hur han på ett passande sätt skulle vigas till den sista vilan. En av sönerna förespråkade kremering och en prydlig gravsättning i ett marmorvalv som skyddade mot vädrets makter. I det läget kunde mrs Critz ha gått med på nästan vad som helst. Att flyga i sju timmar över Atlanten (i turistklass) med makens kvarlevor någonstans under sig i en ganska stram transportkista hade nästan blivit för mycket för henne. Och så var det kaoset på flygplatsen när det inte fanns någon där som mötte henne och tog befälet. Vilket elände!

Gudstjänsten bevistades enbart av inbjudna personer, ett villkor som fastställts av före detta president Arthur Morgan, som -efter bara två veckor på Barbados absolut inte ville bli sedd av -någon där hemma. Även om han verkligen beklagade sin gamle väns bortgång så visade han det inte. Han hade tjafsat om ceremonins detaljer med familjen Critz tills han nästan blev ombedd att hålla sig borta. Datumet hade ändrats på grund av Morgan. Gudstjänstordningen passade honom inte. Han gick motvilligt med på att hålla ett minnestal, men bara om det fick bli mycket kort. Sanningen var den att han aldrig hade tyckt om mrs Critz, och hon hade aldrig tyckt om honom.

För den lilla kretsen av vänner och släktingar verkade det otänkbart att Robert Critz skulle ha blivit så berusad på en pub i London att han raglade ut på en livligt trafikerad gata och ramlade omkull framför en bil. När obduktionen visade att han hade stora mängder heroin i kroppen blev mrs Critz så bestört att hon insisterade på att rapporten skulle hemlighållas och gömmas undan. Hon hade inte ens sagt någonting till barnen om narkotikan. Hon var helt säker på att hennes man aldrig hade befattat sig med olagliga droger – han drack för mycket, fast det kände få till – men var likafullt fast besluten att inte svärta ner hans goda namn och an-seende.

Londonpolisen hade beredvilligt gått med på att stoppa undan obduktionsrapporten och lägga ner utredningen. Visst hade de frågor, men de hade många andra fall som höll dem sysselsatta, och dessutom hade de en änka som var otålig att komma hem och lägga alltihop bakom sig.

Gudstjänsten började klockan två en torsdagseftermiddag – även tidpunkten hade dikterats av Morgan så att hans privata jetplan kunde flyga nonstop från Barbados till Philadelphias internationella flygplats – och varade i en timme. Av åttiotvå inbjudna personer kom femtioen dit, de flesta för att få se expresident -Morgan snarare än för att ta farväl av gamle Critz. En halvprotestantisk präst av någon sort förrättade gudstjänsten. Critz hade inte sett insidan av en kyrka på fyrtio år, förutom vid bröllop och begravningar. Prästen ställdes inför den vanskliga uppgiften att levande-göra minnet av en man som han aldrig hade träffat, och fastän han försökte tappert misslyckades han fullständigt. Han läste ur Psaltaren. Han bad en allmänt hållen bön som kunde ha passat en biskop eller en seriemördare. Han riktade tröstande ord till de anhöriga, men även de var fullkomliga främlingar för honom.

Istället för ett hjärtevärmande farväl blev gudstjänsten lika kylig som kapellets grå marmorväggar. Morgan, med en bronsfärgad solbränna som såg löjlig ut i februari, försökte underhålla de församlade med små anekdoter om sin gamle vän, men det lät mekaniskt och gav intryck av att han bara ville sätta sig i flygplanet igen.

Efter timtal i det karibiska solskenet hade Morgan blivit övertygad om att hela skulden för den katastrofala återvalskampanjen kunde läggas på Robert Critz. Han hade inte pratat med någon om sin slutsats; det fanns faktiskt ingen som han kunde anförtro sig åt eftersom huset på stranden var tomt sånär som på han själv och det infödda tjänstefolket. Men han hade redan börjat hysa agg och ifrågasätta vänskapen med Critz.

Han dröjde inte kvar när gudstjänsten till sist tappade all fart och avslutades. Han kramade pliktskyldigt om mrs Critz och barnen, pratade kortfattat med några gamla vänner, lovade att träffa dem om några veckor och skyndade sedan iväg med den obligatoriska eskorten från Secret Service. TV-kameror stod uppställda utmed ett staket utanför tomten, men de såg ingen skymt av den före detta presidenten. Han satt hopkrupen där bak i den ena av två svarta skåpbilar. Fem timmar senare var han vid poolen och betraktade ännu en solnedgång i Karibiska havet.

Även om begravningen inte hade lockat mycket folk följdes den ändå uppmärksamt av andra. Medan den fortfarande pågick fick Teddy Maynard en lista med samtliga femtioen närvarande. Ingen av personerna var misstänkt. Inget av namnen fick ögonbrynen att höjas.

Mordet passerade obemärkt. Obduktionsrapporten försvann, delvis tack vare mrs Critz och delvis tack vare påtryckningar på en mycket högre nivå än Londonpolisens. Nu var den döda kroppen bara aska, och världen skulle snart glömma Robert Critz. Hans idiotiska försök att ta reda på vart Backman hade tagit vägen hade avbrutits utan att planerna tagit skada.

FBI hade försökt sätta upp en dold kamera i kapellet men misslyckats. Föreståndaren hade satt sig på tvären och sedan vägrat att ge efter för det enorma trycket. Han tillät dolda kameror utanför, och dessa tog närbilder av samtliga sörjande när de kom och gick. De rörliga bilderna redigerades, listan med de femtioen namnen sammanställdes, och en timme efter gudstjänstens slut fick CIA-chefen höra en rapport.

Dagen före Robert Critz död fick FBI ta emot en del överraskande information. Den kom helt oväntat, hade inte efterfrågats av någon och tillhandahölls av en desperat ekonomisk brottsling som hotades av fyrtio år i ett federalt fängelse. Han hade varit direk-tör för en stor aktiefond och blivit ertappad med att förskingra avgifter; ännu en skandal på Wall Street som bara gällde några miljarder dollar. Aktiefonden ägdes emellertid av ett internationellt bankkonsortium, och medan åren gick hade direktören kunnat nå ända in i organisationens kärna. Aktiefonden var så lönsam, mycket tack vare hans fallenhet för att fiffla med siffror, att vinsterna inte kunde ignoreras. Han blev invald i styrelsen och fick förfoga över en flott andelslägenhet på Bermuda, där det ytterst ljusskygga bolaget hade sitt huvudkontor.

I sin förtvivlan över att riskera att få tillbringa resten av sitt liv i fängelse var han beredd att avslöja hemligheter. Bankhemligheter. Skumma bankaffärer utomlands. Han påstod sig kunna bevisa att före detta president Morgan under sin sista dag som landets hög-ste ämbetsman hade tagit emot tre miljoner dollar för minst en benådning. Pengarna hade överförts från en bank på Grand Cayman till en bank i Singapore, och båda inrättningarna kontrollerades i hemlighet av det konsortium som han just hade lämnat. Pengarna var fortfarande undangömda i Singapore, på ett konto som öppnats av ett skalbolag som i själva verket ägdes av en av Morgans gamla kumpaner. Enligt tjallaren var pengarna avsedda att användas av Morgan själv.

När FBI fick överföringarna och kontonumren bekräftade lade man plötsligt fram ett förslag till en överenskommelse. Nu stod skurken bara inför två års lättsam husarrest. Kontant betalning för en benådning av presidenten var ett så sensationellt brott att det gavs högsta prioritet i Hooverbyggnaden.

Uppgiftslämnaren kunde inte fastställa vems pengar det var som lämnade Grand Cayman, men FBI tyckte det verkade ganska uppenbart att bara två av de personer som Morgan benådade hade möjlighet att betala en muta i den storleksordningen. Den förste och troligaste var hertig Mongo, den ålderstigne miljardären som innehade rekordet för det största belopp som på ett olagligt sätt undanhållits från skattemyndigheterna, i varje fall av enskilda personer. Företagskategorin var fortfarande föremål för diskussion. Uppgiftslämnaren var emellertid mer eller mindre övertygad om att Mongo inte var inblandad eftersom han hade haft ett mångårigt och föga tilltalande samröre med bankerna ifråga. Han föredrog de schweiziska bankerna, och detta bekräftades av FBI.

Den andre misstänkte var givetvis Joel Backman. En sådan muta var inte utesluten från en myglare som Backman. Och även om FBI i många år varit av åsikten att han inte hade stoppat undan en förmögenhet någonstans hade det ändå alltid funnits tvivel. Som Agenten hade han haft förbindelser med banker i både Schweiz och Karibiska havet. Han hade ett nätverk av skumma vänner och kontakter på inflytelserika befattningar. Mutor, pengar under bordet, kampanjbidrag, arvoden för lobbyverksamhet – det var Agentens vardag.

FBI:s direktör var en hårt ansatt man vid namn Anthony Price. Tre år tidigare hade han utnämnts av president Morgan, som ett halvår senare försökte avskeda honom. Price bad om mer tid och fick det, men de båda männen var ständigt oeniga. Av någon anledning som Price inte riktigt kunde komma ihåg hade han dessutom bestämt sig för att visa sin manbarhet genom att ta strid mot Teddy Maynard. Teddy hade inte förlorat många duster i CIA:s hemliga krig mot FBI, och han skrämdes absolut inte av Anthony Price, den senaste i en lång rad av klåpare.

Teddy kände emellertid inte till den överenskommelse om benådning mot betalning som nu upptog FBI-direktörens tid. Den nye presidenten hade svurit att göra sig av med Anthony Price och modernisera organisationen. Han hade dessutom lovat att till slut låta Maynard gå, men sådana hot hade uttalats många gånger i Washington.

Price hade plötsligt fått en fantastisk möjlighet att trygga sitt jobb och kanske bli av med Maynard på samma gång. Han begav sig till Vita huset och informerade den nationelle säkerhetsrådgivaren, som hade blivit tillsatt dagen innan, om det misstänkta kontot i Singapore. Han riktade grava anklagelser mot den tidigare president Morgan och hävdade att Backman borde spåras upp och föras tillbaka till Staterna för förhör och eventuellt åtal. Om det visade sig vara sant skulle det vara en världsomskakande skandal, exempellös och i sanning historisk.

Den nationelle säkerhetsrådgivaren lyssnade uppmärksamt. -Efter mötet gick han raka vägen till vicepresidentens kontorsrum, skickade iväg medarbetarna, låste dörren och drog allt han just hade fått höra. Tillsammans talade de om det för presidenten.

Som vanligt hade den nye mannen i Ovala rummet inget till övers för sin företrädare. Deras kampanj hade varit späckad med de elakheter och fula knep som hade blivit standard inom den amerikanska politiken. Även efter en jordskredsseger av historiska proportioner och det fascinerande med att nå ända fram till Vita huset, var den nye presidenten ovillig att höja sig över smutsen. Han gladde sig åt tanken på att än en gång få förödmjuka Arthur Morgan. Han kunde föreställa sig hur han själv, efter en sensationsartad rättegång och en fällande dom, klev in i sista minuten med en egen benådning för att rädda presidentskapets anseende.

Vilket tillfälle!

Klockan sex nästa morgon blev vicepresidenten körd i sin vanliga, skottsäkra kortege till CIA:s högkvarter i Langley. Maynard hade blivit kallad till Vita huset, men han anade att det var något i görningen och ursäktade sig med att han hade drabbats av yrselanfall och blivit beordrad av läkarna att hålla sig på kontoret. Han sov mycket och åt där, särskilt när yrseln blev värre och gjorde honom vimmelkantig. Yrselanfall var bara en av hans många krämpor som kunde komma väl till pass.

Mötet blev kort. Teddy satt insvept i filtar vid kortändan av sitt långa sammanträdesbord, i rullstolen och med Hoby vid sin sida. Vicepresidenten kom in med en assistent, och efter lite tafatt kallprat om den nya administrationen och så vidare sa han: ”Mr Maynard, jag är här på presidentens vägnar.”

”Det tror jag säkert”, sa Maynard med ett spänt leende. Han väntade sig att han skulle bli avskedad; till slut var det över, efter arton år och ett antal hot. Till slut hade man valt en president som hade tillräckligt med stake för att byta ut Teddy Maynard. Han hade förberett Hoby på detta. Medan de väntade på vicepresidenten hade Teddy berättat om sina farhågor.

Hoby klottrade på ett anteckningsblock, beredd på att få skriva ner de ord han hade fruktat i många år: ”Mr Maynard, presidenten emotser er avskedsansökan.”

Istället sa vicepresidenten någonting som var helt oväntat. ”Mr Maynard, presidenten vill veta mer om Joel Backman.”

Ingenting kunde få Teddy Maynard att haja till. ”Vad är det med honom?” sa han utan att tveka.

”Presidenten vill veta var han är och hur lång tid det kommer att ta att föra hem honom.”

”Varför det?”

”Det kan jag inte uttala mig om.”

”Då kan inte jag heller göra det.”

”Presidenten anser att det är mycket viktigt.”

”Det kan jag tänka mig. Men för tillfället är mr Backman mycket viktig för våra operationer.”

Vicepresidenten blinkade först. Han sneglade på assistenten, som var upptagen av sina egna anteckningar och till ingen som helst nytta. De fick inte under några omständigheter berätta för CIA om penningöverföringarna och den köpta benådningen. Teddy skulle komma på ett sätt att använda den informationen till sin fördel. Han skulle stjäla deras lilla guldklimp och överleva ännu en tid. O nej, antingen fick Teddy spela med öppna kort, eller också skulle han bli avskedad.

Vicepresidenten lutade sig framåt, stödd på armbågarna, och sa: ”Presidenten tänker inte kompromissa om det här, mr Maynard. Han vill ha den här informationen, och det omedelbart. Annars kommer han att kräva att ni avgår.”

”Det tänker jag inte göra.”

”Behöver jag påminna er om att det är han som beslutar om ni ska vara kvar eller inte?”

”Nej, det behövs inte.”

”Nåväl. Då förstår vi varandra. Ni kommer till Vita huset med akten om Backman och diskuterar den ingående med oss, annars kommer CIA snart att få en ny chef.”

”Jag måste med all respekt säga att sådan rättframhet är sällsynt bland er sort.”

”Det tar jag som en komplimang.”

Mötet var över.

Hooverbyggnaden var som en läckande gammal fördämning och formligen sprutade skvaller över Washingtons gator. Bland alla andra som snappade upp det fanns Dan Sandberg på The Washington Post. Hans källor var emellertid mycket bättre än de som en vanlig undersökande journalist hade att tillgå, och det dröjde inte länge förrän han fick vittring på benådningsskandalen. Han kontaktade en gammal mullvad i den nya administrationen. Storyns stora drag började ta form, men Sandberg visste att det skulle vara näst intill omöjligt att få detaljerna bekräftade. Han hade ingen möjlighet att få se dokumentationen om penningtransaktionerna.

Men om det nu var sant – att en sittande president sålde benådningar för stora belopp – kunde Sandberg inte föreställa sig en större story. En före detta president som blev åtalad, ställd inför rätta, eventuellt dömd och satt i fängelse. Det var nästan ofattbart.

Han satt vid den soptipp som var hans skrivbord när samtalet från London kom. Det var en gammal vän, en annan skjutjärns-reporter som skrev i The Guardian. De pratade i några minuter om den nya administrationen – det allmänna samtalsämnet i Washington. Det var trots allt i mitten av februari med ett tjockt snötäcke på marken, och kongressen tog sig sakta genom det årliga knoget i utskotten. Livet förflöt förhållandevis sakta, och det fanns inte mycket annat att prata om.

”Har du hört någonting om Bob Critz död?” frågade hans vän.

”Nej, bara att begravningen var i går”, svarade Sandberg. ”Hur så?”

”Det finns faktiskt en del frågetecken när det gäller hur den stackaren dog. Dessutom kan vi inte komma i närheten av obduktionsrapporten.”

”Vad är det för frågetecken? Jag trodde att det var ett solklart fall.”

”Kanske det, men utredningen lades ner illa kvickt. Jag har visserligen inget konkret, men jag fiskar lite för att se om det finns några oklarheter där.”

”Jag ska ringa några samtal”, sa Sandberg, som redan blivit mycket misstänksam.

”Gör det. Vi hörs av igen om en dag eller två.”

Sandberg lade på luren och stirrade på sin tomma datorskärm. Critz hade utan tvivel varit närvarande när Morgan beviljade benådningarna i sista stund. Med tanke på deras paranoida läggning var det troligt att det inte fanns någon annan i Ovala rummet när besluten fattades och dokumenten undertecknades.

Critz hade kanske vetat för mycket.

Tre timmar senare flög Sandberg från Dulles till London.

15

Långt före gryningen vaknade Marco åter i en främmande säng på ett främmande ställe, och det tog honom lång tid att samla tankarna – han erinrade sig förflyttningen, ana-
lyserade sin bisarra situation, planerade för den kommande dagen och försökte glömma sitt förflutna samtidigt som han försökte förutse vad som kunde komma att hända under det närmaste dygnet. Han hade slumrat i några timmar: det kändes som fyra eller fem, men han kunde inte vara säker därför att det var helt mörkt i det ganska varma lilla rummet. Han tog av sig hörlurarna; som vanligt hade han somnat någon gång efter midnatt med en munter italiensk dialog ringande i öronen.

Han var tacksam för värmen. På Rudley hade de låtit honom frysa, och det sista hotellet hade varit precis lika kallt. Den nya lägenheten hade tjocka väggar och fönster och ett uppvärmningssystem som arbetade för högtryck. När han tyckte att han hade fått hyfsad ordning på dagens aktiviteter sänkte han sakta ner fötterna på de varma golvplattorna och tackade än en gång Luigi för bytet av bostad.

Hur länge han skulle komma att stanna där var osäkert, vilket även gällde det mesta av den framtid de hade planerat åt honom. Han tände ljuset och såg på klockan – snart fem. I badrummet tände han en annan lampa och synade sig i spegeln. Skäggväxten under näsan, runt mungiporna och på hakan var mycket gråare än han hade hoppats. Efter att ha odlat bockskägget i en vecka stod det nu klart att det skulle bli grått till minst nittio procent med bara enstaka mörkbruna strån. Det gjorde detsamma. Han var femtiotvå år. Det ingick i förklädnaden och såg riktigt distingerat ut. Med magert ansikte, insjunkna kinder, kortklippt hår och snitsigt rektangulära modeglasögon kunde man lätt ta honom för Marco Lazzeri på en gata i Bologna. Eller i Milano eller Florens eller någon av de andra städer han ville besöka.

En timme senare gick han ut till de kalla och tysta pelargångar som hade uppförts av sedan trehundra år döda arbetare. Vinden var frisk och bitande, och han lade på minnet att beklaga sig för hand-ledaren om att han saknade riktiga vinterkläder. Marco läste inga dagstidningar och såg inte på TV, och därför visste han ingenting om väderleksprognoserna. Men det höll sannerligen på att bli kallare.

Han skyndade vidare under Via Fondazzas låga pelargångar på väg mot universitetet och var den ende som rörde sig där. Han vägrade att ta hjälp av kartan som han hade i fickan. Om han gick vilse skulle han kanske ta fram den och erkänna sig tillfälligt be-segrad, men han var fast besluten att lära sig att hitta i staden genom att gå runt i den och iaktta. En halvtimme senare, när solen till slut verkade vakna till liv, kom han fram till Via Irnerio vid den norra delen av universitetsområdet. Två kvarter österut såg han Bar Fontanas ljusgröna skylt. Innanför fönstret såg han yvigt grått hår. Rudolph var redan där.

Marco väntade ett ögonblick av gammal vana. Han såg längs Via Irnerio åt det håll han just hade kommit från och väntade på att någon skulle slinka ut ur skuggorna likt en tyst blodhund. När ingen dök upp gick han in.

”Min vän Marco”, sa Rudolph med ett leende när de hälsade på varandra. ”Slå dig ner.”

Kaféet var halvfullt med samma sorts akademiker som satt försjunkna i sin morgontidning och befann sig i en egen värld. Marco beställde en cappuccino medan Rudolph stoppade sin sjöskumspipa. En väldoftande arom omslöt deras lilla hörn.

”Jag hittade din lapp häromdan”, sa Rudolph och lät ett rökmoln bölja över bordet. ”Jag beklagar att jag inte var där. Och var har du varit?”

Marco hade inte varit någonstans, men han hade en påhittad resplan klar för den avspände kanadensiske turisten med italien-ska rötter. ”Några dar i Florens”, sa han.

”Ah, det är en fantastisk stad.”

De pratade om Florens en stund, och Marco pladdrade på om sevärdheterna, konsten och stadens historia, saker som han bara läst om i en billig resehandbok som Ermanno hade lånat honom. Den var givetvis på italienska, vilket gjorde att han hade fått kämpa i timmar med en ordbok för att översätta den till någonting som han kunde diskutera med Rudolph som om han hade tillbringat flera veckor där.

Borden blev fullsatta, och senkomlingarna samlades vid bardisken. Luigi hade tidigt förklarat för honom att när man i Europa får ett bord har man det så länge man vill. Ingen motas ut för att bereda plats åt någon annan. Har man en kopp kaffe, en dagstidning och någonting att röka spelar det ingen roll hur länge man upptar ett bord medan andra kommer och går.

De beställde en omgång kaffe till, och Rudolph stoppade om pipan. För första gången noterade Marco att de spretiga skäggstråna närmast hans mun var missfärgade av tobak. På bordet låg tre dagstidningar, allihop italienska.

”Går det att få tag i en större engelskspråkig dagstidning här i Bologna?” frågade Marco.

”Varför undrar du det?”

”Jag vet inte. Ibland känner jag för att få veta vad som händer på andra sidan havet.”

”Jag köper Herald Tribune ibland. Det gör mig alltid så glad att jag bor här, långt borta från all brottslighet, trafik, föroreningar, politiker och skandaler. Det amerikanska samhället är så genomruttet. Och regeringen lyfter upp hyckleriet till nya höjder – världens mest upplysta demokrati! Pyttsan! Kongressen är köpt och avlönad av de rika.”

Rudolph såg ut som om han ville spotta, men istället började han plötsligt suga på pipan och tugga på skaftet. Marco höll andan och väntade sig att få höra ännu ett giftigt angrepp på Förenta staterna. Det var tyst en stund medan de båda två smuttade på kaffet.

”Jag hatar den amerikanska staten”, knorrade Rudolph bittert.

På dem bara, tänkte Marco. ”Och den kanadensiska?” undrade han.

”Den får bättre betyg. Något bättre.”

Marco låtsades bli lättad och bestämde sig för att byta samtalsämne. Han sa att nästa resmål skulle bli Venedig. Rudolph hade givetvis varit där flera gånger och kunde ge honom goda råd. Marco gjorde rentav anteckningar som om han knappt kunde bärga sig tills nästa tåg avgick. Och sedan Milano, men Rudolph var inte så förtjust i staden på grund av alla ”högerextremistiska fascister” som fanns där. ”Det var faktiskt Mussolinis maktcentrum”, sa han och lutade sig nära som om de andra kommunisterna i Bar Fontana kunde bli våldsamma vid blotta omnämnandet av den lille diktatorns namn.

När det stod klart att Rudolph var beredd att sitta och prata större delen av förmiddagen inledde Marco sin sorti. De kom överens om att träffas där igen nästa måndag.

Det hade börjat snöa så pass att varubilarna på Via Irnerio lämnade hjulspår efter sig. När Marco gick ut från det varma kaféet förundrade han sig än en gång över Bolognas forna stadsplanerare, som hade uppfört cirka trettio kilometer med täckta trottoarer i den gamla staden. Han gick några kvarter längre österut och fortsatte söderut på Via dell’Indipendenza, en bred och elegant aveny som anlagts 1870 för att de högre klasserna i stadens centrum bekvämt skulle kunna promenera till järnvägsstationen norr om staden. När han korsade Via Marsala trampade han i en hög med uppskottad snö och ryckte till när den kalla sörjan blötte ner högerfoten.

De otillräckliga kläderna fick honom att svära över Luigi – om det skulle snöa borde det sunda förnuftet säga att en person behövde någon sorts stövlar eller kängor. Detta ledde till en ut-dragen inre tirad om den snålhet som Marco tyckte att de som ansva-rade för hans nuvarande täckmantel visade honom. De hade lämpat av honom i Bologna i Italien, och de lade uppenbarligen ner en del pengar på språklektioner, gömställen och framför allt mat för att hålla honom vid liv. Enligt hans åsikt slösade de med värdefull tid och pengar. Det vore bättre att smussla in honom i London eller Sydney, där det fanns gott om amerikaner och alla talade engelska. Han skulle kunna smälta in mycket enklare.

Mannen i fråga kom upp bredvid honom. ”Buon giorno”, sa Luigi.

Marco stannade, log, sträckte fram handen och sa: ”Jaha, buon giorno, Luigi. Följer du efter mig igen?”

”Nej. Jag var ute på en promenad och såg dig komma på andra sidan gatan. Jag tycker om snö, Marco. Gör du?”

De fortsatte att gå i maklig takt. Marco ville tro på sin vän, men han betvivlade att mötet var en tillfällighet. ”Det är okej. Det är mycket vackrare här i Bologna än i Washington, särskilt under rusningstid. Vad gör du egentligen hela dagarna, Luigi? Får jag fråga det?”

”Javisst. Du får fråga om vad du vill.”

”Jag trodde nog det. Du, jag har ett par klagomål. Det är faktiskt tre.”

”Det förvånar mig inte. Har du druckit kaffe?”

”Ja, men jag tar gärna en kopp till.”

Luigi nickade mot ett litet kafé vid gathörnet framför dem. När de gick in var alla bord upptagna, så de stod och trängdes vid bardisken och smuttade på espresso. ”Vilket är det första klago-målet?” sa Luigi med dämpad röst.

Marco lutade sig närmare så att deras näsor nästan snuddade vid varandra. ”De båda första klagomålen hänger ihop. Först är det pengarna. Jag begär inte mycket, men jag skulle vilja ha någon sorts avlöning. Ingen tycker om att vara pank, Luigi. Det skulle kännas bättre om jag hade lite kontanter på fickan och visste att jag kunde göra av med dem.”

”Hur mycket?”

”Jag vet inte. Det var länge sen jag förhandlade om veckopeng. Vi kan väl börja med hundra euro i veckan. Då kan jag köpa dagstidningar, böcker, tidskrifter, mat – du vet, alldagliga saker. Onkel Sam betalar min hyra, och det är jag mycket tacksam för. Nu när jag tänker efter har han faktiskt betalat min hyra de senaste sex åren.”

”Du skulle fortfarande kunna sitta i fängelse.”

”Tack för det, Luigi. Det hade jag inte tänkt på.”

”Förlåt mig, det var oförskämt av …”

”Hör här, Luigi. Jag har haft tur som kan vara här, okej? Men samtidigt är jag numera en benådad medborgare i ett land, jag är inte säker på vilket, men jag har rätt att bli behandlad med ett mått av värdighet. Jag tycker inte om att vara pank, och jag tycker inte om att behöva tigga pengar. Jag vill att du lovar mig etthundra euro i veckan.”

”Jag ska se vad jag kan göra.”

”Tack så mycket.”

”Och det andra klagomålet?”

”Jag vill ha pengar så att jag kan köpa kläder. Just nu fryser jag om fötterna därför att det snöar ute, och jag har inga lämpliga skor. Dessutom vill jag ha en grövre överrock och kanske ett par tröjor.”

”Det ska jag ordna.”

”Nej, jag vill köpa dem själv, Luigi. Ge mig pengarna, så handlar jag. Det är inte för mycket begärt.”

”Jag ska försöka.”

De drog sig undan lite från varandra och smuttade på kaffet. ”Och det tredje klagomålet?” sa Luigi.

”Det är Ermanno. Han håller snabbt på att tappa intresset. Vi tillbringar sex timmar om dan tillsammans, och han börjar känna sig uttråkad.”

Luigi himlade med ögonen av missräkning. ”Jag kan inte bara knäppa med fingrarna och trolla fram en ny språklärare, Marco.”

”Du får undervisa mig. Jag tycker om dig, Luigi. Vi har det trevligt tillsammans. Du vet att Ermanno är en tråkmåns. Han är ung och vill studera. Men du skulle bli en fantastisk lärare.”

”Jag är ingen lärare.”

”Då får du leta rätt på någon annan. Ermanno vill inte göra det. Jag är rädd för att jag inte gör några större framsteg.”

Luigi såg bort och iakttog två äldre män som kom in och hasade förbi. ”Jag tror att han ändå tänker sluta”, sa han. ”Som du sa vill han egentligen fortsätta med studierna.”

”Hur länge ska jag fortsätta med lektionerna?”

Luigi skakade på huvudet som om han inte hade en aning. ”Det är inte jag som fattar det beslutet.”

”Jag har ett fjärde klagomål.”

”Fem, sex eller sju. Jag vill höra allihop, så kan vi kanske få uppleva en vecka utan gnäll.”

”Du har hört det förut, Luigi. Det är något av en stående invändning.”

”Som i en rättssal?”

”Du har sett för mycket på amerikanska TV-serier. Jag vill faktiskt bli förflyttad till London. Där finns det tio miljoner människor, och alla talar engelska. Jag behöver inte lägga ner tio timmar om dan på att lära mig ett främmande språk. Missförstå mig inte, Luigi, jag älskar italienska. Ju mer jag studerar språket, desto vackrare blir det. Men om ni ska gömma mig någonstans, välj då ett ställe där jag kan överleva.”

”Jag har redan vidarebefordrat det, Marco. Det är inte jag som fattar de här besluten.”

”Jag vet, jag vet. Fortsätt bara att sätta press på dem.”

”Nu går vi.”

Det snöade kraftigare när de lämnade kaféet och fortsatte promenaden på den valvtäckta trottoaren. Prydligt klädda affärsmän passerade dem på väg till arbetet. Personer var tidigt ute och handlade – mest hemmafruar som skulle till torget. Trafiken på gatan var livlig med småbilar och skotrar som kryssade mellan stadsbussarna och försökte undvika den tilltagande snösörjan.

”Hur ofta snöar det här?”

”Några gånger varje vinter. Aldrig mycket, och dessa vackra pelargångar håller oss torra.”

”Vad bra.”

”Några av dem är tusen år gamla. Vi har fler än någon annan stad i världen, visste du det?”

”Nej. Jag har haft väldigt lite att läsa, Luigi. Om jag hade pengar skulle jag kunna köpa böcker, läsa och lära mig sådana saker.”

”Du ska få pengarna vid lunch.”

”Och var ska vi äta lunch?”

”Ristorante Cesarina, Via San Stefano, klockan ett?”

”Hur kan jag tacka nej?”

Luigi satt tillsammans med en kvinna vid ett bord långt fram i restaurangen när Marco kom dit, fem minuter för tidigt. Ett allvarligt samtal blev avbrutet. Kvinnan reste sig motvilligt och höll fram en slapp hand med dyster min när Luigi presenterade henne som signora Francesca Ferro. Hon var snygg och i fyrtiofemårsåldern, kanske lite för gammal för Luigi, som gärna glodde på studentskorna. Hon utstrålade sofistikerad irritation. Marco ville säga: Ursäkta mig, men jag har blivit hitbjuden på lunch.

När de slog sig ner såg Marco två cigarettfimpar i askfatet. Luigis vattenglas var nästan tomt. Han och kvinnan hade suttit där i minst tjugo minuter. På överdrivet tydlig italienska sa Luigi till Marco: ”Signora Ferro är språklärare och turistguide.” Han hejdade sig, och Marco fick fram ett matt: ”Sì.”

Han sneglade på signoran och log, och hon svarade med att själv le stelt. Hon verkade redan ha tröttnat på honom.

Luigi fortsatte på italienska: ”Hon är din nya italiensklärare. Ermanno kommer att undervisa dig på förmiddagarna och signora Ferro på eftermiddagarna.” Marco förstod alltihop. Han lyckades le tillgjort mot henne och sa: ”Va bene.”

”Ermanno vill fortsätta med sina studier vid universitetet i -nästa vecka”, sa Luigi.

”Det misstänkte jag nog”, sa Marco på engelska.

Francesca tände ännu en cigarrett och slöt sina fylliga röda läppar om den. Hon släppte ut ett stort rökmoln och sa: ”Så hur går det med italienskan?” Rösten röst var mörk, nästan hes, förmodligen ett resultat av åratals rökning. Hon talade engelska sakta och förfinat, utan brytning.

”Uselt”, sa Marco.

”Det går bra för honom”, sa Luigi. Servitören ställde fram en flaska mineralvatten och delade ut tre matsedlar. La signora försvann bakom sin, och Marco gjorde som hon. Det blev tyst en lång stund medan de begrundade maträtterna och ignorerade varandra.

När matsedlarna till slut sänktes sa hon till Marco: ”Jag skulle vilja höra dig beställa på italienska.”

”Det är inget problem”, sa han. Han hade hittat några saker som han kunde uttala utan att locka till skratt. Servitören dök upp med sin penna, och Marco sa: ”Sì, allora, vorrei un’insalata di pomodori, e una mezza porzione di lasagna.” Han kände sig åter tacksam över transatlantiska godsaker som spaghetti, lasagne, ravioli och pizza.

”Non c’è male”, sa hon. Inte illa.

Hon och Luigi slutade röka när salladerna serverades. Att äta innebar ett avbrott i den tafatta konversationen. Inget vin beställdes, även om det kunde ha behövts.

Hans förflutna, hennes omständigheter och Luigis skumma sysselsättning var förbjudna områden, så de tog sig genom mål-tiden med småprat om vädret, det mesta tacksamt nog på engel-ska.

När de hade druckit espresso betalade Luigi notan, och de skyndade ut ur restaurangen. Samtidigt, när Francesca inte såg det, gav han ett kuvert till Marco och viskade: ”Här har du lite pengar.”

”Grazie.”

Det hade slutat snöa, och solen sken klart. Luigi lämnade dem vid Piazza Maggiore och försvann på det sätt som bara han kunde göra. De gick tysta en stund tills hon sa: ”Che cosa vorrebbe ve-dere?” Vad skulle du vilja se?

Marco hade ännu inte varit inne i den stora katedralen, Basilica di San Petronio. De gick fram till den breda yttertrappan och stannade. ”Det är både vackert och sorgligt”, sa hon på engelska med en första antydan till brittiskt uttal. ”Stadens styresmän avsåg att den skulle vara ett allmänhetens tempel, inte en katedral, helt i strid mot påven i Rom. Enligt de ursprungliga ritningarna skulle den rentav bli ännu större än Peterskyrkan, men de planerna blev aldrig genomförda. Rom motsatte sig det hela och anslog pengar på annat håll, bland annat till grundandet av universitetet.”

”När byggdes den?”

”Säg det på italienska”, uppmanade hon.

”Det kan jag inte.”

”Hör då på: ’Quando è stata construita?’ Upprepa det för mig.”

Marco fick upprepa det fyra gånger innan hon blev nöjd.

”Jag tror inte på böcker, band och sådana saker”, sa hon när de fortsatte att se upp mot den enorma katedralen. ”Jag tror på konversation och åter konversation. För att lära sig tala språket måste man tala det, gång på gång, precis som när man var liten.”

”Var lärde du dig engelska?” frågade han.

”Det kan jag inte svara på. Jag har fått instruktioner att inte säga någonting om mitt förflutna. Eller ditt.”

Under bråkdelen av en sekund var Marco nära att vända sig om och gå därifrån. Han hade tröttnat på personer som inte fick prata med honom, som undvek hans frågor och som betedde sig som om världen var full av spioner. Han hade tröttnat på deras lekar.

Han var en fri man, intalade han sig hela tiden, och hade all rätt att komma och gå som han ville och fatta de beslut han kände för. Om han tröttnade på Luigi och Ermanno och nu signora Ferro kunde han be allihop, på italienska, att stoppa upp en panino där bak.

”Bygget påbörjades 1390, och allt gick smidigt de första hundra åren eller så”, sa hon. Den nedre tredjedelen av fasaden var av vackert rosa marmor; de båda övre tredjedelarna var av fult brunt tegel med en skarp gräns mot marmorn. ”Sen blev det svåra tider. Utsidan blev aldrig färdigställd.”

”Det är inte särskilt snyggt.”

”Nej, men det är mycket fascinerande. Har du lust att se in-sidan?”

Vad skulle han annars göra de närmaste tre timmarna? ”Certamente”, sa han.

De gick uppför trappan och stannade framför porten. Hon tittade på en skylt och sa: ”Mi dica.” ”När stänger kyrkan?”

Marco lade pannan i djupa veck, repeterade några ord i tankarna och sa: ”La chiesa chiude alle sei.” Kyrkan stänger klockan sex.

”Ripeta.”

Han upprepade det tre gånger innan hon hejdade honom, och sedan gick de in. ”Den är uppkallad efter Petronio, Bolognas skyddshelgon”, sa hon tyst. Katedralens inre var tillräckligt stort för en ishockeymatch med mycket publik på båda sidor. ”Den är kolossal”, sa Marco vördnadsfullt.

”Ja, och ändå är den bara en fjärdedel så stor som de ursprungliga ritningarna. Påven blev återigen orolig och satte press på dem. Det kostade enorma summor i offentliga medel, och till slut tröttnade folket på bygget.”

”Den är ändå väldigt imponerande.” Marco var medveten om att de småpratade på engelska, vilket passade honom utmärkt.

”Vill du ha den långa rundturen eller den korta?” frågade hon. Det var nästan lika kallt där inne som utomhus, men signora Ferro verkade börja tina lite.

”Det är du som är läraren”, sa han.

De gick åt vänster och väntade på att en liten grupp japanska turister skulle bli klara med att studera en stor marmorkrypta. Förutom japanerna fanns det inga andra i katedralen. Det var en fredag i februari och knappast högsäsong för turister. Senare -under eftermiddagen skulle han få veta att Francescas ytterst säsongs-betonade arbete som guide mer eller mindre låg nere under vintermånaderna. Det tillkännagivandet var det enda person-liga som hon avslöjade.

Eftersom katedralen var tom på folk gjorde hon sig ingen brådska genom Basilica di San Petronio. De besåg de tjugoett sidokapellen och tittade på de flesta av målningarna, skulpturerna, mosaikerna och freskerna. Kapellen hade genom århundradena uppförts av förmögna bolognesiska familjer som betalade rundhänt för att bli hågkomna med konstverk. De beskrev stadens histo-ria, och Francesca kunde alla detaljer. Hon visade honom själve San Petronios välbevarade kranium på ett altare och ett astronomiskt ur från 1655, konstruerat av två vetenskapsmän som helt förlitade sig på Galileis forskningsresultat vid universitetet. Hennes röst fängslade honom, hennes långsamma, tydliga sätt att prata och hennes förfinade engelska.

Långt efter det att japanerna hade lämnat katedralen gick de tillbaka till porten, och hon sa: ”Har du fått nog?”

”Ja.”

De gick ut, och hon tände genast en cigarrett.

”Vad sägs om en kopp kaffe?” sa han.

”Jag vet vart vi kan gå.”

Han följde efter henne över gatan till Via Clavature, och efter några trappsteg neråt kom de in på kafét Rosa Rose. ”De har den bästa cappuccinon runt torget”, försäkrade hon när hon beställde två vid bardisken. Han tänkte fråga henne om det italienska förbudet mot att dricka cappuccino efter halv elva på förmiddagen men lät det vara. Medan de väntade tog hon omsorgsfullt av sig skinnhandskarna, scarfen och kappan. Den här kaffepausen skulle kanske vara ett tag.

De satte sig vid ett bord nära fönstret ut mot gatan. Hon rörde ner socker i kaffet tills det var precis som hon ville ha det. Hon hade inte lett under de tre föregående timmarna, och Marco väntade sig inte att hon skulle göra det nu heller.

”Jag har en uppsättning av det material du och din andre lärare använder”, sa hon och sträckte sig efter cigarretterna.

”Ermanno.”

”Strunt samma, jag känner honom inte. Jag föreslår att vi på efter-middagarna samtalar om det ni har gått igenom på förmiddan.”

Han kunde knappast komma med invändningar mot något av hennes förslag. ”Visst”, sa han med en axelryckning.

Hon tände en cigarrett och smuttade sedan på kaffet.

”Vad har Luigi berättat om mig?” frågade Marco.

”Inte mycket. Du är kanadensare. Du har tagit en lång semester i Italien och vill studera språket. Är det sant?”

”Ställer du personliga frågor?”

”Nej, jag frågade bara om det var sant.”

”Det är sant.”

”Det är inte min sak att bekymra mig över sådant.”

”Jag har inte begärt att du ska bekymra dig.”

Han såg henne som det sansade vittnet i en rättssal, arrogant sittande framför juryn, fast besluten att inte ge vika eller låta sig knäckas av spärrelden av frågor under korsförhöret. Hon hade bemästrat den likgiltigt trumpna min som var så populär bland europeiska kvinnor. Hon höll cigarretten nära ansiktet och synade allt som rörde sig på trottoaren utan att se någonting.

Förstrött kallprat var inte en av hennes starka sidor.

”Är du gift?” frågade han, en första antydan till en utfrågning.

En grymtning och ett konstlat leende. ”Jag har fått mina order, mr Lazzeri.”

”Säg Marco. Och vad ska jag kalla dig?”

”Signora Ferro blir bra tills vidare.”

”Men du är tio år yngre än jag.”

”Det är lite mer formellt här, mr Lazzeri.”

”Tydligen.”

Hon fimpade cigarretten, drack mer kaffe och kom till saken. ”I dag är din lediga dag, mr Lazzeri. Vi har pratat engelska för sista gången. Nästa gång blir det enbart italienska.”

”Visst, men jag vill att du ska komma ihåg en sak. Du gör inte mig några tjänster, okej? Du får betalt. Det här är ditt yrke. Jag är en kanadensisk turist som har gott om tid, och om vi inte kommer överens tänker jag skaffa någon annan att studera tillsammans med.”

”Har jag förnärmat dig på något sätt?”

”Du skulle kunna le oftare.”

Hon nickade kort, och plötsligt blev hennes ögon fuktiga. Hon såg bort, ut genom fönstret, och sa: ”Jag har inte haft så mycket att le åt.”

16

Butikerna utmed Via Rizzoli öppnade klockan tio på lördagsförmiddagen, och Marco tittade på varorna i skyltfönstren medan han tvekade. Med femhundra fräscha euro
på sig svalde han hårt och intalade sig att han måste gå in och överleva den första riktiga shoppingerfarenheten på italienska. Han hade lärt sig ord och fraser utantill tills han somnade, men när dörren stängdes bakom honom bad han en bön om en trevlig ung expedit som talade perfekt engelska.

Inte en chans. Det var en äldre herre med ett hjärtligt leende. Efter mindre än en kvart hade Marco pekat och stammat och ibland klarat sig riktigt bra när han frågade om storlekar och priser. Han lämnade butiken med ett par hyfsat billiga och ungdomliga vandringskängor av den sort som han hade sett runt universitetet när vädret var dåligt samt en svart, vattentät parkas med en huva som låg inrullad i kragen. Han gjorde det dessutom med nästan trehundra euro kvar i fickan. Att ha kontanter kändes nytt och viktigt.

Han skyndade tillbaka till lägenheten, bytte om till kängorna och parkasen och gick ut igen. Den halvtimmeslånga promenaden till Bologna Centrale tog nästan en timme därför att han inte valde den närmaste vägen. Han såg sig aldrig om, men istället kunde han slinka in på ett kafé och studera fotgängarna eller plötsligt stanna till vid ett konditori och beundra läckerheterna medan han iakttog spegelbilden i fönsterglaset. Om de följde efter honom ville han inte att de skulle veta att han var misstänksam. Övningen var dessutom viktig. Luigi hade vid mer än ett tillfälle sagt att han snart skulle försvinna, och då skulle Marco Lazzeri stå ensam i världen.

Frågan var: Hur mycket kunde han lita på Luigi? Varken Marco Lazzeri eller Joel Backman litade på någon.

Han kände sig lite ängslig vid järnvägsstationen när han gick in, såg allt folk, studerade de stora skyltarna med ankommande och avgående tåg och förtvivlat spanade efter biljettkassan. Av gammal vana såg han dessutom efter någonting på engelska. Han hade emellertid börjat lära sig att tränga undan sin ängslan och fortsätta. Han väntade i kön, och när ännu en biljettkassa öppnade klev han snabbt fram, log mot den lilla kvinnan på andra sidan glaset, hälsade vänligt på henne och sa: ”Vado a Milano.” Jag ska till Mila-no.

Hon nickade redan.

”Alle tredici e venti”, sa han. Tjugo över ett.

”Sì, cinquanta euro.”

Han gav henne en hundraeurosedel därför att han ville ha växel, och sedan gick han därifrån med biljetten i handen och gav sig en mental dunk i ryggen. Han hade en timme att slå ihjäl, så han lämnade järnvägsstationen och gick längs Via Boldrini tills han såg ett kafé. Han beställde en smörgås och en öl och avnjöt dem medan han iakttog trottoaren utan att vänta sig att få se någon som var intressant.

Tåget Eurostar anlände enligt tidtabellen, och Marco följde -efter alla andra när de skyndade ombord. Det var hans första tågresa i Europa, och han var inte riktigt säker på hur det gick till. Medan han åt lunch hade han granskat biljetten och inte sett någonting om en reserverad plats. Man verkade välja precis hur som helst, och han tog första bästa fönsterplats. Vagnen var mindre än halvfull när tåget började rulla igen, prick tjugo över ett.

De lämnade snart Bologna, och landskapet for förbi. Järnvägsspåret följde M4, motorvägen från Milano till Parma, Bologna, Ancona och Italiens hela ostkust. Efter en halvtimme tröttnade Marco på natursceneriet. Det var svårt att uppskatta det när man susade fram i 160 kilometer i timmen; allt blev suddigt, och en slående landskapsbild kunde försvinna på ett ögonblick. Dessutom fanns det för många fabriker utmed spåret och dess förgreningar.

Han insåg snart varför han var den ende i vagnen som över huvud taget intresserade sig för det som fanns utanför. De som var över trettio satt och läste dagstidningar eller tidskrifter och såg fullständigt avslappnade ut, rentav uttråkade. De yngre satt och sov. Efter en stund nickade även Marco till.

Konduktören väckte honom och sa något obegripligt på italienska. Han uppfattade ordet biglietto vid det andra eller tredje försöket och höll snabbt fram sin biljett. Konduktören rynkade ögonbrynen mot den som om han tänkte slänga av stackars Marco vid nästa bro, men sedan klippte han den och lämnade tillbaka den med ett brett leende som visade en massa tänder.

En timme senare tillkännagav ett snattrande ordflöde i högtalaren någonting som hade med Milano att göra, och landskapsbilden började förändras dramatiskt. Snart omslöts de av den utbredda staden medan tåget saktade in, stannade och sedan fortsatte. Det passerade kvarter efter kvarter med tätt packade efterkrigsbyggnader och breda gator. Enligt Ermannos resehandbok hade Milano fyra miljoner invånare. Det var en betydelsefull stad, den inofficiella huvudstaden i norra Italien och landets finans-, mode-, förlags- och industricentrum. En hårt arbetande industristad som naturligtvis hade ett vackert centrum och en katedral som var värd ett besök.

Järnvägsspåren blev fler och spred ut sig när de närmade sig Milano Centrales enorma bangård. De stannade under centralstationens väldiga kupol, och när Marco klev ner på perrongen gjorde ställets blotta storlek honom förvånad. När han gick längs perrongen räknade han till minst tolv andra spår i perfekta rader, de flesta med tåg som tålmodigt väntade på sina passagerare. Han stannade vid dess slut, där tusentals andra som kom och gick trängdes med varandra, och studerade skylten med avgångar: Stuttgart, Rom, Florens, Madrid, Paris, Berlin och Genève.

Han hade hela Europa inom räckhåll, bara några timmar bort.

Han följde skyltarna mot utgången och hittade raden av taxi-bilar, där han fick köa en kort stund innan han hoppade in där bak i en vit liten Renault. ”Aeroporto Malpensa”, sa han till chauffören. De kröp fram i Milanos täta trafik tills de kom till förorterna. Tjugo minuter senare lämnade de autostradan vid avfarten till flygplatsen. ”Quale compagnia aerea?” sa taxichauffören över -axeln. Vilket flygbolag?

”Lufthansa”, sa Marco. Utanför Terminal 2 hittade chauffören en ledig plats vid trottoarkanten, och Marco blev av med ytter-ligare fyrtio euro. Han kontrollerade avgångarna och hittade det han sökte – ett plan som gick direkt till Dulles. Sedan strosade han runt i terminalbyggnaden tills han kom till Lufthansas incheckningsdisk. Det var lång kö där, men den rörde sig hela tiden framåt tack vare typisk tysk effektivitet.

Den första kandidaten var en söt och rödhårig ung kvinna i tjugofemårsåldern som verkade resa ensam, vilket var att föredra. Någon som hade sällskap kunde känna sig frestad att prata om den underlige mannen på flygplatsen och hans ganska besynner-liga förfrågan. Hon stod som nummer två i kön vid incheckningen till affärsklass. Medan han iakttog henne fick han syn på kandidat nummer två: en jeansklädd student med långt, ovårdat hår, skäggigt ansikte, sliten ryggsäck och en T-tröja från University of Tole-do – han var perfekt. Han stod långt bak i kön och lyssnade på musik i klargula hörlurar.

Marco följde efter den rödhåriga kvinnan när hon lämnade disken med sitt boardingkort och handbagage. Flygplanet skulle inte avgå förrän om två timmar, så hon tog sig genom vimlet till taxfreebutiken, där hon stannade och synade de senaste schweiziska klockmodellerna. Hon såg ingenting som hon ville ha, så hon gick runt hörnet till en tidningskiosk och köpte två modetidskrifter. När hon var på väg mot gaten och den första säkerhetskontrollen drog Marco in magen och tilltalade henne. ”Ursäkta mig, fröken, ursäkta mig.” Hon kunde inte låta bli att vända sig om och se på honom, men hon var för misstänksam för att säga någonting.

”Är ni möjligen på väg till Dulles?” frågade han med ett soligt leende och låtsades vara andfådd, som om han just sprungit ifatt henne.

”Ja”, snäste hon. Inget leende. Amerikanska.

”Det var jag också, men mitt pass blev stulet alldeles nyss. Jag vet inte när jag kommer hem.” Han tog upp ett kuvert ur fickan. ”Det här är ett födelsedagskort till min far. Skulle ni kunna lägga det på en brevlåda när ni kommer till Dulles? Han fyller år nu på tisdag, och jag hinner nog inte dit. Kan ni hjälpa mig?”

Hon såg misstänksamt på både honom och kuvertet. Det var bara ett födelsedagskort, inte en bomb eller ett skjutvapen.

Han tog upp något annat ur fickan. ”Förlåt mig, det är ofrankerat. Här får ni en euro. Jag skulle bli väldigt tacksam.”

Till slut sprack ansiktet upp, och hon log nästan. ”Visst”, sa hon, tog emot kuvertet och euron och stoppade ner dem i handväskan.

”Tack så hemskt mycket”, sa Marco, på gränsen till att brista i gråt. ”Han fyller nittio år. Tack så mycket.”

”Visst, så gärna”, sa hon.

Ynglingen med de gula hörlurarna var lite krångligare. Även han var amerikan, och även han gick på historien om det förlorade passet. Men när Marco försökte ge kuvertet till honom såg han sig vaksamt omkring som om de kunde begå ett brott.

”Jag vet inte”, sa han och tog ett steg bakåt. ”Jag tror inte det.”

Marco var klok nog att inte verka påstridig. Han backade undan och sa så ironiskt han kunde: ”Hoppas att flygresan går bra.”

Mrs Ruby Ausberry från York i Pennsylvania var en av de sista passagerarna vid incheckningsdisken. Hon hade varit historielärare på high school i fyrtio år och kunde nu glädja sig åt att spendera pensionen på resor till platser som hon bara hade sett bilder av i läroböcker. Detta var den sista etappen i ett tre veckor långt äventyr genom större delen av Turkiet. Hon befann sig i Milano enbart därför att hon måste byta plan mellan Istanbul och Washington. Den trevlige mannen kom fram till henne med ett förtvivlat leende och förklarade att hans pass just hade blivit stulet. Han skulle inte hinna hem till sin gamle fars födelsedag. Hon tog gladeligen emot kuvertet och stoppade ner det i sin väska. Hon passerade säkerhetskontrollen och gick en halv kilometer till gaten, där hon hittade en ledig stol och satte sig tillrätta.

Bakom henne, mindre än fem meter bort, fattade den rödhåriga kvinnan ett beslut. Det kunde trots allt vara en sådan där brevbomb. Det verkade inte vara tillräckligt tjockt för att innehålla sprängämnen, men vad visste hon om sådant? Det fanns en papperskorg vid fönstret – en smäcker kromtunna (de var trots allt i Milano) – och hon gick förstrött fram och slängde brevet i den.

Tänk om den exploderar här? tänkte hon när hon satte sig ner igen. Det var för sent. Hon hade inte lust att gå tillbaka och fiska upp kuvertet. Och även om hon gjorde det, vad skulle hon göra sedan? Hejda någon i uniform och på engelska försöka förklara att det hon hade i handen kunde vara en brevbomb? Kom igen, sa hon till sig själv. Hon tog sitt handbagage och gick bort till andra sidan av gaten, så långt som möjligt från papperskorgen. Men hon kunde inte ta blicken från den.

Misstankarna växte sig starkare. Hon var den första som gick ombord på 747:an när gaten öppnades. Först efter ett glas champagne började hon till slut slappna av. Hon tänkte titta på CNN så snart hon kom hem till Baltimore. Hon var övertygad om att det skulle bli ett blodbad på flygplatsen Malpensa utanför Milano.

Marcos taxiresa tillbaka till Milano Centrale kostade fyrtiofem euro, men han ifrågasatte inte chauffören. Varför bry sig om det? Returbiljetten till Bologna kostade lika mycket – femtio euro. -Efter en dags klädinköp och resor hade han etthundra euro kvar. Hans lilla kassa krympte snabbt.

Det hade nästan hunnit bli mörkt när tåget saktade in på centralstationen i Bologna. Marco var bara ännu en resenär när han klev ner på perrongen, men inombords var han på väg att spricka av stolthet över dagens bedrifter. Han hade köpt kläder och järnvägsbiljetter, överlevt tumultet på järnvägsstationen och flygplatsen i Milano, åkt taxi två gånger och överlämnat sin post, en ganska händelserik dag utan en antydan till att någon visste vem eller var han var.

Och han hade inte blivit ombedd att visa upp ett pass eller någon annan sorts legitimation.

Luigi hade tagit ett annat tåg, expresståget till Milano som avgick 11:45. Han klev emellertid av i Parma och försvann i vimlet. Han fick tag i en taxi och åkte den korta sträckan till mötesplatsen, ett kafé som han tyckte om. Han väntade i nästan en timme på Whit-aker, som hade missat ett tåg i Milano och istället fått ta nästa. Som vanligt var Whitaker på dåligt humör, vilket förvärrades av att -behöva träffa Luigi en lördag. De beställde snabbt, och så snart servitören hade gått sa Whitaker: ”Jag tycker inte om den här kvinnan.”

”Francesca?”

”Ja, turistguiden. Vi har aldrig använt oss av henne förut, eller hur?”

”Nej. Men ta det lugnt, hon är okej. Hon anar ingenting.”

”Hur ser hon ut?”

”Hon är ganska snygg.”

”Ganska snygg kan betyda vad som helst, Luigi. Hur gammal är hon?”

”Jag ställer aldrig den frågan. Fyrtiofem är en bra gissning.”

”Är hon gift?”

”Ja, men inga barn. Hon gifte sig med en äldre man som har problem med hälsan. Han är döende.”

Som alltid gjorde Whitaker anteckningar medan han funderade på nästa fråga. ”Döende? I vad då?”

”Jag tror att det är cancer. Jag ställde inte så många frågor.”

”Det borde du kanske göra.”

”Hon vill kanske inte prata om vissa saker – sin ålder och sin döende man.”

”Var hittade du henne?”

”Det var inte lätt. Språklärare står inte uppradade som taxibilar. En vän rekommenderade henne. Jag hörde mig för. Hon har ett gott anseende, och hon kunde ställa upp. Det är nästan omöjligt att hitta en lärare som är beredd att tillbringa tre timmar om dan tillsammans med en språkstuderande.”

”Varje dag?”

”De flesta vardagar. Hon gick med på att arbeta varje eftermiddag i en månad eller så. Det är lågsäsong för turistguider. Hon har kanske jobb en eller ett par dar i veckan, men hon kommer att finnas där. Slappna av nu, hon är duktig.”

”Vad tar hon betalt?”

”Tvåhundra euro i veckan fram till våren, när turisterna börjar komma.”

Whitaker himlade med ögonen som om pengarna skulle dras av från hans lön. ”Marco kostar för mycket”, sa han, nästan för sig själv.

”Marco har fått en lysande idé. Han vill åka till Australien eller Nya Zeeland eller någonstans där språket inte utgör ett problem.”

”Vill han flytta på sig?”

”Ja, och jag tycker att det är en bra idé. Vi kan lämpa över honom på någon annan.”

”Men det bestämmer inte vi, eller hur, Luigi?”

”Vi gör väl inte det.”

Salladerna serverades, och de var tysta en stund. Sedan sa Whit-aker: ”Jag tycker ändå inte om den här kvinnan. Fortsätt att leta efter någon annan.”

”Det finns ingen annan. Vad är du rädd för?”

”Marco är känd för att vara en fruntimmerskarl. Det kan alltid bli fråga om en romans, och hon kan komplicera saker och ting.”

”Jag har varnat henne. Och hon behöver pengarna.”

”Har hon inga?”

”Jag fick intrycket att hon har det väldigt knapert. Det är låg-säsong, och hennes man arbetar inte.”

Whitaker var nära att le, som om det var goda nyheter. Han stoppade en stor tomatklyfta i munnen och tuggade på den medan han såg sig omkring i trattorian för att se om någon tjuvlyssnade på deras dämpade samtal på engelska. När han till slut kunde svälja sa han: ”Låt oss prata om mejl. Marco var aldrig mycket för datorer. Under sin glansperiod talade han ständigt i telefon – han hade fyra eller fem på kontoret, två i bilen och en i fickan – och pratade alltid med minst tre personer samtidigt. Han skröt om att han tog femtusen dollar bara för att besvara ett telefonsamtal från en ny klient och sådant trams. Han använde sig aldrig av datorer. De som arbetade åt honom har sagt att han ibland läste mejl. Han skickade sällan sådana, och när han gjorde det skedde det alltid med en sekreterares hjälp. På hans kontor fanns den modernaste utrustningen, men han anställde folk som tog hand om grovgörat. Han var för mycket av en höjdare för sådant.”

”Och i fängelset?”

”Inga uppgifter om mejl. Han hade en bärbar dator som han bara använde för att skriva ut vanliga brev, aldrig mejl. Det verkar som om alla övergav honom när han åkte dit. Han skrev ibland till sin mor och sin son men skickade alltid breven med vanlig post.”

”Det låter helt föråldrat.”

”Det gör det, men i Langley är man orolig för att han kan försöka kontakta någon utomstående. Han kan inte göra det per telefon, i varje fall inte nu. Han har ingen adress som han kan använda, så vanlig post är förmodligen utesluten.”

”Det vore korkat av honom att skicka ett brev”, sa Luigi. ”Då kan han röja var han befinner sig.”

”Just det. Samma sak gäller för telefon, fax och allt annat utom mejl.”

”Vi kan spåra mejl.”

”I de flesta fall, men det finns sätt att komma runt det.”

”Han har ingen dator och inga pengar att köpa en för.”

”Jag vet det, men teoretiskt sett skulle han kunna slinka in på ett Internetkafé, använda ett kodat konto, skicka mejlet, sopa igen spåren efter sig, betala en mindre avgift för hyrtiden och gå därifrån.”

”Visst, men vem ska lära honom hur man gör det?”

”Han kan lära sig det. Han kan komma över en bok. Det är osannolikt, men risken finns där.”

”Jag undersöker hans lägenhet varje dag”, sa Luigi. ”Varenda tum av den. Om han köper en bok eller lägger ifrån sig ett kvitto upptäcker jag det.”

”Kolla upp Internetkaféerna i området. Numera finns det flera stycken i Bologna.”

”Jag känner till dem.”

”Var är Marco just nu?”

”Det vet jag inte. Det är lördag, och han har ledigt. Han strövar antagligen omkring på Bolognas gator och njuter av sin frihet.”

”Och han är fortfarande rädd?”

”Han är skräckslagen.”

Mrs Ruby Ausberry tog en lugnande tablett och sov under sex av de åtta timmar det tog att flyga från Milano till Dulles International. Det ljumma kaffe som serverades strax före landning sking-rade inte mycket av dimmorna i hennes huvud, och när 747:an taxade fram till gaten slumrade hon in igen. Hon glömde födelsedagskortet när de motades in i boskapsvagnarna på plattan och blev körda till terminalbyggnaden. Hon glömde det medan hon väntade tillsammans med alla andra på sitt bagage och traskade genom tullkontrollen. Och hon glömde det när hon såg att hennes älskade dotterdotter väntade på henne vid utgången.

Hon glömde det tills hon var tillbaka i sitt trygga hem i York, Pennsylvania, och rotade i axelväskan efter en souvenir. ”Oj då”, sa hon när kuvertet föll ut på köksbordet. ”Jag skulle ju posta det här på flygplatsen.” Sedan berättade hon för dotterdottern om den stackars mannen på flygplatsen i Milano som hade blivit av med sitt pass och inte skulle hinna hem till sin åldrige fars födelsedag.

Dotterdottern tittade på kuvertet. ”Det ser inte ut som ett födelsedags-kort”, sa hon och läste adressen: Advokat R.N. Backman, 412 Main Street, Culpeper, Virginia, 22701.

”Det finns ingen avsändare”, sa dotterdottern.

”Jag ska posta det i morgon bitti”, sa mrs Ausberry. ”Jag hoppas att det kommer fram till födelsedagen.”

17

Klockan tio på måndagsmorgonen i Singapore gjorde de mystiska tre miljoner dollar på kontot som innehades av Old Stone Group Ltd. en elektronisk sorti och inledde
en tyst transport till andra sidan jordklotet. Nio timmar senare, när Galleon Bank and Trust öppnade sina dörrar på ön Saint Christopher i Karibiska havet, fanns pengarna där och sattes in på ett namnlöst nummerkonto. I vanliga fall skulle det ha varit en helt anonym transaktion, en av flera tusen den måndagsförmiddagen, men nu hade Old Stone väckt FBI:s odelade uppmärksamhet. Banken i Singapore samarbetade fullt ut. Det gjorde inte banken på Saint Christopher, men de skulle snart få chansen att delta.

När direktör Anthony Price kom till sitt kontorsrum i Hooverbyggnaden före gryningen på måndagen väntade ett angeläget PM på honom. Han ställde in allt han hade inplanerat under förmiddagen och väntade tillsammans med sina närmaste män på att pengarna skulle nå fram till Saint Christopher.

Sedan ringde han till vicepresidenten.

Det krävdes fyra timmars odiplomatisk armbrytning för att få ut informationen från Saint Christopher. Först vägrade bankmännen blankt, men vilket litet kvasiland kunde stå emot världens enda supermakts inflytande och vrede? När vicepresidenten hotade premiärministern med finansiella sanktioner som skulle ödelägga den skrala ekonomi som ön klamrade sig fast vid, föll den senare slutligen till föga och vände sig mot bankirerna.

Nummerkontot kunde direkt kopplas ihop med Artie Morgan, den före detta presidentens trettioettårige son. Han hade besökt Ovala rummet under faderns sista timmar i ämbetet, druckit Heineken och gett ett och annat råd till både Critz och presidenten.

Skandalen växte för varje timme som gick.

Spåret från Grand Cayman till Singapore och sedan till Saint Christopher tydde på att en amatör försökte dölja sina förehavanden. Ett proffs skulle ha delat upp pengarna i mindre belopp, placerat dem i flera banker i flera länder och gjort överföringarna med flera månaders mellanrum. Men även en gröngöling som -Artie borde ha kunnat gömma undan kontanterna. De utländska banker som han valde hade en sekretess som borde ha skyddat honom. FBI fick vittring på honom tack vare att en ekoskurk i en aktiefond blev förtvivlat angelägen att undvika fängelsestraff.

Det fanns emellertid fortfarande inga bevis vad gällde pengarnas ursprung. Under de sista tre dagarna som president beviljade Morgan tjugotvå benådningar. Det var bara två som blev uppmärksammade: Joel Backmans och hertig Mongos. FBI arbetade hårt med att gräva fram ekonomiska oegentligheter om de andra tjugo. Vem hade tre miljoner dollar? Vem hade möjligheter att skaffa dem? Agenterna synade varenda vän, familjemedlem och affärsbekant i sömmarna.

En preliminär analys innehöll det man redan visste. Mongo var miljardär och sannerligen tillräckligt korrumperad för att muta vem som helst. Även Backman kunde ha gjort det. En tredje möjlighet var en före detta lagstiftare från New Jersey vars familj hade tjänat en förmögenhet på statliga vägkontrakt. Tolv år tidigare hade han hamnat i ett ”federalt läger” i några månader, och nu ville han ha tillbaka sina rättigheter.

Presidenten var i Europa under sin installationsturné, det första ärevarvet runt världen. Han skulle inte komma tillbaka förrän om tre dagar, och vicepresidenten bestämde sig för att vänta. De skulle bevaka pengarna, kontrollera alla fakta och detaljer både två och tre gånger och informera presidenten om det vattentäta fallet när han återvände. En skandal med betalda benådningar skulle jaga upp hela landet. Den skulle förödmjuka oppositionspartiet och försvaga dess ställning i kongressen. Den kunde se till att -Anthony Price skulle vara chef för FBI i flera år till. Det fanns helt enkelt inga nackdelar med att utsätta en intet ont anande expresident för en federal spärreld.

Läraren väntade på honom i den bakersta bänkraden i Basilica di San Francesco. Hon var fortfarande påbyltad och hade kört ner sina behandskade händer i fickorna på den grova kappan. Utanför snöade det igen, och i den enorma och tomma helgedomen var det inte mycket varmare. Han satte sig bredvid henne och sa ett dämpat ”Buon giorno”.

Hon hälsade på honom med ett leende som var precis tillräckligt för att vara artigt och sa ”Buon giorno”. Han hade också händerna i fickorna, och de satt en lång stund likt två liftare som sökte skydd undan vädret. Som vanligt var hennes ansikte dystert, och hon tänkte på något annat än denne klumpige kanadensare som ville lära sig hennes språk. Hon var reserverad och frånvarande, och Marco hade tröttnat på hennes attityd. Ermanno blev allt mer ointresserad för varje dag som gick. Francesca var knappt uthärdlig. Luigi fanns alltid där någonstans och smög och iakttog, men även han började tappa intresset för det hela.

Marco hade börjat tro att en förändring var nära förestående. De skulle kapa livlinan och låta honom drunkna eller simma på egen hand. Nåväl. Han hade varit fri i nästan en månad. Han hade lärt sig tillräckligt med italienska för att överleva, och han kunde alltid lära sig mer själv.

”Och hur gammal är den här?” sa han när det stod klart att han förväntades säga någonting först.

Hon skruvade lite på sig, harklade sig och drog upp händerna ur fickorna som om han hade väckt henne ur djup sömn. ”Den började uppföras 1236 av franciskanska munkar, och trettio år senare blev den stora helgedomen fullbordad.”

”Ett snabbjobb.”

”Ja, det gick riktigt fort. Senare tillkom kapell utmed båda -sidor, sakristian och sen klocktornet. Under Napoleons styre avkristnade fransmännen den 1798 och använde den som tullhus. Den blev kyrka igen 1886 och restaurerades 1928. När Bologna bombades av de allierade fick fasaden omfattande skador. Byggnaden har haft en omild historia.”

”Den är inte särskilt vacker på utsidan.”

”Det brukar bli så efter bombningar.”

”Jag antar att du valde fel sida.”

”Bologna gjorde inte det.”

Det tjänade inget till att utkämpa kriget på nytt. De hejdade sig när deras röster verkade glida upp och eka lätt under kupolen. När Backman var liten hade modern tagit med honom till kyrkan några gånger varje år, men den sortens halvhjärtade religions-utövning hade snabbt övergivits på high school och glömts helt de -senaste fyrtio åren. Inte ens fängelset kunde omvända honom, till skillnad från några av de andra fångarna. Det var emellertid fort-farande svårt för en man utan religiös övertygelse att förstå hur man kunde ägna sig åt någon form av meningsfull gudsdyrkan i ett så kallt och själlöst museum.

”Det känns så tomt. Finns det sådana som ber till Gud här?”

”Man har mässa varje dag och gudstjänst på söndagarna. Jag gifte mig här.”

”Det är inte meningen att du ska prata om dig själv. Luigi kommer att bli förbannad.”

”Italienska, Marco. Inte mer engelska.” Hon frågade på italienska: ”Vad studerade du tillsammans med Ermanno i förmiddags?”

”La famiglia.”

”La sua famiglia. Mi dica.” Berätta om din familj.

”Det var en enda röra”, sa han på engelska.

”Sua moglie?” Din fru?

”Vilken av dem? Jag har haft tre.”

”Italienska.”

”Quale? Ne ho tre.”

”L’ultima.” Den sista.

Då hejdade han sig. Han var inte Joel Backman, med tre exfruar och en stökig familj. Han var Marco Lazzeri från Toronto, med en fru, fyra barn och fem barnbarn. ”Jag skojade”, sa han på engelska. ”Jag har bara en fru.”

”Mi dica, in italiano, di sua moglie?”

På mycket långsam italienska beskrev Marco sin påhittade fru. Hon heter Laura. Hon är femtiotvå år. Hon bor i Toronto. Hon arbetar på ett mindre företag. Hon tycker inte om att resa. Och så vidare.

Varje mening blev upprepad minst tre gånger. Varje felaktigt uttal möttes med en grimas och ett snabbt: ”Ripeta.” Marco malde på om en Laura som inte existerade, och när han var klar med henne fick han gå vidare med sitt äldsta barn, ännu en skapelse, denna vid namn Alex. Han var trettio år gammal, advokat i Vancouver, skild med två barn, och så vidare.

Lyckligtvis hade Luigi gett honom en del biografiska uppgifter om Marco Lazzeri, och nu försökte han erinra sig detaljerna längst bak i en iskall kyrka. Hon manade på honom, ville att han skulle låta perfekt och varnade honom för att prata för fort, vilket var den naturliga benägenheten.

”Deve parlare lentamente”, sa hon gång på gång. Du måste prata sakta.

Hon var stram och knappast kul, men samtidigt lyckades hon motivera honom. Om han kunde lära sig att tala italienska hälften så bra som hon talade engelska så skulle han ha ett övertag. Om hon trodde på ständiga upprepningar gjorde han också det.

Medan de diskuterade hans mor kom en äldre man in i kyrkan och satte sig i bänkraden rakt framför dem. Han försjönk snart i begrundan och bön. De bestämde sig för att göra en diskret sorti. Det snöade fortfarande lätt, och de stannade till vid det första kafét för att ta en espresso och en cigarrett.

”Adesso, possiamo parlare della sua famiglia?” frågade han. Kan vi prata om din familj nu?

Hon log och visade tänderna, vilket var ovanligt, och sa: ”Benissimo, Marco.” ”Ma, non possiamo. Mi dispiace.” Men det kan vi inte. Jag beklagar.

”Perché non?” Varför inte?

”Abbiamo delle regole.” Vi har regler.

”Dov’è suo marito?” Var är din man?

”Qui, a Bologna.” Här, i Bologna.

”Dov’è lavora?” Var arbetar han?

”Non lavora.”

Efter hennes andra cigarrett gav de sig ut på de valvtäckta trottoa-rerna igen och inledde en lektion om snö. Hon sa en kort mening på engelska, och det var meningen att han skulle översätta den. Det snöar. Det snöar aldrig i Florida. Det kommer kanske att snöa i morgon. Det snöade två gånger i förra veckan. Jag tycker om snö. Jag avskyr snö.

De gick runt det stora torget och höll sig under pelargångarna. På Via Rizzoli passerade de affären där Marco hade köpt kängorna och parkasen, och han tänkte att hon kanske ville höra hans version av händelsen. Han kunde klara det mesta av italienskan. Han lät det emellertid vara eftersom hon var så upptagen av vädret. Vid en korsning stannade de och tittade på Le Due Torri, de båda torn som hade klarat sig och som bolognesarna var så stolta över.

En gång i tiden fanns det mer än tvåhundra torn, sa hon. Sedan bad hon honom upprepa meningen. Han försökte, rörde till det med tempus och antalet och blev sedan ombedd att upprepa den fördömda meningen tills han fick det rätt.

På medeltiden kände italienarnas förfäder, av orsaker som man i dag inte kan förklara, en ovanlig och obetvinglig arkitektonisk lust att bygga höga och smäckra torn som man bodde i. Eftersom stamkrig och lokala fientligheter lätt spred sig var tornen främst avsedda att skydda invånarna. De fungerade väl som utkiksposter och var värdefulla vid attacker, även om de inte visade sig vara särskilt praktiska som bostäder. För att skydda livsmedlen låg köken ofta på översta våningen, uppåt trehundra trappsteg ovanför gatan, vilket gjorde det svårt att hitta pålitligt tjänstefolk. När striderna bröt ut brukade de krigande familjerna helt enkelt skicka iväg -pilar och spjut mot varandra från ett torn till ett annat. Det tjänade inget till att strida på gatorna som vanligt folk.

De blev dessutom en betydelsefull statussymbol. Ingen ädling med självrespekt kunde tillåta att grannen/rivalen hade ett högre torn, så under elva- och tolvhundratalet präglades Bologna av en egendomlig konkurrens medan ädlingarna försökte överträffa varandra. Staden fick smeknamnet la turrita, tornstaden. En engelsk resenär beskrev den som en ”sparrisbädd”.

Under trettonhundratalet började ett övergripande styre få fotfäste i Bologna, och de som hade visioner insåg att de krigande ädlingarna måste hållas i schack. Så snart staden hade möjlighet att göra det rev man många av tornen. Tidens gång och tyngdkraften innebar slutet för andra; undermåliga grunder vittrade efter några århundraden.

I slutet av sjuttonhundratalet blev ett högljutt förslag om att riva allihop antaget med smal marginal. Endast två överlevde

– Asinelli och Garisenda. De ligger inte långt ifrån varandra vid Piazza di Porto Ravegnana. Inget av dem står riktigt upprätt, och Garisenda lutar åt norr i en vinkel som kan mäta sig med det mer berömda och mycket vackrare tornet i Pisa. De båda gamla tornen har lockat till många färgstarka beskrivningar genom årtiondena. En fransk poet liknade dem vid två berusade sjömän som stapplade hemåt och försökte stödja sig mot varandra. I Ermannos resehandbok kallades de för den medeltida arkitekturens ”Helan och Halvan”.

La Torre degli Asinelli uppfördes i början av elvahundratalet, och med 97,2 meters höjd är det dubbelt så högt som det andra. Garisenda började luta när det nästan var färdigt på tolvhundra-talet och kapades på mitten för att hejda den tilltagande lutningen. Ätten Garisenda tappade intresset och lämnade staden i vanära.

Marco hade läst om den historiska bakgrunden i Ermannos bok. Detta visste inte Francesca, och likt alla duktiga turistguider ägnade hon femton kalla minuter åt att prata om de berömda tornen. Hon formulerade en enkel mening, hjälpte Marco att stappla sig genom den och fortsatte sedan motvilligt med nästa.

”Asinelli har fyrahundranittioåtta trappsteg upp till toppen”, sa hon.

”Andiamo”, sa Marco snabbt. Då går vi. De gick in genom en smal dörr i den gedigna grunden och tog en snäv spiraltrappa cirka fem meter upp till biljettkassan, som hade klämts in i ett hörn. Han köpte två biljetter för tre euro styck, och sedan fortsatte de uppåt. Tornet var som ett skal, och trappan följde ytterväggarna.

Francesca sa att hon inte hade varit uppe i tornet på minst tio år, och det lilla äventyret verkade göra henne upprymd. Hon satte av uppför de smala men bastanta trappstegen, och Marco höll sig ett stycke bakom. Enstaka små fönsteröppningar släppte in ljus och kall luft. ”Häng med nu”, ropade hon över axeln när hon sakta ökade avståndet till Marco. Denna snöiga februarieftermiddag var det inga andra som tog sig upp till stadens högsta punkt.

Han försökte hänga med, men hon försvann snart ur sikte. Ungefär halvvägs stannade han vid ett större fönster och lät vinden svalka ansiktet. Han hämtade andan, och sedan fortsatte han, ännu långsammare. Några minuter senare stannade han igen med bultande hjärta och hårt arbetande lungor, och han undrade om han skulle klara det. Efter 498 trappsteg kom han till slut ut från den lådliknande vinden till tornets krön. Francesca rökte en cigarrett och såg ut över sin vackra stad utan minsta antydan till svett i ansiktet.

Utsikten från tornet var enastående. Stadens röda tegeltak var täckta med fem centimeter snö. San Bartolomeos gröna kupol låg rakt under dem och vägrade att låta snön lägga sig. ”En klar dag kan man se Adriatiska havet i öster och Alperna i norr”, sa hon, fortfarande på engelska. ”Det är så vackert, även när det snöar.”

”Ja, det är vackert”, sa han, nästan flåsande. Vinden for in genom metallstängerna mellan tegelstolparna, och det var mycket kallare ovanför Bologna än nere på gatorna.

”Tornet är den femte högsta byggnaden i det gamla Italien”, sa hon stolt. Han var säker på att hon kunde räkna upp de andra fyra.

”Varför skonades det här?” frågade han.

”Jag tror att det berodde på två saker. Det var omsorgsfullt ritat och välbyggt. Familjen Asinelli var inflytelserik och mäktig. Och det användes som fängelse en kort tid under trettonhundratalet, när många av de andra tornen revs. Men egentligen vet ingen varför det här fick stå kvar.” Drygt nittio meter upp var hon som en annan person. Hennes ögon var fulla av liv och rösten melodisk.

”Det här påminner mig alltid om varför jag älskar stan”, sa hon med ett sällsynt leende. Inte mot honom, inte mot någonting han sa, utan mot hustaken och Bolognas silhuett. De gick över till andra sidan och såg åt sydväst. På en höjd ovanför staden kunde de se Santuario di San Luca, stadens skyddsängel.

”Har du varit där?” frågade hon.

”Nej.”

”Vi kan väl göra det en dag med bättre väder?”

”Visst.”

”Vi har så mycket att se.”

Han skulle kanske inte avskeda henne trots allt. Han längtade så mycket efter sällskap, särskilt av det motsatta könet, att han kunde finna sig i hennes högdragenhet och dysterhet och lynnighet. Han tänkte studera ännu hårdare för att vinna hennes gillande.

Om klättringen upp till toppen av Asinellitornet hade gjort henne på bättre humör kom samma buttra uppträdande tillbaka när de tog sig ner. De drack en snabb espresso i närheten av tornen och sa adjö. När hon gick därifrån utan någon mekanisk kram, puss på kinden eller ens en flyktig handskakning, bestämde han sig för att låta henne få en vecka till på sig.

Han gav henne en sorts prövotid. Hon hade sju dagar på sig att bli trevlig, annars skulle han avbryta lektionerna. Livet var för kort för sådant.

Fast hon var väldigt vacker.

Kuvertet hade öppnats av hans sekreterare precis som all annan post från gårdagen och dagen innan. Men inuti det första kuvertet fanns ännu ett som bara var adresserat till Neal Backman. Med stora bokstäver på båda sidorna stod de stränga uppmaningarna: personligt, konfidentiellt och får endast öppnas av neal backman.

”Du vill nog titta på det översta”, sa sekreteraren när hon överlämnade den dagliga brevbunten klockan nio. ”Brevet är poststämplat i York i Pennsylvania.” När hon stängde dörren efter sig synade Neal kuvertet. Det var ljusbrunt och hade ingen text förutom det som hade skrivits för hand av avsändaren. Handstilen såg vagt bekant ut.

Han skar sakta upp kuvertet med en brevkniv och drog ut ett hopvikt, vitt papper. Det var från fadern. Det kom som en chock, men ändå inte.

21 feb

Käre Neal!

Jag är säker för tillfället, men det kommer inte att förbli så. Jag behöver din hjälp. Jag har ingen adress, ingen telefon och ingen fax, och jag är inte säker på att jag skulle använda dem om jag kunde. Jag behöver tillgång till mejl, något som inte kan spåras. Jag har ingen aning om hur jag ska göra det, men jag vet att du kan ordna det. Jag har ingen dator och inga pengar. Det finns risk för att du är bevakad, så vad du än gör får du inte lämna några spår efter dig. Sopa igen dem och även mina. Lita inte på någon. Var uppmärksam på allting. Göm det här brevet tills du förstör det. Skicka så mycket pengar du kan till mig. Du vet att du kommer att få tillbaka dem. Använd aldrig ditt riktiga namn på någonting. Använd följande adress:

Signor Rudolph Viscovitch, Università degli Studi, Via Zamboni 22, 44041, Bologna, Italien. Använd dubbla kuvert – det första till Viscovitch och det andra till mig. I ditt brev till honom ska du be honom förvara paketet åt Marco Lazzeri.

Skynda dig!

Marco

Neal lade brevet på skrivbordet och gick och låste dörren. Han satte sig i den lilla skinnsoffan och försökte samla tankarna. Han hade redan kommit fram till att fadern måste befinna sig utomlands, för annars skulle han ha tagit kontakt flera veckor tidigare. Varför var han i Italien? Varför var brevet postat i York i Pennsylvania?

Neals fru hade aldrig träffat sin svärfar. Han hade suttit i fängelse i två år när de träffades och gifte sig. De hade skickat fotografier från bröllopet till honom och senare ett kort av deras nyfödda dotter, Joels andra barnbarn.

Joel var inte någonting som Neal gärna pratade om. Eller tänkte på. Han hade varit en usel far, frånvarande under större delen av Neals barndom, och hans plötsliga fall från makten hade generat alla i hans närhet. Neal hade motvilligt skickat brev och kort under fängelsetiden, men han kunde sanningsenligt säga, åtminstone till sig själv och sin fru, att han inte saknade fadern. Han hade aldrig tillbringat mycket tid tillsammans med honom.

Nu var han tillbaka och bad om pengar som Neal inte hade. Han utgick utan att tveka från att Neal skulle göra precis som han blev tillsagd och drog sig inte för att utsätta andra för risker.

Neal gick tillbaka till skrivbordet och läste om brevet två gånger. Det var samma knappt läsbara kråkfötter som han hade sett i hela sitt liv. Och det var samma sätt att agera, både hemma och på kontoret. Gör det här, det här och det här, så kommer allt att fungera. Gör som jag säger, och gör det nu! Raska på! Riskera allt därför att jag behöver dig.

Och tänk om allt fungerade smidigt och Agenten kom tillbaka? Han skulle absolut inte ha tid för Neal och sondottern. Om Joel Backman fick tillfälle, vid femtiotvå års ålder, skulle han än en gång bli en maktfaktor i Washingtons politiska kretsar. Han skulle skaffa sig de rätta vännerna, skinna de rätta klienterna, gifta sig med rätt kvinna och hitta de rätta kompanjonerna, och inom ett år skulle han än en gång arbeta utifrån ett enormt kontor där han kunde ta hutlöst betalt och terrorisera kongressledamöter.

Livet hade varit mycket enklare medan fadern satt i fängelse.

Vad skulle han säga till sin fru Lisa? Älskling, de tvåtusen dollar vi har på sparkontot kommer att gå åt. Plus några hundra dollar för ett krypterat mejlsystem. Och du och barnet måste alltid ha dörrarna låsta därför att livet just har blivit mycket farligare.

Dagen var förstörd, så Neal bad sekreteraren stoppa alla telefonsamtal. Han sträckte ut sig i soffan, sparkade av sig skorna och började massera tinningarna.

18

Under det otäcka lilla kriget mellan CIA och FBI anlitade båda sidor ofta vissa journalister av taktiska skäl. Före-gripande räder kunde genomföras, motattacker kunde
bemötas, hastiga reträtter kunde slätas över, och man kunde till och med minimera skadorna genom att manipulera pressen. Dan Sandberg hade skaffat sig källor på båda sidor under nästan tjugo år och var fullt beredd att låta dem använda sig av honom när informationen var korrekt och med ensamrätt. Han var dessutom beredd att ikläda sig rollen som kurir och försiktigt röra sig mellan arméerna med känsligt skvaller för att se hur mycket den andra sidan visste. I sina bemödanden att bekräfta storyn om att FBI utredde en skandal om betalda benådningar kontaktade han sin mest pålitliga källa inom CIA. Han möttes som vanligt av iskall tystnad, en som varade mindre än fyrtioåtta timmar.

Sandbergs kontaktman i Langley var Rusty Lowell, en luggsliten karriärmänniska med varierande titlar. Vad han än fick betalt för att göra var hans verkliga jobb att hålla koll på pressen och ge Teddy Maynard råd om hur den kunde användas och missbrukas. Han var ingen tjallare och vidarebefordrade ingenting som inte var sant. Efter att ha odlat deras bekantskap i åratal var Sandberg ganska säker på att det mesta av det han fick höra av Lowell kom från Teddy själv.

De träffades vid Tyson’s Corner Mall i Virginia, inte långt från Beltway, längst in i en enkel pizzeria på det övre restaurangplanet. De beställde var sin bit med pepperoni och ost och en läskedryck och valde sedan ett bås där ingen kunde se dem. De vanliga reglerna gällde: 1) allt sas i förtroende och var konfidentiellt; 2) Lowell måste ge klartecken innan Sandberg fick publicera någonting, och 3) om något som Lowell sa blev motsagt av en annan källa skulle Lowell ha tillfälle att kontrollera det och komma med sista ordet.

Som undersökande journalist avskydde Sandberg reglerna. Lowell hade emellertid aldrig haft fel, och han pratade inte med någon annan. Om Sandberg ville utvinna denna rika fyndighet måste han följa reglerna.

”De har hittat en del pengar”, började Sandberg. ”Och de tror att de hänger ihop med en benådning.”

Lowells ögon förrådde honom alltid därför att han aldrig var svekfull. De smalnade genast, och det stod klart att detta var något nytt för honom.

”Känner CIA till det här?” frågade Sandberg.

”Nej”, sa Lowell rent ut. Han hade aldrig varit rädd för sanningen. ”Vi har bevakat några utländska bankkonton, men det har inte hänt någonting. Hur mycket pengar rör det sig om?”

”Mycket. Jag vet inte exakt hur mycket. Och jag vet inte hur de hittade dem.”

”Var kom de ifrån?”

”De är inte säkra på det, men de försöker förtvivlat att koppla ihop dem med Joel Backman. De pratar med Vita huset.”

”Men inte med oss.”

”Tydligen inte. Det stinker politik. De vill gärna dra in expresident Morgan i en skandal, och Backman skulle vara den perfekte konspiratören.”

”Hertig Mongo skulle också vara en lämplig kandidat.”

”Ja, men han är praktiskt taget död. Han har haft en lång och färgstark karriär som skattebedragare, men nu har han dragit sig tillbaka. Backman sitter på hemligheter. De vill plocka in honom, köra honom genom köttkvarnen på justitiedepartementet och vända uppochner på Washington i några månader. Det skulle förödmjuka Morgan.”

”Ekonomin är på väg åt helvete. Vilken fantastisk distraktion.”

”Som jag sa handlar det om politik.”

Till slut tog Lowell en tugga av pizzabiten och lät käkarna arbeta snabbt medan han tänkte. ”Det kan inte vara Backman. De är helt fel ute.”

”Och det är du säker på?”

”Helt säker. Backman hade ingen aning om att han skulle bli benådad. Vi bokstavligen drog honom ur cellen mitt i natten, fick honom att skriva under papperen och förde honom utomlands före gryningen.”

”Och vart tog han vägen?”

”Fan. Det vet jag inte. Och om jag gjorde det så skulle jag inte tala om det för dig. Det viktiga är att Backman inte hade tid att ordna med en muta. Han var så djupt begravd i fängelset att han inte ens kunde drömma om att bli benådad. Det var Teddys idé, inte hans. Backman är inte mannen de är ute efter.”

”De tänker leta rätt på honom.”

”Varför det? Han är en fri man, förbehållslöst benådad, inte en förrymd fånge. Han kan inte bli utlämnad såvida de inte får igenom ett åtal.”

”Vilket de kan.”

Lowell rynkade pannan mot bordet i ett par sekunder. ”Jag kan inte tänka mig ett åtal. De har inga bevis. De har kanske en del misstänkta pengar på ett bankkonto, som du säger, men de vet inte varifrån de kom. Jag försäkrar att det inte är Backmans pengar.”

”Kan de hitta honom?”

”De kommer att sätta press på Teddy, och det är därför jag ville prata med dig.” Han sköt ifrån sig den halvätna pizzabiten och lutade sig närmare. ”Det ska snart hållas ett möte i Vita huset. Teddy kommer att vara där, och presidenten kommer att begära att få se de hemliga uppgifterna om Backman. Teddy kommer att vägra. Sen blir det hårda bud. Kommer presidenten att våga avskeda gamlingen?”

”Kommer han det?”

”Antagligen. Teddy väntar sig i varje fall det. Det här är hans fjärde president, vilket som du vet är ett rekord, och även de första tre ville sparka honom. Men nu är han gammal och beredd att lägga av.”

”Det har han varit länge.”

”Det är riktigt, men han har styrt med järnhand.”

”Varför avgår han inte bara?”

”Därför att han är en grinig, egensinnig och envis gammal jäkel, och det vet du.”

”Det är ingen nyhet.”

”Och om han blir sparkad tänker han inte sluta stillatigande. Han skulle vilja ha balanserad bevakning.”

”Balanserad bevakning” var deras invanda uttryck för ”vinkla det åt vårt håll”.

Sandberg sköt också pizzan åt sidan och knäppte med knogarna. ”Det här är storyn så som jag ser den”, sa han, vilket ingick i ritualen. ”Efter arton år som gedigen chef för CIA blir Teddy Maynard sparkad av den nyvalde presidenten. Orsaken är att Maynard vägrade att avslöja detaljer om känsliga, pågående operationer. Han stod på sig för den nationella säkerhetens skull och trotsade presidenten, som, tillsammans med FBI, vill ta del av hemligstämplad information så att FBI kan gå vidare med en utredning om benådningar som beviljades av före detta president Morgan.”

”Du får inte nämna Backman.”

”Jag är inte beredd att nämna några namn. Jag har inte fått det bekräftat.”

”Jag garanterar att pengarna inte kom från Backman. Och om du går ut med hans namn i det här läget finns det risk för att han kommer att se det och göra något korkat.”

”Som vad då?”

”Fly för sitt liv, till exempel.”

”Varför är det så korkat?”

”Därför att vi inte vill att han ska fly för sitt liv.”

”Vill ni att han ska dö?”

”Javisst. Det ingår i planen. Vi vill se vem som dödar honom.”

Sandberg lutade sig bakåt mot det hårda plastryggstödet och såg bort. Lowell plockade bitar av pepperoni från sin kalla och gummiaktiga pizza, och de satt tysta och funderade en lång stund. Sandberg drack upp sin Coke Light, och till slut sa han: ”På något sätt övertalade Teddy Morgan att benåda Backman, som är undanstoppad någonstans som ett lockbete.”

Lowell såg inte på honom, men han nickade.

”Och mordet kommer att besvara vissa frågor borta i Langley?”

”Kanske. Det är vad planen går ut på.”

”Vet Backman varför han blev benådad?”

”Vi har i varje fall inte talat om det för honom, men han är ganska klipsk.”

”Vilka är ute efter honom?”

”En del väldigt farliga personer med ett horn i sidan till honom.”

”Vet du vilka de är?”

En nick, en axelryckning, ett intetsägande svar. ”Det finns ett antal tänkbara. Vi kommer att hålla noggrann uppsikt och får kanske veta någonting. Kanske inte.”

”Och varför har de ett horn i sidan till honom?”

Lowell skrattade åt den löjliga frågan. ”Snyggt försök, Dan. Den frågan har du ställt i sex år nu. Du, jag måste gå. Jobba på den balanserade bevakningen och låt mig titta på den.”

”När ska Teddy träffa presidenten?”

”Jag vet inte. Så snart han kommer tillbaka.”

”Och om Teddy blir avskedad?”

”Då blir du den förste jag ringer till.”

Som småstadsadvokat i Culpeper i Virginia tjänade Neal Backman mycket mindre än han hade drömt om under juridikstudierna. På den tiden hade faderns firma sådant inflytande i Washington att han trodde att han skulle dra in grova pengar efter bara några år som praktiserande advokat. Nybörjarna på Backman, Pratt & Bolling hade 100 000 dollar i ingångslön, och en begåvad delägare i trettio-årsåldern kunde kamma in tre gånger så mycket. Under andra året på den juridiska fakulteten hade en tidskrift Agenten på omslaget och skrev om hans dyra leksaker. Man uppskattade hans inkomster till tio miljoner dollar om året. Detta väckte stor uppmärksamhet på fakulteten, något som Neal knappast var missnöjd med. Han kom ihåg att han hade tänkt hur underbar framtiden skulle bli med sådana förtjänstmöjligheter.

Mindre än ett år efter det att han började som oerfaren med-arbetare blev han emellertid sparkad och bokstavligen utslängd ur byggnaden när fadern hade förklarat sig skyldig.

Neal slutade snart att drömma om de stora pengarna och den glättade livsstilen. Han nöjde sig med att arbeta som advokat på en liten firma vid Main Street och hoppas kunna dra in 50 000 dollar om året. Lisa slutade jobba när dottern föddes. Hon skötte ekonomin och såg till att de höll sig inom budgeten.

Efter en orolig natt vaknade han med något som liknade en idé om hur han skulle gå vidare. Den svåraste frågan hade gällt huruvida han skulle säga någonting till sin fru eller inte. När han väl hade bestämt sig för att inte göra det började planen ta form. Han åkte till kontoret klockan åtta som vanligt och knåpade on-line i en och en halv timme tills han var säker på att banken hade öppnat. När han gick längs Main Street kunde han omöjligen tro att det kanske fanns folk som lurade i närheten och följde hans förehavanden. Men han tänkte ändå inte ta några risker.

Richard Koley var kamrer på Piedmont National Banks närmaste filialkontor. De gick i kyrkan tillsammans, jagade fasaner och spelade softboll i Rotarys lag. Neals firma hade varit kund i banken hur länge som helst. Banklokalen var tom så tidigt, och Richard satt redan vid sitt skrivbord med en stor kopp kaffe, The Wall Street Journal och hade uppenbarligen inte mycket att göra. Han blev glatt överraskad när han fick se Neal, och de pratade om basketboll i collegeligan i tjugo minuter. När de till slut kom till saken sa Richard: ”Och vad kan jag hjälpa dig med?”

”Jag är bara nyfiken”, sa Neal förstrött och drog det han hade repeterat hela morgonen. ”Hur mycket kan jag få låna utan säkerhet?”

”Har du hamnat i knipa?” Richard lade handen över musen och sneglade redan på skärmen, där alla svar fanns lagrade.

”Nej, inte alls. Räntorna är låga, och jag har tittat på en intressant aktie.”

”Det är faktiskt ingen dålig strategi, även om jag absolut inte kan förespråka den. Nu när Dow Jones index ligger på tiotusen igen kan man undra varför inte fler lånar upp pengar och köper aktier för dem. Det skulle sannerligen vara bra för banken.” Han fick fram ett tafatt skrockande åt sin egen humor. ”Årsinkomst?” frågade han och tryckte på tangenterna, nu med allvarlig min.

”Den varierar”, sa Neal. ”Mellan sextio och åttiotusen.”

Richard rynkade pannan, och Neal visste inte om det berodde på att han tyckte att det var tråkigt att vännen tjänade så lite eller därför att vännen tjänade så mycket mer än han. Det skulle han aldrig få veta. Småstadsbanker var inte kända för att betala sina anställda höga löner.

”Totala skulder förutom huslånet?” frågade han och fortsatte att skriva.

”Hmm, låt mig se.” Neal blundade och gick igenom siffrorna igen. Huslånet var på nästan 200 000 dollar, och det låg hos Piedmont. Lisa var så ovillig att sätta sig i skuld att deras egna lilla balans-räkning var förvånansvärt ren. ”Ett billån på cirka tjugo-tusen”, sa han. ”Kanske tusen på kreditkorten.”

Richard nickade gillande utan att ta ögonen från skärmen. När hans fingrar lämnade tangentbordet ryckte han på axlarna och blev den storsinte bankmannen. ”Vi skulle kunna gå med på tre-tusen utan säkerhet. Sex procents ränta i tolv månader.”

Eftersom Neal aldrig hade tagit ett lån utan säkerhet förut visste han inte vad han skulle vänta sig. Han hade ingen aning om vad hans namnteckning var värd, men av någon anledning lät 3 000 rimligt. ”Kan du inte sträcka dig till fyratusen?” undrade han.

Richard rynkade pannan igen, såg stint på skärmen och avgav sitt svar. ”Visst, varför inte? Jag vet ju var jag kan få tag i dig, eller hur?”

”Bra. Jag ska hålla dig underrättad om aktien.”

”Är det ett hett tips, något från insiderhåll?”

”Vänta en månad. Om kursen går upp kommer jag tillbaka och skryter lite.”

”Kör till.”

Richard drog ut en skrivbordslåda och letade efter blanketter. Neal sa: ”Richard, det här stannar mellan oss, okej? Förstår du vad jag menar? Lisa kommer inte att skriva under några papper.”

”Det är inget problem”, sa bankmannen, som var diskretionen personifierad. ”Min fru känner inte till hälften av vad jag gör på den ekonomiska sidan. Kvinnor förstår sig helt enkelt inte på det.”

”Du har rätt. Och i samband med det, skulle jag kunna få ut pengarna kontant?”

Richard hejdade sig och såg förbryllad ut, men på National Piedmont var ingenting omöjligt. ”Visst, jag behöver bara en timme eller så.”

”Jag måste rusa tillbaka till kontoret och stämma en kille. Jag kommer tillbaka vid lunchtid för att skriva under allting och ta emot pengarna.”

Neal skyndade tillbaka till kontoret, två kvarter bort, med nervös smärta i magen. Lisa skulle slå ihjäl honom om hon fick reda på det, och det var svårt att ha hemligheter i en småstad. Under fyra års synnerligen lyckligt äktenskap hade de fattat alla beslut tillsammans. Att förklara lånet skulle bli plågsamt, men hon skulle förmodligen förstå om han berättade sanningen.

Att betala tillbaka pengarna skulle bli en utmaning. Fadern hade alltid haft lätt för att avge löften. Ibland stod han vid sitt ord, ibland inte, och han brydde sig aldrig särskilt mycket om vilket. Men det var den gamle Joel Backman. Den nye var en desperat man utan vänner och utan någon som han kunde lita på.

Men vad tusan. Det var ju bara 4 000 dollar. Richard skulle hålla tyst om saken. Neal skulle få bekymra sig över lånet senare. Han var trots allt advokat. Han skulle kunna dra in några extra arvoden här och där och jobba lite mer.

Det viktigaste just då var det paket som han skulle skicka till Rudolph Viscovitch.

Med kontanterna putande i fickan flydde Neal från Culpeper under lunchrasten och for till Alexandria, en och en halv timme bort. Han hittade butiken, Chatter, i en liten galleria vid Russell Road, ett par kilometer från floden Potomac. På nätet hävdade man att det var rätt ställe att gå till om man ville ha det senaste inom telecomprylar och ett av de få i USA där man kunde köpa icke operatörsbundna mobiltelefoner som fungerade i Europa. Medan han gick och tittade i några minuter häpnade han över urvalet av telefoner, personsökare, datorer och satellittelefoner – allt upptänkligt man kunde behöva för att hålla kontakt med andra. Han hade inte mycket tid på sig, för han skulle höra ett vittne i ett mål klockan fyra, och Lisa skulle avlägga sitt dagliga besök för att se vad – om något – som hände i staden.

Han bad expediten visa honom en Ankyo 850 PC Pocket Smartphone, det största teknologiska underverk som kommit ut på marknaden de senaste tre månaderna. Expediten tog upp den ur en monter, bytte entusiastiskt språk och förklarade att den hade ”komplett QWERTY-tangentbord, tre operativa band på fem kontinenter, åttio megabytes inbyggt minne, hypersnabb data-uppkoppling till EGPRS, trådlös LAN-anslutning, trådlös Bluetooth-teknologi, dubbel Ipv4 och Ipv6 support, infrarött, Pop-Port-interface, operativsystemet Symbian version 7.0S och Series 80-plattform”.

”Automatisk övergång mellan banden?”

”Ja.”

”Och den täcks av de europeiska nätverken?”

”Javisst.”

Telefonen var något större än de vanliga mobilmodellerna, men den kändes bekväm i handen. Framsidan var av slät metall medan baksidan täcktes av grov plast för att den skulle vila stadigt i handen.

”Den är lite större”, sa expediten, ”men den är fullproppad med godsaker – mejl, multimediameddelanden, kamera, mediaspelare, komplett ordbehandling, Internet – och trådlös uppkoppling nästan var som helst i världen. Vart ska du ta vägen med den?”

”Italien.”

”Den är klar att använda. Du behöver bara öppna ett konto hos en tjänsteoperatör.”

Att öppna ett konto innebar dokumentation, och det innebar i sin tur att Neal skulle lämna spår efter sig, något som han bestämt sig för att inte göra. ”Hur är det med ett förbetalt SIM-kort?” undrade han.

”Sådana har vi. I Italien heter det TIM – Telecom Italia Mobile. Det är den största operatören och täcker cirka nittiofem procent av landet.”

”Jag tar den.”

Neal sköt ner den undre delen av höljet och blottade ett komplett tangentbord. Expediten förklarade: ”Det är bäst att hålla den med båda händerna och skriva med tummarna. Man får inte plats med tio fingrar.” Han tog telefonen från Neal och visade den rekommenderade skrivmetoden med tummarna.

”Jag förstår”, sa Neal. ”Jag tar den.”

Priset var 925 dollar plus skatt och ytterligare 89 dollar för TIM-kortet. Neal betalade kontant och tackade nej till erbjudanden om förlängd garanti, registrering för rabatter och kundprogram, allt som skulle medföra dokumentation och lämna spår -efter honom. Expediten bad att få hans namn och adress, men Neal lämnade inte ut de uppgifterna. Till slut sa han irriterat: ”Kan jag inte bara betala för den och gå härifrån?”

”Jo, visst, det går väl bra”, sa expediten.

”Då gör vi så. Jag har bråttom.”

Han lämnade butiken, åkte en knapp kilometer till ett varuhus med kontorsutrustning och hittade snabbt en bärbar Hewlett- Packard med integrerad trådlös uppkoppling. Ytterligare 440 dollar blev investerade i faderns säkerhet, även om Neal skulle behålla datorn och gömma den på kontoret. Med hjälp av en karta som han hade laddat ner tog han sig till PackagePost i en annan galleria. Han skrev snabbt ett par sidor med instruktioner till sin far och stoppade ner dem i ett kuvert tillsammans med ett brev och fler instruktioner som han hade gjort iordning tidigare under förmiddagen. När han var säker på att ingen såg honom körde han ner tjugo hundradollarsedlar i det lilla svarta fodral som följde med Ankyos underverk. Sedan lade han brevet med instruktionerna, telefonen och fodralet i en kartong som han hade köpt i kontorsvaruhuset. Han förslöt den noga och skrev med svart tuschpenna på framsidan: var god förvara åt marco lazzeri. Sedan lyfte han ner kartongen i en som var något större och adresserade den till Rudolph Viscovitch på Via Zamboni 22 i Bologna. Avsändaradressen var PackagePost, 8851 Braddock Road, Alexandria, Virginia 22302. Eftersom han inte hade något val uppgav han sitt namn, sin adress och sitt telefonnummer på registreringsblanketten för den händelse att paketet blev returnerat. Mannen bakom disken frågade om han ville ha försäkring. Neal avböjde och slapp fylla i fler papper. Mannen satte på frimärken och sa till slut: ”Det blir arton dollar och tjugo cent.”

Neal betalade och blev än en gång försäkrad att paketet skulle postas under eftermiddagen.

19

Som vanligt utförde Marco sina morgonrutiner effektivt i den lilla lägenhetens halvdunkel. Förutom i fängelset, där han inte hade mycket att välja på och inte kände sig motiverad att
flyga upp ur sängen, hade han aldrig varit den som såsade när han väl vaknade. Det fanns så mycket att göra, så mycket att se. Många gånger hade han kommit till kontoret före klockan sex, uppjagad och på jakt efter dagens första gräl, ofta efter bara tre eller fyra timmars sömn.

Nu hade dessa vanor kommit tillbaka. Han angrep inte varje ny dag och var inte ute efter konfrontationer, men det fanns andra utmaningar.

Han duschade på mindre än tre minuter, ännu en gammal vana som på Via Fondazza hjälptes på traven av bristen på varmvatten. Han rakade sig vid tvättfatet och var noga runt skägget som han odlade. Mustaschen var nästan fullt utväxt, och hakan var helt grå. Han såg inte alls ut som Joel Backman, och han lät inte som honom heller. Han övade sig i att prata långsammare och med mildare röst. Och han gjorde det givetvis på ett annat språk.

I de snabba morgonrutinerna ingick lite spionage. Intill sängen stod en byrå i vilken han förvarade sina saker. Den hade fyra lika stora lådor, och den nedersta satt femton centimeter ovanför golvet. Han tog en tunn vit tråd som han hade ryckt loss från ett av lakanen, samma tråd som han använde varje dag, slickade på båda ändarna och lämnade kvar så mycket saliv som möjligt. Sedan stoppade han in ena änden under den nedersta byrålådan och satte fast den andra mot sidostycket så att den osynliga tråden rubbades om lådan drogs ut.

Någon, han förmodade att det var Luigi, kom in i hans rum varje dag medan han studerade med antingen Ermanno eller Francesca och gick igenom byrålådorna.

Skrivbordet stod i det lilla vardagsrummet, vid det enda fönstret. På det hade han diverse papper, anteckningsblock och böcker; Ermannos resehandbok om Bologna, några exemplar av Herald Tribune, en sorglig samling gratisbroschyrer som han hade tagit emot av zigenare ute på gatorna, den välanvända italiensk-engel-ska ordboken och den växande traven med studiematerial som Ermanno lämpade på honom. Skrivbordet var inte särskilt prydligt, vilket irriterade honom. Hans gamla skrivbord, som inte ens skulle få plats i det nya vardagsrummet, var känt för den ordning som rådde på det. En sekreterare tog hand om den saken sent varje efter-middag.

Bland oredan fanns emellertid ett osynligt system. Bordsytan var av lövträ och hade fått jack och repor under årtionden. Det fanns dessutom en liten fläck av någon sort – Marco hade kommit fram till att det förmodligen var bläck. Den såg ut som en liten knapp nästan exakt mitt på bordet. Innan han gick ut varje morgon placerade han ena hörnet av ett anteckningspapper mitt i bläckfläcken. Inte ens den mest uppmärksamme av spioner skulle ha sett det.

Det gjorde de inte heller. Den som smög in för den dagliga undersökningen hade inte en enda gång varit omsorgsfull nog att lägga tillbaka papperen och böckerna på exakt samma sätt.

Varje dag, sju dagar i veckan, även på helgerna när han inte studerade, tog sig Luigi och hans gäng in och gjorde det de skulle. Marco funderade på att låtsas vakna en söndagsmorgon med svår huvudvärk, ringa till Luigi, som fortfarande var den ende han pratade med på mobiltelefonen, och be honom komma med aspirin eller vad man nu tog i Italien. Han skulle kurera sig och stanna i sängen med mörkt i lägenheten tills sent på eftermiddagen, då han tänkte ringa till Luigi igen och meddela att han mådde mycket bättre och behövde äta någonting. De skulle gå runt hörnet och äta en snabb måltid, och sedan skulle Marco plötsligt säga att han ville tillbaka till lägenheten. Han skulle vara borta i mindre än en timme.

Skulle någon annan ta hand om genomsökningen?

Planen började ta form. Marco ville veta vilka andra som bevakade honom. Hur stort var nätverket? Om de bara ville hålla honom vid liv, varför sökte de då igenom lägenheten varje dag? Vad var de rädda för?

De var rädda för att han skulle försvinna. Och varför skulle det skrämma dem så mycket? Han var en fri man med rätt att röra sig som han ville. Hans språkkunskaper var knapphändiga men hyggliga och blev bättre för varje dag som gick. Varför skulle de oroa sig för att han helt enkelt for iväg? Klev på ett tåg och reste runt i landet. Och aldrig kom tillbaka? Skulle inte det göra deras liv enklare?

Och varför hålla honom så kort, utan pass och med ont om pengar?

De var rädda för att han skulle försvinna.

Han släckte ljuset och öppnade dörren. Det var fortfarande mörkt på Via Fondazzas täckta trottoarer. Han låste dörren och skyndade iväg för att leta efter ännu ett morgonöppet kafé.

På andra sidan den tjocka väggen väcktes Luigi av en summerton någonstans långt borta; samma summerton som väckte honom de flesta morgnar så okristligt tidigt.

”Vad är det där?” sa hon.

”Inget”, sa han när han kastade av sig täcket åt hennes håll och stapplade naken ut ur rummet. Han skyndade genom arbetsrummet till köket, där han låste upp dörren, gick in, låste dörren igen och granskade monitorerna på ett fällbord. Marco gick ut genom ytterdörren som vanligt. Än en gång tio över sex, det var inget ovanligt med det. Det var en ytterst irriterande ovana. Fördömda amerikaner.

Han tryckte på en knapp, och monitorn slocknade. Reglerna föreskrev att han omedelbart skulle klä på sig, ge sig ut på gatorna, leta rätt på Marco och iaktta honom tills Ermanno tog kontakt. Luigi hade emellertid börjat tröttna på reglerna. Och Simona väntade på honom.

Hon var bara tjugo år och studerade i Neapel, en urläcker tjej som han hade träffat en vecka tidigare på en nattklubb. Kvällen innan hade varit deras första tillsammans, och det skulle inte bli den sista. Hon hade redan somnat om när han kom tillbaka och kröp ner under täcket.

Det var kallt ute. Han hade Simona. Whitaker var i Milano och låg antagligen fortfarande och sov tillsammans med en italiensk kvinna. Det fanns ingen som skulle kontrollera vad han, Luigi, gjorde under hela den dagen. Marco skulle bara dricka kaffe.

Han drog Simona intill sig och somnade.

Det var en klar och solig dag i början av mars. Marco avslutade en två timmar lång lektion med Ermanno. Som alltid när vädret så tillät promenerade de längs gatorna i centrala Bologna och talade enbart italienska. Dagens verb hade varit fare, att göra, och såvitt Marco förstod var det ett av de mest användbara och alltför ofta använda verben i språket. Att handla hette fare la spesa, direkt översatt ”göra utgifter” eller ”göra inköp”. Att ställa en fråga hette fare la domada, ”göra en fråga”. Att äta frukost hette fare la colazione, ”att göra frukost”.

Ermanno sa hej då lite tidigt och hävdade som vanligt att han hade egna studier att ägna sig åt. När en promenadlektion var över hände det oftast att Luigi dök upp och tog över efter Ermanno, som försvann anmärkningsvärt snabbt. Marco misstänkte att denna samordning var avsedd att ge honom intrycket att han var ständigt bevakad.

De skakade hand och tog farväl av varandra utanför Feltrinellis, en av de många bokaffärerna i universitetsområdet. Luigi kom runt ett hörn och sa som vanligt ett hjärtligt: ”Buon giorno. Pranziano?” Ska vi äta lunch?

”Certamente.”

Det hade blivit glesare mellan de gemensamma luncherna, och Marco fick fler tillfällen att äta ensam och klara av menyn och beställningen själv.

”Ho trovato un nuovo ristorante.” Jag har hittat en ny restaurang.

”Andiamo.”

Marco visste inte hur Luigi tillbringade sina dagar, men det stod klart att han ägnade timtal åt att leta efter nya kaféer, tavernor och restauranger i staden. De hade aldrig ätit på samma ställe två gånger.

De gick längs några smala gator och kom till Via dell’Indipendenza. Luigi stod för det mesta av pratet, alltid på mycket långsam, tydlig och exakt italienska. Han hade glömt sin engelska vad Marco anbelangade.

”Francesca kan inte studera med dig i eftermiddag”, sa han.

”Varför det?”

”Hon har en rundtur. En grupp australiensiska turister ringde till henne i går. Hon brukar inte ha mycket att göra vid den här tiden på året. Tycker du om henne?”

”Är det meningen att jag ska tycka om henne?”

”Det skulle väl vara roligt.”

”Hon är inte precis hjärtlig och ömsint.”

”Är hon en duktig lärare?”

”Hon är utmärkt. Hennes perfekta engelska får mig att vilja studera mer.”

”Hon säger att du är väldigt flitig och att du är trevlig.”

”Tycker hon om mig?”

”Ja, som elev. Tycker du att hon är vacker?”

”De flesta italienska kvinnor är vackra, även Francesca.”

De vek in på en smalare gata, Via Goito, och Luigi pekade framåt. ”Här”, sa han, och de stannade utanför dörren in till en restaurang som hette Franco Rossi. ”Jag har aldrig varit här förut, men har hört att den ska vara mycket bra.”

Franco tog själv emot dem med ett leende och öppna armar. Han bar en flott mörk kostym som stod i elegant kontrast mot hans tjocka grå hår. Han tog deras överrockar och småpratade med Luigi som om de var gamla vänner. Luigi slängde ur sig namn, och Franco nickade gillande. Han gjorde en gest mot ett bord nära fönstret ut mot gatan. ”Vårt bästa”, sa han upprymt. Marco såg sig omkring utan att hitta ett enda dåligt bord.

”Här har vi förstklassig antipasti”, sa Franco blygsamt, som om han avskydde att skryta om sin mat. ”Men min favorit i dag är nog svampsalladen. Lino tillsätter tryffel, parmesanost, skivade äpp--len …” Orden klingade ut när Franco kysste fingertopparna. ”Mycket gott”, lyckades han säga drömskt med slutna ögon.

De beställde svampsallad båda två, och Franco försvann för att välkomna nästa gäster. ”Vem är Lino?” frågade Marco.

”Hans bror, köksmästaren.” Luigi doppade litet toskanskt bröd i en skål med olivolja. En servitör kom fram och frågade om de ville ha vin. ”Javisst”, sa Luigi. ”Jag vill ha ett rött, härifrån regio-nen.”

Servitören tvekade inte. Han pekade med en penna på vinlistan och sa: ”Det här är ett Liamo från Imola. Det är fantastiskt.” Han vädrade i luften för att ge eftertryck åt orden. Luigi hade inget val. ”Vi provar det.”

”Vi pratade om Francesca”, sa Marco. ”Hon verkar så från-varande. Vad är det med henne?”

Luigi doppade bröd i olivoljan och tuggade på en stor bit me-dan han övervägde hur mycket han skulle berätta för Marco. ”Hennes man mår inte bra.”

”Har hon barn?”

”Jag tror inte det.”

”Vad är det för fel på hennes man?”

”Han är väldigt sjuk. Jag tror att han är äldre. Jag har aldrig träffat honom.”

Signore Rossi kom tillbaka och vägledde dem genom mat-sedeln, vilket egentligen inte behövdes. Han förklarade att tortellinin råkade vara den bästa i Bologna och särskilt utsökt den dagen. Lino skulle gärna komma ut från köket och bekräfta detta. Efter tortellinin skulle kalvfilé med tryffel vara ett förträffligt val.

De lydde Francos råd i drygt två timmar, och när de gick kånkade de på sina fulla magar nerför Via dell’Indipendenza och diskuterade sin siesta.

Han hittade henne av en händelse vid Piazza Maggiore. Han drack en espresso på en uteservering, trotsade kylan i det skarpa solskenet efter en rask halvtimmespromenad, när han såg en liten grupp ljushåriga pensionärer komma ut från Palazzo Communale, stadshuset. De anfördes av en bekant gestalt, en slank och späd kvinna med rak rygg och en vinröd basker över det mörka håret. Han lämnade en euro på bordet och gick mot dem. Vid Neptunusfontänen slank han in efter gruppen – sammanlagt tio personer – och hörde Francesca arbeta. Hon förklarade att den gigantiska bronsskulpturen av den romerska havsguden hade framställts av en fransman under tre år, från 1563 till 1566. Den beställdes av en biskop i samband med ett projekt för att försköna staden och behaga påven. Enligt legenden bekymrade sig fransmannen innan arbetet påbörjades över skulpturens väl tilltagna könsorgan – Neptunus är helt naken – så han skickade skisser till påven i Rom för godkännande. Påven skrev i sitt svar: ”För Bologna går det bra.”

Francesca var lite livligare tillsammans med riktiga turister än hon var tillsammans med Marco. Hennes röst var mer energisk, och hon hade lättare för att le. Hon bar ett par mycket eleganta glasögon som fick henne att se tio år yngre ut. Han gömde sig bakom australiensarna och lyssnade länge på henne utan att bli upptäckt.

Hon förklarade att Fontana del Neptuno numera var en av stadens mest berömda symboler och kanske det mest populära bakgrundsmotivet på fotografier. Kameror togs upp ur allas fickor, och turisterna tog god tid på sig med att posera framför Nep-tunus. Vid ett tillfälle lyckades Marco komma så nära att han fick ögonkontakt med Francesca. När hon såg honom log hon instinktivt och sa med mild röst: ”Buon giorno.”

”Buon giorno.Får jag hänga på?” frågade han på engelska.

”Javisst. Jag är ledsen att jag måste ställa in lektionen.”

”Glöm det. Vad sägs om middag?”

Hon såg sig omkring som om hon hade gjort något fel.

”För att studera, givetvis. Inget annat”, sa han.

”Nej, tyvärr”, sa hon. Hon såg förbi honom, över torget mot Basilica de san Petronio. ”Det lilla kafét där borta”, sa hon, ”intill kyrkan, på hörnet. Möt mig där klockan fem, så studerar vi i en timme.”

”Va bene.”

Rundturen fortsatte till Palazzo Communales västra vägg, där hon hejdade dem framför tre stora ramar med samlingar av svartvita fotografier. Historielektionen handlade om att den italienska motståndsrörelsen hade sitt hjärta i Bologna under andra världskriget. Bolognesarna hatade Mussolini och hans fascister och de tyska ockupationsstyrkorna, och de arbetade idogt i hemlighet. Nazisterna svarade med vedergällningar – den offentliggjorda regeln var att de avrättade tio italienare för varje tysk som dödades av motståndsrörelsen. Under en serie med femtiofem massakrer i och omkring Bologna mördade de tusentals unga italienska kämpar. Deras namn och ansikten fanns där på väggen, hågkomna för alltid.

Det var ett allvarsamt ögonblick, och de äldre australiensarna gick närmare för att titta på hjältarna. Marco flyttade sig också närmare. Han slogs av hur unga de var, av deras förlorade framtidsutsikter – de hade blivit slaktade för sin tapperhets skull.

När Francesca gick vidare med gruppen stannade han kvar och stirrade på ansiktena som täckte en stor del av den långa väggen. Det var hundratals, kanske tusentals. Här och där såg han ett vackert kvinnoansikte. Bröder. Fäder och söner. En hel familj.

Bönder som var beredda att dö för sitt land och sin övertygelses skull. Lojala patrioter som inte hade något annat än sina liv att ge. Men inte Marco. O nej. När Marco tvingades välja mellan lojalitet och pengar gjorde han det han alltid hade gjort. Han hade valt pengarna. Han hade vänt ryggen åt sitt land.

Allt för pengarnas härlighet.

Hon stod innanför kaféts dörr och väntade. Hon drack ingenting men rökte givetvis en cigarrett. Marco hade kommit fram till att hennes villighet att träffas så sent för en lektion var ett ytterligare bevis på att hon behövde tjäna pengar.

”Har du lust att ta en promenad?” sa hon innan han hann säga hej.

”Javisst.” Han hade gått flera kilometer tillsammans med Ermanno före lunch och sedan i flera timmar medan han väntade på henne. Han hade knallat tillräckligt den dagen, men vad skulle de annars göra? Efter att ha promenerat flera kilometer varje dag hade han fått god kondition. ”Vart då?”

”Det är långt”, sa hon.

De tog sig fram längs smala gator i sydvästlig riktning och småpratade sakta på italienska. De diskuterade förmiddagens lektion med Ermanno. Hon pratade om australiensarna, som alltid var trevliga och lätta att ha att göra med. I utkanten av den gamla staden kom de till Porta Saragozza, och Marco insåg var han var och vart han var på väg.

”Upp till San Luca”, sa han.

”Ja. Det är klart väder, och kvällen kommer att bli fantastisk. Mår du bra?”

Han hade olidligt ont i fötterna, men han skulle aldrig drömma om att säga nej. ”Andiamo”, sa han.

Santuario di San Luca är beläget nästan trehundra meter ovanför staden på Colle della Guardia, en av Apenninernas första ut-löpare, och har i åttahundra år sett ut över Bologna som dess -beskyddare och väktare. För att kunna ta sig dit utan att bli våt eller solsvedd bestämde bolognesarna sig för att göra det de alltid hade varit bäst på – de byggde en täckt gång. Med början 1674 och utan avbrott i sextiofem år uppförde de valv, 666 stycken, över en gång som i sin helhet är 3,6 kilometer lång, den längsta pelargången i världen.

Marco hade läst om bakgrunden, men detaljerna var mycket mer intressanta när de kom från Francesca. Gången sluttade hela tiden uppåt, och de anpassade tempot därefter. Efter hundra valv skrek hans vader om nåd. Hon knatade å andra sidan på som om hon kunde bestiga berg. Han väntade hela tiden på att cigarrettrökningen skulle tvinga henne att sakta in.

Bologna finansierade detta storslagna och överdådiga projekt med stadens ansenliga välstånd. Som ett sällsynt exempel på samförstånd mellan de tvistande fraktionerna betalades pelargångens valv av olika grupper med köpmän, hantverkare, studenter, kyrkor och adliga familjer. För att dokumentera deras insats och säkerställa deras odödlighet tilläts de sätta upp plaketter vid sina respektive valv. De flesta hade försvunnit med tiden.

Francesca stannade för en kort vila vid det 170:e valvet, där de kunde se en av de få kvarvarande plaketterna. Valvet kallades ”la Madonna grassa”, den feta madonnan. Det fanns femton kapell längs gången, och de stannade än en gång mellan det åttonde och det nionde, där man hade byggt en bro över en väg. Långa skuggor föll in i pelargången när de tog sig uppför den brantaste delen av sluttningen. ”Den är väl upplyst på kvällen”, försäkrade hon. ”När vi går ner igen.”

Marco tänkte inte på vandringen ner. Han såg fortfarande uppåt, tittade fortfarande på kyrkan, som ibland verkade ligga närmare och ibland verkade dra sig undan från dem. Nu värkte det i hans lår, och stegen kändes tyngre.

När de kom upp till toppen och gick ut under det 666:e valvet bredde den magnifika basilikan ut sig framför dem. Dess belysning tändes medan mörkret sänkte sig runt höjderna ovanför Bologna, och dess kupol glödde i gyllene nyanser. ”Den är stängd nu”, sa hon. ”Vi får titta på den en annan dag.”

Under vandringen hade han skymtat en buss som var på väg nerför sluttningen. Om han skulle bestämma sig för att besöka San Luca igen enbart för att vandra genom ännu en katedral tänkte han ta bussen.

”Den här vägen”, sa hon tyst och vinkade på honom. ”Jag känner till en hemlig stig.”

Han följde efter henne på en grustäckt gång bakom kyrkan till en klippavsats där de stannade och betraktade staden nedanför dem. ”Det här är mitt favoritställe”, sa hon och tog djupa andetag, som om hon försökte dra i sig Bolognas skönhet.

”Hur ofta kommer du hit?”

”Flera gånger om året, vanligen med turistgrupper. De tar alltid bussen. Men jag tycker om att ta mig hit till fots en söndagseftermiddag.”

”Ensam?”

”Ja, ensam.”

”Kan vi sätta oss ner någonstans?”

”Ja, det finns en skymd liten bänk här borta. Ingen känner till den.” Han följde efter henne några steg neråt och sedan på en stenig stig till ännu en avsats, där utsikten var lika spektakulär.

”Är du trött i benen?” frågade hon.

”Visst inte”, ljög han.

Hon tände en cigarrett och njöt av den på ett sätt som få människor kunde göra. De satt tysta en lång stund, vilade, funderade och tittade på Bolognas glimmande ljus.

Till slut tog Marco till orda. ”Luigi säger att din man är väldigt sjuk. Jag beklagar.”

Hon sneglade på honom med överraskad min och vände sig bort igen. ”Luigi har sagt att jag inte ska prata om det personliga.”

”Luigi ändrar på reglerna. Vad har han berättat om mig?”

”Jag har inte frågat. Du är från Kanada, reser runt och försöker lära dig italienska.”

”Tror du på det?”

”Inte riktigt.”

”Varför inte?”

”Därför att du påstår att du har fru och barn, men ändå lämnar du dem för att resa till Italien. Och om du bara är affärsman ute på en nöjesresa, var kommer Luigi då in i bilden? Och Ermanno? Varför behöver du de här personerna?”

”Bra frågor. Jag har ingen fru.”

”Så alltihop är lögn.”

”Ja.”

”Och vilken är sanningen?”

”Det kan jag inte säga.”

”Bra. Jag vill inte veta.”

”Du har tillräckligt med problem, inte sant, Francesca?”

”Mina problem är min ensak.”

Hon tände ännu en cigarrett. ”Kan jag få en?” bad han.

”Röker du?”

”Jag gjorde det för många år sen.” Han tog en ur paketet och tände den. Stadens ljus blev skarpare medan mörkret omslöt dem.

”Berättar du för Luigi om allt vi gör?”

”Jag berättar väldigt lite.”

”Bra.”

20

Teddys sista besök i Vita huset var planerat till klockan tio på förmiddagen. Han tänkte bli sen. Med början klockan sju på morgonen träffade han sitt inofficiella övergångs-
team – de fyra biträdande direktörerna och hans närmaste män. Under lugna små samtal informerade han var och en av personerna som han hade litat på i många år om att han var på väg ut, att det hade varit oundvikligt sedan en tid, att Bolaget var i gott skick och att livet skulle gå vidare.

De som kände honom väl uppfattade en känsla av lättnad hos honom. Han var trots allt snart åttio år, och hans legendariskt dåliga hälsa höll faktiskt på att bli ännu sämre.

Exakt klockan 8:45, medan han pratade med William Lucat, den operative biträdande direktören, kallade han in Julia Javier när de skulle prata om Backman. Fallet Backman var viktigt, men med global underrättelseverksamhet som utgångspunkt hamnade det någonstans mitt på listan.

Så egendomligt det var att en operation som gällde en vanärad före detta lobbyist skulle bli Teddys undergång.

Julia Javier satte sig bredvid den ständigt lika vaksamme Hoby, som fortfarande gjorde anteckningar som ingen skulle få se, och började sakligt: ”Han är på plats, fortfarande i Bologna, så om vi måste aktivera planen nu kan vi göra det.”

”Jag trodde att det var meningen att han skulle flyttas till en by ute på landsbygden, någonstans där vi kunde bevaka honom noggrannare”, sa Teddy.

”Det blir först om några månader.”

”Vi har inte några månader på oss.” Teddy vände sig mot Lucat och sa: ”Vad händer om vi trycker på knappen nu?”

”Det skulle fungera. De kommer att ta honom någonstans i Bologna. Det är en fin stad som nästan inte har någon brottslighet. Mord har man knappt hört talas om, så hans död kommer att väcka stor uppmärksamhet om hans kropp hittas där. Italienarna kommer snabbt att upptäcka att han inte är … vad heter han, Julia?”

”Marco”, sa Teddy utan att titta i anteckningarna. ”Marco Lazzeri.”

”Just det. De kommer att klia sig i huvudet och undra vem i helvete han är.”

Julia sa: ”Det finns inga ledtrådar till hans verkliga identitet. De kommer att ha ett lik och falska legitimationshandlingar men ingen familj, inga vänner, ingen adress, inget jobb, ingenting. De kommer att begrava honom som en fattiglapp och hålla fallet -öppet i ett år. Sen kommer de att lägga ner det.”

”Det är inte vårt problem”, sa Teddy. ”Vi ska inte döda honom.”

”Nej”, sa Lucat. ”Det blir lite stökigare i stan, men killen tycker om att vandra omkring på gatorna. De kommer att ta honom. Han kommer kanske att bli överkörd av en bil. Italienarna kör faktiskt som dårar.”

”Det blir alltså inte särskilt svårt?”

”Jag tror inte det.”

”Och vilka är våra chanser att få veta när det händer?” frågade Teddy.

Lucat kliade sig i skägget och såg över bordet på Julia, som bet på en nagel och tittade på Hoby, som rörde om i en mugg grönt te med en plaststicka. Till slut sa Lucat: ”Fifty-fifty, skulle jag tro, i varje fall på platsen. Vi spanar dygnet runt, men de som kommer att ta honom är de bästa av de bästa. Det blir kanske inga vittnen.”

Julia tillade: ”Vår bästa chans kommer senare, några veckor efter det att de har begravt fattiglappen. Vi har duktigt folk där. Vi kommer att vara uppmärksamma. Jag tror att vi får höra det senare.”

Lucat sa: ”Som vanligt när det inte är vi som håller i vapnet finns det en chans att vi aldrig kommer att kunna vara säkra.”

”Vi får inte sabba det här, hör ni det? Det kommer att bli skönt att höra att Backman är död – Gud vet att han förtjänar det – men operationens mål är att se vem det är som dödar honom”, sa Teddy, höjde sina vita, rynkiga händer och förde pappersmuggen med det gröna teet till munnen. Han sörplade ljudligt och ohyfsat.

Det var kanske dags för gamlingen att tyna bort på ett äldre-boende.

”Jag är någorlunda hoppfull”, sa Lucat. Hoby skrev ner det.

”Om vi låter det läcka nu, hur länge dröjer det då innan han är död?” frågade Teddy.

Lucat ryckte på axlarna och såg bort medan han funderade på frågan. Julia tuggade på en annan nagel. ”Det beror på”, sa hon försiktigtvis. ”Om israelerna slår till kan det ske inom en vecka. Kineserna brukar vara långsammare. Saudierna kommer antag-ligen att leja en frilansare – det kan ta en månad att få en sådan på plats.”

”Ryssarna kan göra det på en vecka”, tillade Lucat.

”Jag kommer inte att vara här när det händer”, sa Teddy bedrövat. ”Och ingen på den här sidan av Atlanten kommer någonsin att få veta det. Lova att du ringer till mig.”

”Är det här grönt ljus?” undrade Lucat.

”Ja. Men var försiktig med hur du låter det läcka. Samtliga jägare måste ha lika stora chanser att komma åt villebrådet.”

De tog ett sista farväl av Teddy och lämnade hans kontorsrum. Klockan halv tio sköt Hoby ut honom i korridoren och till hissen. De åkte ner åtta våningar till källarplanet, där de skottsäkra vita skåpbilarna väntade på hans sista färd till Vita huset.

Mötet blev kort. Dan Sandberg satt vid sitt skrivbord på The Post när det inleddes i Ovala rummet några minuter över tio. Han hade inte lämnat det tjugo minuter senare när samtalet från Rusty Lowell kom.

”Vad hände?” frågade Sandberg, som redan börjat skriva på tangentbordet.

”Det väntade. Presidenten ville ha information om Backman. Teddy vek sig inte en tum. Presidenten sa att han hade rätt att få veta allting. Teddy höll med honom men sa att informationen skulle missbrukas i politiska syften och äventyra en känslig operation. De diskuterade helt kort. Teddy har just blivit avskedad. Precis som jag sa.”

”Oj.”

”Vita huset kommer att göra ett tillkännagivande om fem minuter. Titta på det.”

Som alltid började saken vinklas redan från början. Den allvarlige pressekreteraren meddelade att presidenten hade beslutat sig för att ”slå in på en ny kurs i fråga om underrättelseoperationer”. Han lovordade direktör Maynard för hans legendomspunna ledar-skap och verkade rentav dyster över att man skulle behöva finna en efterträdare. Den första frågan kom från den främsta raden och gällde huruvida Maynard hade avgått eller blivit avskedad.

”Presidenten och direktör Maynard kom till samförstånd i frågan.”

”Och vad betyder det?”

”Precis vad jag sa.”

Och så fortsatte det i tjugo minuter.

Sandbergs förstasidesartikel nästa morgon släppte två bomber. Den började med att bekräfta att Maynard hade blivit avskedad sedan han vägrat att yppa känsliga uppgifter för vad han ansåg vara egoistiskt politiska syften. Maynard hade inte avgått, och det fanns ingen avskedsansökan och inget ”samförstånd i frågan”. Det handlade om ett regelrätt avsked. Den andra bomben tillkännagav att presidentens krav på att få ta del av underrättelseinformation var direkt knutet till en pågående FBI-utredning om köpta benådningar. Benådningsskandalen hade varit som ett avlägset muller tills Sandberg öppnade dörren. Hans scoop var nära att stoppa trafiken på Arlington Memorial Bridge.

Medan Sandberg dröjde kvar på redaktionen och gladde sig åt sin kupp ringde hans mobiltelefon. Det var Rusty Lowell, som utan omsvep sa: ”Ring mig på en vanlig linje, och gör det med en gång.” Sandberg gick till ett litet kontorsrum för att få vara ostörd och ringde upp Lowells nummer i Langley.

”Lucat har just blivit avskedad”, sa Lowell. ”Klockan åtta i morse träffade han presidenten i Ovala rummet. Han blev ombedd att ta över som tillförordnad chef. Han tackade ja. De pratade i en timme. Presidenten pressade honom om Backman, men Lucat gav inte med sig och blev sparkad precis som Teddy.”

”Satan, han har varit där i hundra år.”

”Trettioåtta, närmare bestämt. Han var en av våra bästa. En skicklig administratör.”

”Vem står näst i tur?”

”Det är en mycket bra fråga. Vi är alla rädda för att det ska knacka på dörren.”

”Någon måste vara chef för Bolaget.”

”Har du träffat Susan Penn någon gång?”

”Nej. Jag vet vem hon är, men jag har aldrig träffat henne.”

”Biträdande direktör med ansvar för vetenskap och teknologi. Mycket lojal mot Teddy, fan, det är vi allihop, men hon har dessutom överlevnadsinstinkt. Hon är i Ovala rummet just nu. Om hon blir erbjuden jobbet som tillförordnad kommer hon att ta det. Och hon kommer att lämna ut Backman för att få det.”

”Han är vår president, Rusty. Han har som sagt rätt att få veta allting.”

”Visst. Och det är en principsak. Man kan faktiskt inte anklaga honom för det. Han är ny på jobbet och vill visa musklerna. Det ser ut som om han kommer att sparka oss allihop tills han får som han vill. Jag bad Susan Penn ta jobbet för att stoppa åderlåtningen.”

”Så FBI kommer snart att få uppgifterna om Backman?”

”Redan i dag, tror jag. Jag är inte riktigt säker på vad de kommer att göra när de får veta var han är. De har flera veckor kvar till ett åtal. De kommer antagligen bara att stöka till vår operation.”

”Var är han någonstans?”

”Det vet jag inte.”

”Kom igen, Rusty, situationen har förändrats.”

”Svaret är nej. Punkt slut. Jag håller dig underrättad om åderlåtningen.”

En timme senare träffade Vita husets pressekreterare mass-medierna och offentliggjorde utnämningen av Susan Penn som tillförordnad chef för CIA. Han gjorde stor sak av det faktum att hon var den första kvinnan på den befattningen, vilket var ännu ett bevis för hur angelägen den nye presidenten var att mål-medvetet sträva efter jämlikhet mellan könen.

Luigi satt på sängkanten, fullt påklädd och helt ensam medan han väntade på signalen från lägenheten intill. Den kom fjorton minuter över sex – Marco började bli en vanemänniska. Luigi gick till kontrollrummet och stängde av summern som talade om för honom att hans vän hade öppnat lägenhetsdörren. En dator registrerade den tidpunkten, och inom några sekunder skulle någon i Langley veta att Marco Lazzeri just hade lämnat gömstället på Via Fondazza, exakt klockan 06.14.

Luigi hade inte skuggat honom på flera dagar. Simona hade sovit över hos honom. Han väntade några sekunder, tog sig ut genom bakdörren, genade genom en smal gränd och kikade sedan längs de mörka pelargångarna utmed Via Fondazza. Marco var till vänster om honom, på väg söderut i sin vanliga raska takt, som blev allt raskare ju längre han stannade i Bologna. Han var minst tjugo år äldre än Luigi, men tack vare förkärleken för att promenera flera kilometer om dagen var hans kondition bättre än Luigis. Dessutom rökte han inte, drack inte mycket och verkade inte vara särskilt intresserad av kvinnor och nattliv, och han hade tillbringat de sista sex åren i en bur. Det var inte så konstigt att han ville vandra omkring på gatorna i timtal utan att företa sig något annat.

Han använde de nya vandringskängorna varje dag. Luigi hade inte lyckats komma över dem. De hade inte försetts med elektronik som sände ut signaler. I Milano oroade sig Whitaker för detta, men den mannen oroade sig för allting. Luigi var övertygad om att Marco kanske skulle knalla tiotals mil i staden, men han skulle inte lämna den. Han kunde försvinna en stund, utforska saker eller besöka sevärdheter, men det gick alltid att hitta honom.

Han vek in på Via Santo Stefano, en huvudled som gick från det sydöstra hörnet av gamla Bologna till stadens och händelsernas centrum runt Piazza Maggiore. Luigi korsade gatan och följde efter på andra sidan. Medan han nästan halvsprang tog han snabbt radiokontakt med Zellman, en ny kille som Whitaker hade skickat dit för att strama åt nätet. Zellman väntade på Strada Maggiore, ännu en huvudled mellan gömstället och universitetet.

Zellmans ankomst tydde på att man gick vidare med planerna. Numera kände Luigi till de flesta av detaljerna och blev en aning beklämd över att Marcos dagar var räknade. Han visste inte vem som skulle bli hans baneman, och han hade fått intrycket att Whit-aker heller inte gjorde det.

Luigi bad en bön om att det inte var han som skulle få uppdraget att göra det. Han hade dödat två män förut och ville helst undvika sådant stök. Dessutom tyckte han om Marco.

Marco försvann innan Zellman hann haka på. Luigi stannade och lyssnade. Han slank in i en mörk portgång för den händelse att Marco också hade stannat.

Marco hörde honom bakom sig; han gick och andades lite för tungt. Marco vek snabbt av åt vänster, sprang femtio meter, tog av åt vänster igen på Via de’ Chiari och ändrade rikting från rakt norrut till rakt västerut. Han höll ett högt tempo en lång stund tills han kom till en öppen plats, ett litet torg som hette Piazza Cavour. Numera kände han till den gamla staden väl, avenyerna, bakgatorna, återvändsgränderna, korsningarna, labyrinten med otaliga, krokiga smågator, vartenda torg och många av butikerna och varuhusen. Han visste vilka tobaksaffärer som öppnade klockan sex och vilka som inte gjorde det förrän sju. Han kunde ta sig till fem kaféer som var fullsatta i gryningen, även om de flesta väntade med att öppna tills det hade blivit ljust. Han visste var han kunde sitta vid fönstret ut mot gatan, dold bakom en morgontidning, iaktta trottoaren och vänta på att Luigi skulle komma förbistrosande.

Han kunde skaka av sig Luigi när som helst, men de flesta dagar spelade han med och såg till att det var lätt att följa efter honom. Men det faktum att han var så noggrant iakttagen sa honom en hel del.

De vill inte att jag ska försvinna, sa han hela tiden till sig själv. Varför? Därför att det finns en anledning till att jag är här.

Han tog sig långt västerut i staden, långt från de ställen där han kunde förväntas vara. Efter nästan en timmes sicksackande på och runt dussintals korta gator och gränder kom han till Via Irnerio och iakttog fotgängarna. Bar Fontana låg tvärs över gatan. Ingen höll den under uppsikt.

Rudolph satt inklämd längst in med huvudet begravt i morgontidningen medan pipröken sakta steg i en blåaktig spiral. De hade inte träffats på tio dagar, och efter de vanliga hjärtliga hälsningsfraserna var hans första fråga: ”Tog du dig till Venedig?”

Ja, och det var en härlig upplevelse. Marco slängde ur sig namnen på alla platser som han hade läst om i resehandboken. Han pladdrade om kanalernas skönhet, den förunderliga variationen på broarnas utseende och de myllrande horderna med turister. Ett fantastiskt ställe. Han kunde knappt vänta tills han kunde åka dit igen. Rudolph bidrog med några av sina egna minnen. Marco beskrev kyrkan San Marco som om han hade varit där i en vecka.

Vart tänkte han åka nästa gång? undrade Rudolph. Förmod-ligen söderut, mot varmare väder. Sicilien, kanske, Amalfikusten. Rudolph dyrkade givetvis Sicilien och berättade om sina besök där. Efter en halvtimmes prat om resor kom Marco slutligen till saken. ”Jag reser så mycket att jag egentligen inte har någon adress. En vän i Staterna ska skicka ett paket till mig. Jag gav honom din adress på den juridiska fakulteten. Jag hoppas att du inte har något emot det.”

Rudolph tände sin pipa igen. ”Det har redan kommit. Jag fick det i går”, sa han, och orden åtföljdes av tjock rök.

Marcos hjärta hoppade över ett slag. ”Fanns det en avsändar-adress?”

”Någonstans i Virginia.”

”Bra.” Han blev genast torr i munnen. Han tog en klunk vatten och försökte dölja sin upphetsning. ”Hoppas att det inte innebar några besvär.”

”Visst inte.”

”Jag tittar in senare och hämtar det.”

”Jag finns på kontoret mellan elva och halv ett.”

”Fint, tack så mycket.” Ännu en klunk. ”Jag är bara nyfiken, men hur stort är paketet?”

Rudolph tuggade på pipskaftet och sa: ”Som en cigarrlåda, kanske.”

Det började regna kallt mitt på förmiddagen. Marco och Ermanno gick genom universitetsområdet och tog skydd i ett lugnt litet -kafé. De avslutade lektionen tidigt, främst därför att eleven var så angelägen om det. Ermanno var alltid villig att lägga av tidigt.

Eftersom Luigi inte hade bestämt någonting om lunch tillsammans kunde Marco ströva omkring som han ville, förmodligen utan att vara iakttagen. Men han var ändå försiktig. Han gjorde sina slingrande vändor och kände sig lika fånig som vanligt. Oavsett om det var fånigt eller inte var det numera ett standardför-farande. När han kom tillbaka till Via Zamboni följde han efter en grupp studenter som verkade driva omkring planlöst. Han slank in genom dörren till den juridiska fakulteten och skyndade uppför trappan, och några sekunder senare knackade han på Rudolphs halvöppna dörr.

Rudolph satt vid sin gamla skrivmaskin och knackade ut vad som föreföll vara ett personligt brev. ”Där borta”, sa han och pekade på en massa bråte på ett bord som inte hade blivit städat på årtionden. ”Det bruna som ligger överst.”

Marco tog upp paketet så likgiltigt som möjligt. ”Tack än en gång, Rudolph”, sa han, men Rudolph hade fortsatt att skriva och var inte på humör för ett besök. Han hade uppenbarligen blivit avbruten.

”För all del”, sa han över axeln och släppte ut ännu ett moln av piprök.

”Finns det en toalett i närheten?”

”Längre bort i korridoren, på vänster sida.”

”Tack. Vi ses.”

Det var en antik urinoar och tre träbås. Marco gick in i det längst bort, låste dörren, fällde ner toalettlocket och satte sig på det. Han öppnade paketet försiktigt och vek upp papperen. Det första var ett vanligt vitt ark utan brevhuvud. När han såg orden ”Käre Marco” ville han gråta.

Käre Marco

Jag behöver knappast säga att jag blev väldigt glad när du hörde av dig. Jag tackade Gud när du blev frigiven, och nu ber jag böner om att du ska vara säker. Som du vet gör jag vad som helst för att hjälpa dig.

Det här är en ”smartphone”, det allra senaste och så vidare. Européerna ligger före oss när det gäller mobiltelefoner och trådlös Internet-teknologi, så den borde fungera utmärkt där borta. Jag har skrivit några instruktioner på ett annat papper. Jag vet att det kommer att låta som grekiska för dig, men det är faktiskt inte så komplicerat.

Försök inte ringa – det är för lätt att spåra samtalet. Dessutom skulle du få uppge ett namn och öppna ett konto. Mejl är det bästa. Genom att använda KwyteMail med kryptering är det omöjligt att spåra våra meddelanden. Jag föreslår att du bara mejlar till mig. Sedan kan jag vidarebefordra -dina meddelanden.

Själv har jag köpt en ny bärbar dator som jag alltid har nära till hands.

Det här kommer att fungera, Marco. Lita på mig. Så snart du är on-line mejlar du till mig, så kan vi chatta.
Lycka till, Grinch

(5 mars)

Grinch? Det måste vara en sorts kod. Han hade inte använt deras riktiga namn.

Marco synade den smäckra apparaten, fullständigt förvirrad men samtidigt fast besluten att få den att fungera. Han kände i det lilla fodralet, hittade pengarna och räknade sedlarna som om de var av guld. Dörren till toaletten öppnades och stängdes; någon använde urinoaren. Marco vågade knappt andas. Slappna av, intalade han sig gång på gång.

Dörren öppnades och stängdes igen, och han var åter ensam. Sidan med instruktioner var skriven för hand, uppenbarligen när Neal inte hade haft mycket att göra. De löd:

Ankyo 850 PC Pocket Smartphone – fulladdat batteri – 6 timmars samtalstid före omladdning, laddare inkluderad.

Steg 1: Sök upp ett Internetkafé med trådlös uppkoppling – lista bifogas

Steg 2: Gå antingen in på kafét eller stanna inom 60 meter från det

Steg 3: Slå på telefonen, knappen sitter i övre högra hörnet

Steg 4: Titta på displayen efter ”Access Area” och sedan frågan ”Access now?” Tryck på ”Yes” under displayen och vänta

Steg 5: Tryck på tangentbordsknappen, längst ner till höger, och öppna tangentbordet

Steg 6: Klicka på ”Wi-Fi access” på displayen

Steg 7: Klicka på ”Start” för att öppna Internet-browser

Steg 8: Skriv ”www.kwytemail.com” vid markören

Steg 9: Skriv användarnamn ”Grinch456”

Steg 10: Skriv lösenord ”post hoc ergo propter hoc”

Steg 11: Klicka på ”Compose” för att skriva nytt meddelande

Steg 12: Välj min mejladress: 123Grinch@kwytemail.com

Steg 13: Skriv ditt meddelande till mig

Steg 14: Klicka på ”Encrypt Message”

Steg 15: Klicka på ”Send”

Steg 16: Bingo – jag har fått meddelandet

Det fanns fler instruktioner på baksidan, men Marco behövde en paus. Telefonen kändes tyngre för varje minut som gick medan den ställde fler frågor än gav honom svar. För någon som aldrig hade varit på ett Internetkafé var det ofattbart att man kunde använda sig av det från andra sidan gatan. Eller inom sextio meters avstånd från det.

Hans sekreterare hade alltid tagit hand om mejlflödet. Han hade alltid varit för upptagen för att sitta framför en datorskärm.

Det fanns ett instruktionshäfte som han slog upp på måfå. Han läste några rader utan att förstå någonting av det. Lita på Neal, intalade han sig.

Du har inget val, Marco. Du måste lära dig det här fanstyget.

Från en webbsida som hette www.AxEss.com hade Neal skrivit ut en lista med Internetställen som hade gratis trådlös uppkoppling i Bologna – tre kaféer, två hotell, ett bibliotek och en bokhandel.

Marco vek ihop sedlarna, stoppade dem i byxfickan och lade sakta tillbaka det andra i paketet. Han reste sig, spolade av någon anledning i toaletten och gick därifrån. Telefonen, papperen, fodralet och den lilla laddaren vilade osynliga i parkasens djupa fickor.

Regnet hade övergått i snö när han lämnade den juridiska fakulteten, men de valvtäckta trottoarerna skyddade honom och alla studenter som var på väg för att äta lunch. När han var ett stycke från universitetsområdet började han fundera på hur han kunde gömma de fantastiska små ägodelar som Neal hade skickat till honom. Telefonen skulle han alltid bära med sig och även kontanterna. Men papperen – brevet, instruktionerna och handboken – var kunde han stoppa undan dem? Ingenting var säkert i lägenheten. I ett skyltfönster såg han en fin sorts axelväska. Han gick in och frågade om den. Det var en datorväska av märket Silvo. Marinblå, vattentät och gjord av ett syntetiskt material som expediten inte kunde översätta. Den kostade sextio euro, och Marco lade dem motvilligt på disken. När köpet var klart lade han försiktigt telefonen och de andra sakerna i väskan. Utanför hängde han den över axeln och klämde fast den med högerarmen.

Väskan innebar frihet för Marco Lazzeri. Han skulle vakta den med sitt liv.

Han hittade bokhandeln på Via Ugo Bassi. Tidskrifterna fanns på andra våningen. Han stod vid ett ställ i fem minuter med en uppslagen fotbollstidning medan han höll ytterdörren under uppsikt och spanade efter misstänkta personer. Internetuppkopplingarna hade man i en liten servering på tredje våningen. Han köpte en bakelse och en Coke och satte sig i ett smalt bås varifrån han kunde observera alla som kom och gick.

Ingen kunde hitta honom där.

Han tog fram sin Ankyo 850 med så mycket tillförsikt han kunde uppbåda och ögnade igenom handboken. Han läste Neals instruktioner än en gång. Han följde dem nervöst och skrev på det lilla tangentbordet med tummarna, så som man visade i hand-boken. Efter varje steg såg han upp för att kontrollera vad som hände i serveringen.

Instruktionerna fungerade perfekt. Till sin stora förvåning var han snart on-line, och när koderna hade slagits in visade displayen att han kunde börja skriva ett meddelande. Han flyttade sakta på tummarna och skrev sitt första trådlösa mejl.

Grinch: Har fått paketet. Du anar inte hur mycket det betyder för mig. Tack för din hjälp. Är du säker på att ingen kan spåra våra meddelanden? I så fall ska jag berätta om min situation. Jag befarar att jag svävar i fara. Klockan är ungefär halv nio hos dig. Jag skickar meddelandet nu och kollar igen om några timmar. Hälsningar, Marco.

Han skickade meddelandet, stängde av telefonen och ägnade sedan en timme åt att läsa handboken. Innan han gick för att träffa Francesca slog han på telefonen igen och gick ut on-line. Han skrev in ”Google Search” och sedan ”Washington Post”. Sandbergs artikel fångade hans uppmärksamhet, och han läste igenom den.

Han hade aldrig träffat Teddy Maynard, men de hade pratat med varandra i telefon flera gånger. Det var mycket stela samtal. Mannen hade varit praktiskt taget död tio år tidigare. I sitt andra liv hade Joel haft några skärmytslingar med CIA, vanligen i samband med skumma affärer som leverantörer till försvaret försökte genomföra med hans hjälp.

Utanför bokhandeln såg Marco åt båda håll längs gatan, upptäckte inget ovanligt och påbörjade ännu en lång promenad.

Betalda benådningar? Vilken sensationell nyhet, men det var att begära för mycket att tro att en avgående president skulle ta emot sådana mutor. När Joel gjorde sin spektakulära sorti från makten hade han läst många saker om sig själv, ungefär hälften av dem sanna. Han hade på ett obehagligt sätt fått lära sig att inte tro mycket på det som skrevs i tidningarna.

21

Vid en anonym, onumrerad och intetsägande byggnad på gatan Pinsker i centrala Tel Aviv gick en agent som hette Efraim in från trottoaren och förbi hissen till en korridor
där det fanns en låst dörr. Det fanns inget vred eller handtag. Han tog upp någonting som liknade en liten fjärrkontroll ur fickan och riktade den mot dörren. Grova reglar drogs undan någonstans, och sedan hördes ett högt klick när dörren öppnades. Den ledde in till ett av de många gömställen som Mossad, den israeliska hemliga polisen, förfogade över. Det hade fyra rum – två med våningssängar där Efraim och hans tre kolleger sov, ett litet kök där de lagade sina enkla måltider och ett stort och belamrat arbetsrum där de tillbringade flera timmar varje dag med att planera en operation som i praktiken varit slumrande i sex år men plötsligt fått högsta prioritet.

De fyra männen tillhörde kidon, en liten och tätt sammanhållen grupp av ytterst skickliga agenter vars främsta uppgift var likvideringar. Snabba, effektiva och tysta lönnmord. Deras offer var fiender till Israel som inte kunde ställas inför rätta därför att landets domstolar saknade jurisdiktion. De flesta fanns i arabiska och islamiska länder, men kidon användes ofta i det forna Sovjetblocket, Europa, Asien och till och med i Nordkorea och USA. De kändes inte vid några gränser eller begränsningar; ingenting kunde hindra dem från att undanröja personer som ville förgöra Israel. Männen och kvinnorna i kidon hade oinskränkt rätt att döda för sitt lands räkning. När ett offer väl blivit skriftligen godkänt av den sittande premiärministern utarbetade man en operationsplan och satte ihop ett team, och sedan var Israels fiende så gott som död. Det hade sällan varit svårt att erhålla ett sådant godkännande från högsta ort.

Det mesta av spaningsmaterialet var föråldrat. Det innehöll till största delen värdelös bakgrundsinformation om Joel Backman, uppgifter som hade samlats in för många år sedan. De visste allt om hans kaotiska privatliv – de tre exfruarna, de tre barnen, de tidigare kompanjonerna, älskarinnorna, klienterna och de förlorade gamla vännerna i Washingtons maktkretsar. När likvideringen blev godkänd sex år tidigare hade ett annat team samlat in dessa bakgrundsuppgifter om Backman. Preliminära planer på att döda honom i en förment bilolycka i Washington hade övergivits när han plötsligt erkände sig skyldig och flydde till fängelset. Inte ens kidon kunde komma åt honom i isoleringscellen på Rudley.

Nu var det enda viktiga i bakgrundsinformationen hans son. Sedan den överraskande benådningen och försvinnandet sju veckor tidigare hade två agenter från Mossad hållit Neal Backman under noggrann uppsikt. De avlöste varandra var tredje eller var fjärde dag för att ingen i Culpeper, Virginia, skulle bli misstänksam; småstäder med nyfikna grannar och uttråkade poliser innebar enorma utmaningar. En agent, en vacker kvinna med tysk brytning, hade rentav småpratat med Neal på Main Street. Hon påstod sig vara turist och ville veta hur man kom till Montpelier, president James Madisons närliggande hemort. Hon flörtade med honom, försökte åtminstone göra det, och var fullt beredd att gå ännu längre. Men han nappade inte på betet. De avlyssnade hans telefoner i hemmet och på kontoret och snappade upp hans mobilsamtal. I ett laboratorium i Tel Aviv läste de hans mejl från kontoret och även från hemmet. De kontrollerade hans bankkonto och hans kreditkortsköp. De visste att han hade avlagt ett snabbt besök i Alexandria sex dagar tidigare, men de visste inte varför.

De bevakade även Backmans mor i Oakland, men den stackars gamla damen höll snabbt på att tyna bort. I flera år hade de övervägt att ge henne ett giftpiller ur sin häpnadsväckande arsenal. -Sedan skulle de ligga i bakhåll för sonen vid begravningen. Kidons bestämmelser om likvideringar förbjöd emellertid att man dödade familjemedlemmar såvida inte även de utgjorde ett hot mot Israels säkerhet.

Idén fanns dock fortfarande där, och Amos var dess ivrigaste förespråkare.

De ville döda Backman, men de ville dessutom att han skulle leva i några timmar innan han gav upp andan. De behövde prata med honom och ställa vissa frågor, och om han vägrade att svara visste de hur de skulle få honom att göra det. Alla pratade med Mossad när de verkligen ville ha svar.

”Vi har hittat sex agenter som talar italienska”, sa Efraim. ”Två av dem kommer till ett möte här klockan tre i eftermiddag.” Ingen av de fyra männen talade italienska, men de behärskade engelska och även arabiska perfekt. Tillsammans kunde de göra sig förstådda på åtta andra språk.

Var och en av dem hade stridserfarenhet, omfattande dator-utbildning och stor kunnighet i hur man tog sig över gränser (med eller utan identitetshandlingar), förhörsteknik, förklädnader och förfalskningar. De hade dessutom förmågan att kunna döda kallblodigt utan samvetskval. Medelåldern var trettiofyra år, och de hade deltagit i minst fem framgångsrika likvideringar.

När teamet var klart att agera skulle det ha tolv medlemmar. Fyra skulle utföra själva likvideringen medan de andra åtta stod för skydd, spaning och taktiskt stöd och städade upp efteråt.

”Har vi en adress?” frågade Amos vid datorn.

”Nej, inte än”, sa Efraim. ”Och jag är inte säker på att vi kommer att få en. Det här har vi fått genom kontraspionaget.”

”Det finns en halv miljon människor i Bologna”, sa Amos, nästan till sig själv.

”Fyrahundratusen”, sa Shaul. ”Och hundratusen av dem är studenter.”

”Det är meningen att vi ska få en bild av honom”, sa Efraim, och de andra tre avbröt det de höll på med och såg upp. ”Det finns ett fotografi av Backman någonstans, ett som är taget nyligen, -efter fängelset. Det är fullt möjligt att komma över en kopia.”

”Det skulle sannerligen vara till stor hjälp”, sa Rafi.

De hade hundra gamla foton av Backman. De hade studerat varenda kvadratcentimeter av hans ansikte, varenda rynka, varenda åder i ögonen och vartenda hårstrå på huvudet. De hade räknat hans tänder och hade kopior av hans tandläkarjournal. I andra änden av staden hade experterna på Israels centrala institut för underrättelseverksamhet och särskilda uppdrag, även kallat Mossad, tagit fram utmärkta datorbilder av hur Backman borde se ut nu, sex år sedan han visade upp sig för omvärlden senast. Det fanns en serie digitala projiceringar av Backmans ansikte om han skulle väga stadiga 110 kilo, vilket han gjorde när han erkände sig skyldig, och en annan serie om han skulle väga 80 kilo, vilket han enligt uppgift gjorde nu. De hade arbetat med hans hår, låtit det vara naturligt och förutsagt vilken färg det skulle ha på en femtiotvå-årig man. De färgade det svart, rött och brunt. De gjorde det kort och lät det vara längre. De satte ett dussin olika glasögon på hans näsa och lade sedan till skägg, först mörkt och sedan grått.

Det viktigaste var ögonen. Studera ögonen.

Efraim var gruppens ledare, men Amos var den äldste av dem. Han hade blivit satt på fallet Backman 1998, när Mossad fick höra rykten om att JAM-programmet bjöds ut av en inflytelserik lobbyist i Washington. Via ambassadören i Washington försökte israe-lerna köpa JAM och trodde att affären var i hamn men blev snuvade när Backman och Jacy Hubbard vände sig till andra med sin produkt.

Priset blev aldrig känt. Affären blev aldrig fullbordad. En del pengar bytte ägare, men av någon anledning levererade Backman aldrig produkten.

Var fanns den nu? Hade den över huvud taget existerat?

Det var bara Backman som visste det.

Det sex år långa uppehållet i jakten på Joel Backman hade gett Amos gott om tid att fylla i en del luckor. Han trodde, och det gjorde även hans överordnade, att satellitsystemet som kallades Neptunus var en kinesisk skapelse; att kineserna hade lagt ner en stor del av landets valutareserv på att konstruera det; att de hade stulit värdefull teknologi från amerikanerna för att kunna göra det; att de på ett lysande sätt hade maskerat uppskjutningen av systemet och lurat amerikanska, ryska och israeliska satelliter; samt att de inte hade kunnat omprogrammera systemet så att det slog ut den mjukvara som JAM hade installerat. Neptunus var värdelöst utan JAM, och kineserna skulle lämna ifrån sig sin berömda mur för att få tag i det och Backman.

Amos, och Mossad, trodde dessutom att Farooq Khan, den siste överlevande av de tre männen och den främste programmeraren, hade spårats upp av kineserna och blivit likviderad åtta månader tidigare. Mossad var honom på spåren när han försvann.

De trodde vidare att amerikanerna fortfarande inte var säkra på vem som hade byggt Neptunus, och denna underrättelsemiss var en pinsamhet som såg ut att bli permanent. Amerikanska satelliter hade varit de dominerande i fyrtio år, och de var så effektiva att de kunde se genom moln, upptäcka ett maskingevär i ett tält, fånga upp en elektronisk överföring från en knarkhandlare, tjuvlyssna på ett samtal i en byggnad och hitta olja i öknen med hjälp av infra-röda bilder. De var kolossalt överlägsna allt som ryssarna hade skickat upp. Att ett annat system med lika avancerad eller mer avancerad teknologi kunde utformas, konstrueras, sändas upp och göras funktionsdugligt utan CIA:s och Pentagons vetskap hade varit otänkbart.

De israeliska satelliterna var mycket effektiva, men inte lika effektiva som amerikanernas. Nu verkade det inom underrättelsevärlden som om Neptunus var mer avancerat än någonting som amerikanerna hade tagit fram.

Detta var bara antaganden; mycket lite av det hade gått att bekräfta. Det enda exemplaret av JAM hade gömts undan. Dess skapare var döda.

Amos hade levt med fallet i nästan sju år, och att ett nytt team hade satts ihop och nu ägnade sig åt intensiv planering gjorde honom väldigt upprymd. Det var mycket ont om tid. Kineserna kunde spränga halva Italien i luften om de trodde att Backman skulle ligga död i ruinerna. Amerikanerna kunde också försöka komma åt honom. På amerikansk mark skyddades han av konstitutionen med dess alla garantier. Lagen krävde att han fick en rätt-vis behandling och sedan slängdes i fängelse med bevakning dygnet runt. Men på andra sidan jordklotet var han lovligt byte.

Kidon hade använts för att undanröja ett antal vilsekomna israe-ler, men aldrig i hemlandet. Det var likadant för amerikanerna.

Neal Backman förvarade sin nya och mycket tunna bärbara dator i samma gamla nötta portfölj som han tog med sig hem varje kväll. Lisa hade inte lagt märke till den därför att han aldrig tog upp den. Han hade den nära till hands, aldrig mer än ett eller ett par steg ifrån sig.

Han ändrade sina morgonrutiner något. Han hade köpt ett kort på Jerry’s Java, en nystartad kafékedja som försökte locka till sig kunder med exklusivt kaffe, gratis dagstidningar och tidskrifter och trådlös Internetuppkoppling. Kedjan hade byggt om en övergiven tacorestaurang i utkanten av staden och piffat upp den med snitsig inredning, och under de båda första månaderna gick affärerna lysande.

Han hade tre bilar framför sig vid drive-through-luckan. Datorn vilade i hans knä, precis under ratten. Han beställde en dubbel mocca utan vispgrädde och väntade på att bilarna framför honom skulle krypa framåt. Under tiden skrev han på tangentbordet med båda händerna. När han väl var on-line gick han snabbt in på KwyteMail. Han skrev in sitt användarnamn – Grinch123 – och sedan lösenordet – post hoc ergo propter hoc. Några sekunder senare hade han det framför sig – det första meddelandet från fadern.

Neal höll andan medan han läste det, andades sedan ut tungt och rullade framåt. Det fungerade! Gamlingen hade listat ut det!

Han skrev snabbt:

Marco: Våra meddelanden kan inte spåras. Du kan skriva precis vad du vill, men det är alltid bäst att säga så lite som möjligt. Glad att du är där och inte på Rudley. Jag tänker gå on-line varje dag vid den här tiden – strax före åtta. Måste sluta nu. Grinch.

Han lade datorn på passagerarsätet, vevade ner sidorutan och betalade nästan fyra dollar för en kopp kaffe. När han körde därifrån sneglade han hela tiden på datorn för att se hur länge uppkopplingen skulle fungera. Han svängde ut på gatan, och signalen försvann efter bara sextio meter.

I november, efter Arthur Morgans förkrossande förlust, hade Teddy Maynard börjat planera strategiskt för Backmans benådning. Han var som vanligt pedantiskt omsorgsfull när han för-beredde den dag då mullvadar skulle läcka uppgiften om var Backman befann sig. För att kunna tipsa kineserna, och göra det på ett sätt som inte skulle väcka misstankar, började Teddy leta efter en perfekt tjallare.

Hon hette Helen Wang, en kinesisk-amerikanska i femte generationen som i åtta år hade arbetat i Langley som analytiker i asiatiska frågor. Hon var mycket begåvad, mycket vacker och talade hygglig mandarin. Teddy ordnade med en tillfällig befattning på utrikesdepartementet, och där började hon skaffa sig kontakter med kinesiska diplomater, varav några själva var spioner och de flesta ständigt på jakt efter nya agenter.

Kineserna var ökända för sin aggressiva rekryteringstaktik. Varje år skrevs 25 000 kinesiska studenter in på amerikanska universitet, och landets hemliga polis höll koll på dem allihop. Kinesiska affärsmän förväntades samarbeta med underrättelsetjänsten när de åkte hem igen. De tusentals amerikanska företag som var verksamma i landet bevakades ständigt. Man gjorde efterforskningar om cheferna och iakttog dem. Ibland tog man kontakt med lovande kandidater.

När Helen Wang ”råkade” nämna att hon tidigare hade arbetat några år inom CIA och att hon hoppades kunna återvända dit snart, drog hon genast till sig uppmärksamhet från underrättelsecheferna i Beijing. Hon tackade ja till en inbjudan från en ny bekantskap om att äta lunch på en flott restaurang i Washington och sedan en middag. Hon spelade sin roll fantastiskt bra och verkade tveksamt inställd till deras närmanden men sa alltid ett motvilligt ja. Hennes detaljerade PM levererades med bud till Teddy efter varje möte.

När Backman plötsligt blev frigiven och det stod klart att han hade gömts undan någonstans och inte skulle dyka upp, satte kineserna enorm press på Helen Wang. De erbjöd henne 100 000 dollar för information om var han fanns. Hon verkade bli skrämd av erbjudandet och avbröt kontakten i några dagar. Vid exakt rätt tidpunkt såg Teddy till att hennes anställning på utrikesdepartementet upphörde och att hon kallades tillbaka till Langley. Under två veckor hade hon ingenting med spionerna på den kinesiska ambassaden att göra.

Sedan ringde hon till dem, och summan höjdes snart till 500 000 dollar. Helen blev fräck och krävde en miljon. Hon hävdade att hon riskerade att förlora sitt jobb och sin frihet, så det var sannerligen inte för mycket. Kineserna gick med på det.

Dagen efter Teddys avsked ringde hon till sin kontaktman och bad om ett möte. Hon gav honom ett papper med instruktioner om en penningöverföring till en bank i Panama, till ett konto som i hemlighet ägdes av CIA. När pengarna fanns på det, sa hon, skulle de träffas igen, och då skulle hon meddela var Joel Backman höll hus. Hon skulle dessutom ge dem ett nytaget fotografi av honom.

Överlämnandet skedde med en ”passering”, ett faktiskt möte mellan mullvaden och kontaktmannen på ett sätt som gjorde att ingen skulle märka något ovanligt. Efter arbetet stannade Helen Wang till vid en Krogerbutik i Bethesda. Hon gick till slutet av den tolfte gången mellan hyllorna, där det fanns tidskrifter och pocketböcker. Kontaktmannen uppehöll sig vid tidningsstället med ett exemplar av Lacrosse Magazine. Helen tog ett annat exemplar av samma tidskrift och stoppade snabbt in ett kuvert i den. Hon lyckades se hyfsat uttråkad ut när hon ögnade igenom den och satte sedan tillbaka den i stället. Nu bläddrade kontaktmannen i sporttidningarna. Helen gick därifrån, men inte förrän hon hade sett honom ta hennes exemplar av Lacrosse Magazine.

För en gångs skull behövdes inget hemlighetsmakeri. Helens vänner från CIA iakttog dem inte, för det var de som hade arrangerat överlämningen. De hade känt till hennes kontaktman i åratal.

Kuvertet innehöll ett enda papper – en tjugo gånger tjugofem centimeter stor fotokopia i färg av ett fotografi av Joel Backman, taget när han tydligen gick längs en gata. Han var mycket smalare, hade början till ett gråsprängt bockskägg och bar kläder och glasögon i europeisk stil. Skrivet för hand längst ner på papperet stod: Joel Backman, Via Fondazza, Bologna, Italien. Kontaktmannen glodde på det när han satt i sin bil, och sedan körde han snabbt till folkrepubliken Kinas ambassad på Wisconsin Avenue i Washington.

Först verkade ryssarna inte vara intresserade av var Joel Backman uppehöll sig. Deras kommunikationer tolkades på ett antal sätt i Langley. Inga tidiga slutsatser kunde dras, inga ansågs möjliga. I många år hade ryssarna i hemlighet hävdat att det så kallade Neptunussystemet var deras, och detta hade i hög grad bidragit till förvirringen inom CIA.

Till underrättelsevärldens stora förvåning lyckades ryssarna hålla cirka 160 satelliter uppe varje år, ungefär lika många som det forna Sovjetunionen. Landets betydande närvaro i rymden hade inte krympt så som Pentagon och CIA hade förutspått.

En avhoppare från GRU, den ryska militära underrättelsetjänsten, som axlat KGB:s mantel, informerade 1999 CIA om att Neptunus inte var ryssarnas egendom. De hade blivit lika överrumplade som amerikanerna. Man riktade misstankarna mot Kina, som låg långt efter i satellitkapplöpningen.

Eller gjorde de det?

Ryssarna ville veta allt om Neptunus, men de var inte beredda att betala för information om Backman. När utspelen från Langley ignorerades mejlades samma färgfotografi som hade sålts till kineserna anonymt till fyra ryska underrättelsechefer som arbetade under diplomatisk täckmantel i Europa.

Läckan till saudierna skedde med hjälp av en direktör för ett amerikanskt oljebolag med kontor i Riyadh. Mannens namn var Taggett, och han hade bott där i mer än tjugo år. Han talade flytande arabiska och rörde sig så väl i de sociala kretsarna som någon utlänning kunde göra. Han var särskilt god vän med en byråkrat på mellannivå inom det saudiska utrikesministeriet, och när de drack te tillsammans sent en eftermiddag talade han om för denne att hans bolag en gång hade företrätts av Joel Backman. Dessutom, och mycket viktigare, påstod sig Taggett veta var Backman gömde sig.

Fem timmar senare väcktes Taggett av dörrklockan. Tre unga män i strikta kostymer trängde sig in i lägenheten och undrade om han hade tid ett ögonblick. De bad om ursäkt, förklarade att de tillhörde någon gren av den saudiska polisen och behövde verkligen prata med honom. När Taggett blev pressad uppgav han motvilligt de uppgifter som han hade blivit instruerad att avslöja.

Joel Backman gömde sig i Bologna i Italien, under ett annat namn. Det var allt han visste.

Kunde han ta reda på mer? undrade de.

Kanske.

De frågade om han kunde åka därifrån nästa morgon, resa hem till bolagets huvudkontor i New York och gräva fram fler uppgifter om Backman. Det var oerhört viktigt för den saudiska rege-ringen och den kungliga familjen.

Taggett gick med på att göra det. Vad som helst för kungens skull.

22

I maj vare år, strax före Kristi Himmelfärdsdag, vandrar invånarna i Bologna uppför Colle della Guardia från Saragozza-
porten, genom den längsta sammanhållna pelargången i värl-
den, under alla de 666 valven och förbi de femton kapellen upp till krönet, till Santuario di San Luca. I kyrkan hämtar de sin madonnastaty och tar sig tillbaka till staden, där de tågar i procession förbi alla åskådare längs gatorna och till slut placerar henne i kate-dralen San Pietro. Där får hon stanna i åtta dagar tills ännu en parad för henne tillbaka. Festivalen är unik för Bologna och har hållits oavbrutet sedan 1476.

Medan Francesca och Joel satt i Santuario di San Luca beskrev hon ritualen och hur mycket den betydde för Bolognas invånare. Det var vackert, men vad Marco anbelangade var det bara ännu en tom kyrka.

Den här gången hade de tagit bussen och därmed undvikit de 666 valven och den 3,6 kilometer långa vandringen uppför sluttningen. Det värkte fortfarande i hans vader efter det förra besöket, tre dagar tidigare.

Hon var så upptagen av betydelsefulla saker att hon började tala engelska utan att verka märka det. Han beklagade sig inte. När hon var klar med festivalen började hon peka ut intressanta detaljer i katedralen – kupolens arkitektur och konstruktion samt freskomålningarna. Marco försökte förtvivlat vara uppmärksam. Bolognas kupoler, bleknade fresker, marmorkryptor och döda helgon började smälta samman, och han kom på sig själv med att tänka på varmare väder. Då kunde de ha varit utomhus och pratat. De kunde ha besökt stadens underbara parker, och om hon så mycket som nämnde en katedral skulle han göra uppror.

Hon tänkte inte på varmare väder. Hennes tankar fanns någon annanstans.

”Du har redan pratat om den”, avbröt han när hon pekade på en målning ovanför dopkapellet.

”Förlåt. Tråkar jag ut dig?”

Han tänkte häva ur sig sanningen, men istället sa han: ”Nej, men jag har sett tillräckligt.”

De lämnade helgedomen och gick runt till baksidan och hennes hemliga stig till den bästa utsikten över staden. Den sista snön smälte snabbt på tegeltaken. Det var den artonde mars.

Hon tände en cigarrett och verkade nöja sig med att beundra Bologna under tystnad. ”Tycker du om min stad?” frågade hon till slut.

”Ja, väldigt mycket.”

”Vad är det med den du tycker om?”

Efter sex år i fängelse skulle han tycka om vilken stad som helst. Han tänkte efter ett ögonblick och sa sedan: ”Det är en riktig stad med folk som bor där de arbetar. Den är säker, ren och tidlös. Saker och ting har inte förändrats mycket genom århundradena. Invånarna gläder sig åt sin historia, och de är stolta över det de har åstadkommit.”

Hon nickade kort och uppskattade hans analys. ”Amerikaner förbluffar mig”, sa hon. ”När jag guidar dem genom Bologna har de alltid så bråttom, de är alltid otåliga att bese en sevärdhet så att de kan bocka av den på listan och gå vidare till nästa. De frågar alltid om nästa dag och nästa igen. Varför är det så?”

”Jag är nog inte rätt person att fråga.”

”Varför det?”

”Jag är kanadensare, eller hur?”

”Du är inte kanadensare.”

”Nej, det är jag inte. Jag är från Washington.”

”Jag har varit där. Jag har aldrig sett så många människor springa omkring utan att vara på väg någonstans. Jag förstår inte varför man vill ha ett så hektiskt liv. Allt måste gå så fort – arbete, mat, sex.”

”Jag har inte legat med någon på sex år.”

Hon gav honom ett ögonkast som ställde flera frågor. ”Jag vill faktiskt inte prata om det.”

”Det var du som tog upp saken.”

Hon blossade på cigarretten när stämningen lättades upp. ”Varför har du inte haft sex på sex år?”

”Därför att jag satt i fängelse, i isoleringscell.”

Hon ryckte till och verkade räta på ryggen. ”Dödade du någon?”

”Nej, inget sådant. Jag är ganska harmlös.”

Ännu en paus, ännu ett bloss. ”Varför är du här?”

”Det vet jag faktiskt inte.”

”Hur länge kommer du att stanna?”

”Det kan kanske Luigi svara på.”

”Luigi”, sa hon som om hon ville spotta. Hon vände sig om och började gå. Han följde efter därför att det var meningen att han skulle göra det. ”Varför gömmer du dig?” frågade hon.

”Det är en väldigt lång historia, och du vill nog inte höra den.”

”Svävar du i fara?”

”Jag tror det. Jag vet inte hur allvarligt det är, men låt oss säga att jag inte vågar använda mitt riktiga namn, och jag vågar inte åka hem.”

”Det tycker jag låter farligt. Var kommer Luigi in i bilden?”

”Han skyddar mig, tror jag.”

”Hur länge då?”

”Det vet jag inte.”

”Varför försvinner du inte bara?”

”Det är det jag gör nu. Jag är mitt uppe i försvinnandet. Och vart skulle jag ta vägen? Jag har inga pengar, inget pass, inga identitetshandlingar. Officiellt existerar jag inte.”

”Det här låter väldigt förvirrande.”

”Ja. Vi kan väl låta det vara.”

Han sneglade åt sidan en sekund och såg inte när hon ramlade. Hon bar svarta skinnboots med låga klackar och slant till med den vänstra på den smala och steniga stigen. Hon flämtade till, föll tungt och tog samtidigt emot sig med båda händerna. Hennes handväska flög framåt. Hon skrek något på italienska. Marco böjde sig snabbt ner för att hjälpa henne upp.

”Det är vristen”, sa hon och grimaserade. Hennes ögon var redan fuktiga, och det vackra ansiktet var förvridet av smärta. ”Jag måsta ha snavat”, sa hon. ”Förlåt mig.” Hon kämpade mot tårarna men gav snabbt upp.

”Det är okej, det är okej”, sa Marco, stående på knä framför henne. ”Får jag röra vid den?”

Hon lyfte sakta på vänsterbenet, men det gjorde för ont.

”Vi låter kängan vara på”, sa Marco och kände otroligt försiktigt på den.

”Jag tror att den är bruten”, sa hon. Hon tog upp en pappersnäsduk ur fickan och torkade ögonen. Hon andades tungt och skar tänder. ”Förlåt mig.”

”Det är okej.” Marco såg sig omkring – de var väldigt ensamma. Bussen upp till San Luca hade varit nästan tom, och de hade inte sett till någon de senaste tio minuterna. ”Jag … går in och hämtar hjälp.”

”Ja, tack, gör det.”

”Stanna här. Jag är strax tillbaka.” Han klappade henne på knät, och hon lyckades le. Sedan skyndade han iväg och var själv nära att ramla. Han sprang till kyrkans baksida utan att se någon. Var ligger kontoret i en katedral? Var finns intendenten, administra-tören eller prästen? Vem ansvarade för stället? Han rundade San Luca två gånger innan han fick se en vaktmästare komma ut genom en delvis dold dörr vid trädgården.

”Mi può aiutare?” ropade han. Kan ni hjälpa mig?

Vaktmästaren stirrade utan att säga någonting. Marco var säker på att hans uttal var tydligt. Han gick närmare och sa: ”La mia amica si é fatta male.” Min kvinnliga vän har gjort sig illa.

”Dov’è?” grymtade mannen. Var då?

Marco pekade och sa: ”Lì, dietro alla chiesa.” Där borta, bakom kyrkan.

”Aspetti.” Vänta. Mannen vände sig om, gick tillbaka till dörren och öppnade den.

”Si sbrighi, per favora.” Var snäll och skynda er.

En minut eller två släpade sig fram medan Marco väntade nervöst och ville rusa tillbaka och titta till Francesca. Om hon hade brutit vristen kunde hon snabbt råka i chocktillstånd. En större dörr nedanför dopkapellet öppnades, och en man i kostym kom utspringande med vaktmästaren efter sig.

”La mia amica è caduta”, sa Marco. Min vän föll omkull.

”Var är hon?” frågade den kostymklädde mannen på utmärkt engelska. De sneddade över en liten uteplats av tegel och undvek den osmälta snön.

”På baksidan, vid den nedre avsatsen. Det är vristen – hon tror att den är bruten. Vi behöver kanske en ambulans.”

Den kostymklädde snäste något över axeln till vaktmästaren, som försvann.

Francesca satt längst ut på bänken med så mycket värdighet som möjligt. Hon tryckte pappersservetten mot munnen, men hon hade slutat gråta. Mannen visste inte vad hon hette, men han hade uppenbarligen sett henne vid San Luca förut. De pratade på italienska med varandra, och Marco missade det mesta av det.

Hon hade fortfarande kängan på sig, och de enades om att den borde sitta kvar för att förhindra svullnad. Den kostymklädde mannen, som hette Coletta, verkade känna till första hjälpen. Han undersökte hennes knän och händer. De var rispade och ömma, men hon blödde inte. ”Det är bara en stukning”, sa hon. ”Jag tror faktiskt inte att den är bruten.”

”Det kommer att dröja en evighet innan ambulansen är här”, sa Coletta. ”Jag kör er till sjukhuset.”

Ett signalhorn ljöd i närheten. Vaktmästaren hade hämtat en bil och kört så nära som möjligt.

”Jag tror att jag kan gå”, sa Francesca tappert och försökte resa sig upp.

”Nej, vi hjälper dig”, sa Marco. De tog tag i var sin armbåge och lyfte sakta upp henne på fötter. Hon grimaserade när hon belastade vänsterfoten men sa: ”Den är inte bruten. Det är bara en stukning.” Hon insisterade på att gå. De till hälften bar henne mot bilen.

Herr Coletta tog befälet och placerade dem i baksätet så att hon hade fötterna i Marcos knä, högt, och ryggen mot bilens vänstra bakdörr. När passagerarna var på plats hoppade han in bakom ratten och lade in växeln. De backade sakta längs en buskkantad körväg och ut på en litet större, asfalterad väg. Snart rullade de nerför sluttningen mot Bologna.

Francesca satte på sig solglasögonen för att dölja ögonen. Marco såg lite blod på hennes vänstra knä. Han tog pappersnäsduken från henne och började torka bort det. ”Tack så mycket”, viskade hon. ”Jag är ledsen att jag fördärvade din dag.”

”Lägg av med det där”, sa han med ett leende.

Det var faktiskt den bästa dagen tillsammans med Francesca. Missödet gjorde henne ödmjuk och fick henne att verka mer mänsklig. Det framkallade, om än ofrivilligt, äkta känslor. Det tilllät uppriktig fysisk kontakt, en person som verkligen försökte hjälpa en annan. Det släppte in honom i hennes liv. Vad som än hände härnäst, oavsett om det var på sjukhuset eller i hennes hem, skulle han vara där en stund. Just då behövde hon honom, även om hon absolut inte ville att det skulle vara så.

Medan Marco höll upp hennes fötter och stirrade tomt ut genom sidorutan insåg han hur förtvivlat han längtade efter någon sorts relation med någon.

Vem som helst.

Nedanför sluttningen sa hon till herr Coletta: ”Jag skulle vilja åka till min lägenhet.”

Han tittade i backspegeln och sa: ”Men jag tycker att ni bör uppsöka en läkare.”

”Senare, kanske. Jag ska vila ett tag och se hur det känns.” Beslutet var fattat; det skulle vara meningslöst att diskutera saken.

Även Marco hade råd att ge henne, men han höll inne med dem. Han ville se var hon bodde.

”Nåväl”, sa Coletta.

”Det är Via Minzoni, nära järnvägsstationen.”

Marco log för sig själv, riktigt stolt över att han kände till den gatan. Han kunde föreställa sig den på en karta, i norra utkanten av den gamla staden, ett fint område men inte det mest exklusiva. Han hade gått där vid minst ett tillfälle. Han hade faktiskt hittat ett morgonöppet kafé där gatan slutade vid Piazza dei Martiri. Medan de for vidare i eftermiddagstrafiken tittade Marco på varenda gatuskylt och noterade varenda korsning, och han visste hela tiden exakt var de var.

Inte ett ord till blev sagt. Han höll i hennes fötter, och de eleganta men välanvända svarta bootsen smutsade ner hans yllebyxor lite. Just då struntade han fullständigt i det. När de svängde in på Via Minzoni sa hon: ”Det är två kvarter bort, på höger sida.” Några sekunder senare sa hon. ”Där framme. Det finns en ledig plats bakom den gröna BMW:n.”

De hjälpte henne försiktigt ut ur baksätet till trottoaren, där hon gjorde sig fri ett ögonblick och försökte gå. Vristen vek sig, och de fångade upp henne. ”Jag bor på andra våningen”, sa hon och bet ihop tänderna. Det fanns åtta lägenheter. Marco såg noga på när hon tryckte på knappen intill namnet Giovanni Ferro. En kvinnlig röst svarade.

”Det är Francesca”, sa hon, och det klickade i låset. De gick in i en entré som var mörk och sjabbig. Till höger fanns en hiss vars dörr stod öppen och väntade. Tillsammans fyllde de ut den helt. ”Det känns faktiskt bra nu”, sa hon, och det stod klart att hon försökte göra sig av med både Marco och herr Coletta.

”Vi måste se till att du får lite is på vristen”, sa Marco när de mycket sakta åkte upp.

Hissen stannade med ett slamrande ljud. Till slut kunde de öppna dörren och hasa ut medan båda männen fortfarande höll i Francescas armbågar. Hennes lägenhetsdörr var bara några steg bort, och när de kom fram till den ansåg Coletta att han hade gjort tillräckligt.

”Jag beklagar verkligen det här”, sa han. ”Om det blir några läkar-kostnader kan ni väl ringa till mig?”

”Nej, men det var väldigt vänligt av er. Tack så mycket.”

”Tack”, sa Marco och höll kvar i henne. Han tryckte på ringklockans knapp och väntade medan Coletta försvann in i hissen igen och lämnade dem. Hon drog sig undan och sa: ”Det är bra nu, Marco. Jag klarar mig själv. Min mor är här i dag.”

Han hade hoppats att hon skulle be honom följa med in, men han kunde inte vara påstridig. Händelsen var över såvitt honom anbelangade, och han hade fått veta mer än han kunde ha väntat sig. Han log, släppte hennes arm och skulle just säga adjö när det klickade högljutt i dörrens lås. Hon vände sig mot den, och när hon gjorde det lät hon tyngden vila på den skadade vristen. Den vek sig igen, och det fick henne att flämta till och sträcka sig efter honom.

Dörren öppnades just som Francesca svimmade.

Modern hette signora Altonelli, en dam i sjuttioårsåldern som inte talade engelska och under de första förvirrade minuterna trodde att Marco hade gjort dottern illa på något sätt. Hans stapplande italienska visade sig otillräcklig, särskilt i ett så spänt ögonblick. Han bar Francesca till soffan, lyfte upp hennes fötter och lyckades förmedla uppmaningen: ”Ghiaccio, ghiaccio.” Is. Hon backade motvilligt undan och försvann sedan till köket.

Francesca skruvade på sig när modern kom tillbaka med en våt kökshandduk och en liten plastpåse med isbitar.

”Du svimmade”, sa Marco, lutad över henne. Hon kramade hans hand och såg sig snabbt omkring.

”Chi è?” sa modern misstänksamt. Vem är han?

”Un amico.” En vän. Han baddade hennes ansikte med handduken, och hon piggnade snart till. På den snabbaste italienska han hittills hade fått höra förklarade hon för modern vad som hade hänt. Ordsalvorna fram och tillbaka gjorde honom yr i huvudet när han försökte uppfatta några av dem, och sedan gav han upp. Plötsligt log signora Altonelli och klappade honom uppskattande på axeln. Duktig pojke.

När hon försvann igen sa Francesca: ”Hon ska ordna med kaffe.”

”Bra.” Han hade dragit fram en pall till soffan och satt där och väntade. ”Vi borde lägga is på det där”, sa han.

”Ja, det borde vi.”

De tittade på hennes boots båda två. ”Kan du ta av dem?” undrade hon.

”Visst.” Han drog ner dragkedjan på den högra och tog av den som om hon hade skadat högerfoten också. Han var ännu försiktigare med den vänstra. Varje liten rörelse orsakade smärta, och vid ett tillfälle sa han: ”Vill du hellre göra det själv?”

”Nej, fortsätt, snälla du.” Dragkedjan slutade nästan exakt vid vristen, och svullnaden gjorde det svårt att få av kängan. Efter en lång stunds varligt lirkande, medan patienten led med hopbitna tänder, kom kängan av.

Hon bar svarta strumpor. Marco synade dem och tillkännagav: ”De måste också av.”

”Ja, det måste de.” Modern kom tillbaka och avfyrade någonting på italienska. ”Du kan väl vänta i köket?” sa Francesca till Marco.

Köket var litet men oklanderligt inrett, mycket modernt med krom och glas och inte en outnyttjad kvadratcentimeter. På väggarna vid den lilla frukosthörnan hängde färggrann abstrakt konst. Han väntade och hörde dem snattra i munnen på varandra.

De fick av henne strumporna utan att förvärra skadan. När Marco kom tillbaka till vardagsrummet placerade signorina Altonelli ispåsen runt den vänstra vristen.

”Hon säger att den inte är bruten”, sa Francesca till honom. ”Hon arbetade på ett sjukhus i många år.”

”Bor hon i Bologna?”

”I Imola, några kilometer utanför.”

Han visste exakt var det låg, i varje fall på kartan. ”Jag ska väl gå nu”, sa han. Han ville inte göra det, men med ens kände han sig som en inkräktare.

”Jag tror att du behöver lite kaffe”, sa Francesca. Modern skyndade iväg till köket igen.

”Det känns som om jag tränger mig på”, sa han.

”Nej, jag ber dig, det är det minsta jag kan göra efter allt du har gjort för min skull.”

Modern kom tillbaka med ett glas vatten och två tabletter. Francesca svalde dem och lutade huvudet mot ett par kuddar. Hon utväxlade några korta meningar med modern, såg sedan på honom och sa: ”Hon har en chokladtårta i kylskåpet. Vill du smaka på den?”

”Ja tack.”

Modern stegade iväg igen. Nu nynnade hon och var riktigt belåten med att ha någon att ta hand om och någon att utspisa. Marco satte sig på pallen. ”Har du ont?”

”Ja, det har jag”, sa hon och log. ”Jag kan inte ljuga. Det gör ont.”

Han kunde inte komma på något lämpligt att säga, så han återvände till säker mark. ”Det hände så fort”, sa han. De ägnade några minuter åt att rekonstruera hennes fall. Sedan blev de tysta. Hon blundade och verkade slumra till. Marco lade armarna i kors över bröstet och stirrade på en enorm och mycket egendomlig målning som täckte nästan hela väggen.

Byggnaden var gammal, men inne i den hade Francesca och hennes man gjort motstånd som målmedvetna modernister. Möblerna var låga och av blankt svart läder med karmar av rostfritt stål, mycket minimalistiskt. På väggarna hängde förbluffande samtida konst.

”Vi kan inte berätta för Luigi om det här”, viskade hon.

”Varför inte?”

Hon tvekade, men sedan bestämde hon sig. ”Han betalar mig tvåhundra euro i veckan för att undervisa dig, Marco, och han tycker att det är för mycket. Vi har grälat om det. Han har hotat med att skaffa någon annan. Ärligt talat behöver jag pengarna. Just nu får jag ett eller ett par jobb i veckan – det är fortfarande lågsäsong. Det kommer att bli mer om en månad när turisterna börjar bege sig söderut, men för tillfället tjänar jag inte så mycket.”

Den stoiska fasaden var borta sedan länge. Han fattade inte att hon tillät sig vara så sårbar. Hon var rädd, och han var beredd att göra vad som helst för att hjälpa henne.

Hon fortsatte: ”Jag är säker på att han kommer att avskeda mig om jag blir borta i några dar.”

”Du kommer att bli borta i några dar.” Han sneglade på ispåsen runt vristen.

”Kan vi hålla tyst om det? Jag kommer snart att kunna röra på mig igen, tror du inte det?”

”Vi kan försöka hålla tyst om det, men Luigi har en förmåga att få reda på saker. Han har mig under noggrann uppsikt. I morgon ringer jag och säger att jag har blivit sjuk, så får vi komma på någonting till nästa dag. Vi kan kanske studera här.”

”Nej. Min man är här.”

Marco kunde inte låta bli att se över axeln. ”Här?”

”Han ligger i sovrummet och är väldigt sjuk.”

”Vad …”

”Cancer. Det sista stadiet. Min mor sitter hos honom när jag arbetar. En sjuksköterska kommer hit varje eftermiddag och ger honom medicinerna.”

”Det var tråkigt att höra.”

”Det tycker jag med.”

”Oroa dig inte för Luigi. Jag ska säga att jag är imponerad av ditt sätt att undervisa och att jag vägrar att studera tillsammans med någon annan.”

”Men det skulle väl vara en lögn?”

”Bara delvis.”

Signorina Altonelli kom tillbaka med chokladtårta och espresso på en bricka. Hon ställde den på det klarröda soffbordet mitt i rummet och började skära upp tårtan. Francesca tog emot kaffekoppen men kände inte för att äta någonting. Marco åt så sakta det var mänskligt möjligt och smuttade på den lilla koppen som om den kunde vara hans sista. När signora Altonelli insisterade på att han skulle ta en tårtbit till och mer kaffe tackade han motvilligt ja.

Marco stannade i ungefär en timme. När han åkte ner i hissen insåg han att Giovanni Ferro inte hade gett ett ljud ifrån sig.

23

Folkrepubliken Kinas viktigaste underrättelsetjänst, ministe-riet för statens säkerhet eller MSS, använde sig av små och välutbildade team för att utföra likvideringar i hela världen,
ungefär på samma sätt som ryssarna, israelerna, britterna och amerikanerna.

En anmärkningsvärd skillnad var dock att kineserna hade kommit att förlita sig på ett särskilt team. Istället för att fördela grovgörat så som andra länder gjorde vände sig MSS i första hand till en ung man som CIA och Mossad hade observerat med stor beund-ran i flera år. Han hette Sammy Tin och var son till två kinesiska diplomater som enligt ryktet hade valts ut av MSS och fått order att gifta sig och skaffa barn. Om en agent någonsin varit perfekt klonad var det Sammy Tin. Han var född i New York och hade växt upp i en förort till Washington, där han undervisades av privatlärare som bombarderade honom med främmande språk från det att han slutade bära blöjor. Han började studera vid University of Maryland när han var sexton år, lämnade det med två akademiska examina när han var tjugoett och läste därefter ingenjörsvetenskap i den tyska staden Hamburg. Någonstans längs -vägen lärde han sig att konstruera bomber som en hobby. Sprängämnen blev hans passion, med tonvikten lagd på kontrollerade -explosioner i ovanliga höljen – kuvert, pappersmuggar, kulspets-pennor och cigarrettpaket. Han var en skicklig skytt men tyckte att skjutvapen var simpla och tråkiga. Tin älskade sina bomber.

Därefter studerade han kemi under antaget namn i Tokyo, och där lärde han sig att bemästra konstarten att döda med gifter. När han var tjugofyra år hade han ett dussintal olika namn, behärskade ungefär lika många språk och passerade gränser med en stor uppsättning pass och förklädnader. Han kunde övertyga vilken tullkontrollant som helst om att han var japan, korean eller taiwanes.

För att avsluta utbildningen tillbringade han ett kämpigt år i ett kinesiskt elitförband. Han fick lära sig att sova utomhus, laga mat över öppen eld, ta sig över strida floder och att överleva i havet och i vildmarken i flera dagar. När han var tjugosex ansåg MSS att den unge mannen hade studerat tillräckligt. Det var dags att börja döda.

Såvitt Langley visste inledde han sin häpnadsväckande lönnmördarkarriär med att döda tre kinesiska vetenskapsmän som hade blivit lite för vänskapligt sinnade mot ryssarna. Han slog till när de var på en restaurang i Moskva. Medan deras livvakter väntade utanför fick en av dem halsen uppskuren på herrtoaletten när han stod vid urinoaren. Det tog en timme innan man hittade hans kropp, nerkörd i en inte alltför stor soptunna. Den andre begick misstaget att oroa sig för den förste. Han gick till herrtoaletten, där Tin väntade, klädd som en vaktmästare. Han hittades med huvudet i en toalettstol, som blivit igensatt och svämmat över. Den tredje dog några sekunder senare vid deras bord, där han satt ensam och var mycket orolig för sina båda försvunna kolleger. En man i servitörsjacka skyndade förbi, och utan att stanna upp körde han en förgiftad pil i mannens nacke.

För att vara lönnmord blev det ganska stökigt. För mycket blod och för många vittnen. Att ta sig därifrån var knepigt, men Tin hade tur och lyckades kila förbi den jäktade kökspersonalen utan att någon lade märke till det. Han tog sig ut och sprang genom en gränd när livvakterna kallades in. Han slank vidare i den mörka staden och tog en taxi, och tjugo minuter senare gick han in på den kinesiska ambassaden. Nästa dag var han i Beijing och firade sitt första lyckade uppdrag i all tysthet.

Det våghalsiga sätt på vilket attentatet utfördes chockade underrättelsevärlden. Alla försökte ta reda på vem det var som hade utfört det. Det skilde sig så markant från hur kineserna brukade likvidera landets fiender. De var kända för sitt tålamod, för att vänta tills tidpunkten var den exakt rätta. De kunde jaga ett villebråd tills det helt enkelt gav upp. Eller också skrotade man en plan och gick vidare med nästa i väntan på rätt tillfälle.

När det hände igen i Berlin några månader senare föddes legenden om Tin. En fransk affärsman hade överlämnat falsk information om ett mobilt radarsystem. Han blev utslängd från balkongen utanför ett hotellrum på fjortonde våningen, och när han tog mark intill poolen gjorde det ett antal solbadare ganska chockade. Än en gång var mordet alldeles för uppseendeväckande.

I London sprängde Tin huvudet av en man med en mobiltelefon. En avhoppare i New Yorks Chinatown blev av med det mesta av ansiktet när en cigarrett exploderade. Sammy Tin fick snart äran för de flesta av de mer dramatiska avrättningarna i denna dunkla värld. Legenden växte snabbt. Tin hade ett team med fyra eller fem pålitliga medlemmar, men oftast arbetade han ensam. Han missade en man i Singapore när villebrådet plötsligt dök upp med beväpnade vänner. Det var ett sällsynt misslyckande, och lärdomen han drog av det var att hålla sig i bakgrunden, slå till snabbt och inte ha för många personer på avlöningslistan.

När han blev mer erfaren blev attentaten mindre dramatiska, mindre våldsamma och mycket lättare att dölja. Nu var han trettio-tre år och den tvivellöst mest fruktade hemlige agenten i världen. CIA lade ner en förmögenhet på att försöka följa hans rörelser. De visste att han var i Beijing, i sin lyxvåning där. När han lämnade den spårade de honom till Hongkong. De varskodde Interpol när han klev ombord på ett flygplan som skulle gå nonstop till London, där han bytte pass och i sista ögonblicket hann med Alitalias flight till Milano.

Interpol kunde bara observera. Sammy Tin reste ofta under diplomatisk täckmantel. Han var inte en brottsling; han var hemlig agent, diplomat, affärsman, professor eller vad han nu behövde vara.

En bil väntade på flygplatsen Malpensa utanför Milano, och han försvann in i staden. Såvitt CIA visste var det fyra och ett halvt år sedan Tin hade satt sin fot i Italien senast.

Mr Elya såg verkligen ut som en välbärgad saudisk affärsman, även om den grova yllekostymen nästan var svart och lite för mörk för Bologna, och kritstrecken var bredare än på några plagg som sytts upp i Italien. Dessutom var skjortan rosa med bländande vit krage, vilket kanske inte var en dålig kombination, men den var ändå rosa. Genom kragen gick en guldnål, även den lite för grov, som sköt upp slipsknuten så att det såg ut som han höll på att strypas, och i ändarna satt diamanter. Mr Elya tyckte om diamanter – en stor på vardera handen, dussintals på Rolexklockan och några till på manschettknapparna av guld. Stefano tyckte att skorna såg italienska ut; de var helt nya och bruna men alldeles för ljusa till kostymen.

Som helhet fungerade paketet helt enkelt inte, även om det var ett tappert försök. Stefano fick tid att analysera klienten medan de under nästan total tystnad åkte från flygplatsen, dit mr Elya hade kommit med ett privat jetplan, till Bolognas centrum. De satt där bak i en svart Mercedes, ett av mr Elyas krav, och bredvid den stumme chauffören satt hans assistent, som uppenbarligen bara talade arabiska. Mr Elyas engelska var hyfsad när han slängde ur sig snabba meningar och oftast följde upp dem med någonting på arabiska till assistenten, som kände sig manad att anteckna allt som hans herre sa.

Efter tio minuter i bilen tillsammans med dem hoppades Stefano att de skulle vara klara långt före lunchtid.

Den första lägenheten som han visade dem låg nära universitet, där mr Elyas son snart skulle börja studera medicin. Det var en fyrarummare på andra våningen, utan hiss, i en gedigen gammal fastighet, fint möblerad och synnerligen lyxig för en student

– 1 800 euro i månaden med ettårskontrakt plus kostnader för el, värme och vatten. Mr Elya rynkade ögonbrynen som om hans bortskämde son behövde något bättre. Assistenten rynkade också ögonbrynen. Deras ögonbryn var rynkade medan de gick tillbaka nerför trappan och klev in i bilen, och de sa ingenting medan chauffören skyndade vidare till nästa anhalt.

Den låg på Via Remorsella, ett kvarter från Via Fondazza. Lägenheten var något större än den första och hade ett kök som var som ett städskåp. Den var illa möblerad, hade ingen som helst utsikt åt något håll, låg tjugo minuter från universitetet, kostade 2 600 euro i månaden och till och med luktade egendomligt. Araberna rynkade inte ögonbrynen längre – de tyckte om den. ”Den här blir bra”, sa mr Elya, och Stefano drog en lättnadens suck. Med lite tur skulle han inte behöva äta lunch tillsammans med dem. Och han hade just kammat in en fet provision.

De åkte snabbt till Stefanos kontor, där papperen skrevs ut i rekordfart. Mr Elya var en upptagen man som hade ett viktigt möte i Rom, och om hyresavtalet inte blev underskrivet där och då kunde Stefano glömma alltihop.

Den svarta Mercedesen körde dem tillbaka till flygplatsen, där en förbryllad och trött Stefano sa tack och farväl och åkte därifrån så snabbt han kunde. Mr Elya och hans assistent gick över plattan till jetplanet och försvann in i det. Dörren stängdes.

Flygplanet stod stilla. Mr Elya och hans assistent bytte om till ledigare kläder och satte sig ner tillsammans med tre andra medlemmar i teamet. Efter en timmes väntan lämnade de flygplanet, bar allt bagage till terminalen för privatflyg och klev sedan in i väntande skåpbilar.

Luigi hade börjat undra över den marinblå axelväskan. Marco lämnade den aldrig i lägenheten. Han släppte den aldrig ur sikte. Han bar den med sig överallt, hängande över axeln och inklämd under högerarmen som om den innehöll guld.

Vad kunde han ha i den som krävde sådan försiktighet? Han tog sällan med sig läroböckerna någonstans. Om han och Ermanno studerade inomhus gjorde de det i Marcos lägenhet. Om de studerade utomhus var det konversation och inte böcker som gällde.

Även Whitaker i Milano blev misstänksam, särskilt som Marco hade blivit sedd på ett Internetkafé nära universitetet. Han skickade en agent vid namn Krater till Bologna för att hjälpa Zellman och Luigi att hålla Marco under noggrann uppsikt. När nätet blev finmaskigare och man väntade sig att det skulle börja hända saker vände sig Whitaker till Langley och begärde förstärkning ute på gatorna.

I Langley rådde emellertid kaos. Teddys avgång var kanske inte oväntad, men den vände likafullt uppochner på stället. Man kände fortfarande av stötvågorna efter Lucats avsked. Presidenten hotade med en genomgripande omstrukturering, och de biträdande direk-törerna och de administrativa cheferna ägnade mer tid åt att skydda sig själva än åt de pågående operationerna.

Det var Krater som fick radiomeddelandet från Luigi om att Marco tog sig mot Piazza Maggiore, förmodligen för att dricka en kopp eftermiddagskaffe. Krater fick syn på honom när han gick över torget med den mörkblå axelväskan under armen och såg ut som en stadsbo. Efter att ha gått igenom den ganska tjocka akten om Joel Backman kändes det bra att till slut kunna se honom i verkligheten. Om den stackaren bara visste.

Marco var emellertid inte kaffesugen, i varje fall inte än. Han gick förbi kaféerna och butikerna, och sedan, efter ett förstulet ögonkast åt sidorna, gick han in till Albergo Nettuno, ett litet hotell med femtio rum som låg vid torget. Krater tog radiokontakt med Zellman och Luigi, som blev särskilt förvånad eftersom -Marco inte hade någon som helst anledning att gå in på ett hotell. Krater väntade i fem minuter, gick sedan in i den lilla vestibulen och noterade allt han såg. Till höger om honom fanns en ännu mindre lobby med fåtöljer och några resetidskrifter utslängda på ett stort bord. Till vänster stod dörren till ett tomt telefonbås -öppen, där fanns också dörren till ett annat bås som inte var tomt. Marco satt där, ensam, lutad över det lilla bordet under vägg-telefonen med den blå axelväskan öppnad. Han var för upptagen för att se Krater gå förbi.

”Vad kan jag hjälpa er med?” sa mannen bakom disken.

”Jo, jag är intresserad av att hyra ett rum”, sa Krater på italien-ska.

”När då?”

”I kväll.”

”Jag beklagar, men vi har inga lediga rum.”

Krater tog upp en broschyr som låg på disken. ”Ni har alltid fullbelagt”, sa han med ett leende. ”Det är ett populärt ställe.”

”Ja, det är det. Kanske en annan gång.”

”Har ni möjligen uppkoppling till Internet?”

”Javisst.”

”Trådlös?”

”Ja, vi var först i stan med det.”

Krater backade undan och sa: ”Tack så mycket. Jag försöker en annan gång.”

På väg ut gick han förbi telefonbåset. Marco såg inte upp.

Han skrev in texten med båda tummarna och hoppades att mannen bakom disken inte skulle be honom gå. Den trådlösa uppkopplingen var någonting Nettuno använde i sin reklam, men den var bara avsedd för hotellets gäster. Kaféerna, biblioteken och en av bokhandlarna tillhandahöll tjänsten gratis för alla som kom in, men inte det här stället.

Hans mejl löd:

Grinch: En gång i tiden gjorde jag affärer med en bankir i Zürich, Mikel Van Thiessen, på Rhineland Bank, Bahnhof-strasse i stadens centrum. Försök kolla om han finns kvar där. Om inte, vem är hans efterträdare? Lämna inga spår!

Marco

Han skickade mejlet och bad ännu en bön om att han hade gjort allt rätt. Han stängde snabbt av sin Ankyo 850 och stoppade ner den i väskan. När han gick ut nickade han mot mannen bakom disken, som talade i telefon.

Två minuter efter det att Krater kom ut från hotellet lämnade även Marco det. De iakttog honom från tre ställen och följde sedan efter honom när han smidigt föll in bland allt folk som var på väg hem efter arbetets slut. Zellman gick tillbaka till Nettuno, slank in i det andra telefonbåset på vänster sida och satte sig på stolen där Marco hade suttit alldeles nyss. Den nu förbryllade mannen bakom disken låtsades vara upptagen med någonting.

En timme senare träffades de på en bar och gick igenom hans förehavanden. Slutsatsen var uppenbar men ändå svår att svälja – eftersom Marco inte hade använt telefonen utnyttjade han hotellets trådlösa Internetuppkoppling. Det fanns ingen annan tänkbar anledning till att han hade gått in i hotellvestibulen, suttit i telefonbåset i mindre än tio minuter och sedan gått därifrån. Men hur kunde han göra det? Han hade ingen dator och ingen annan mobiltelefon än den som Luigi hade lånat ut till honom, en föråldrad apparat som bara fungerade i staden och aldrig kunde uppgraderas för uppkoppling på nätet. Hade han lyckats komma över mer avancerad utrustning? Han hade ju inga pengar.

Stöld kunde vara en förklaring.

De diskuterade olika scenarion. Zellman gick för att meddela Whitaker den oroväckande nyheten. Krater skickades ut för att leta i skyltfönstren efter en likadan axelväska i mörkblått.

Luigi fick sitta och grubbla på middagsplanerna.

Hans funderingar avbröts när Marco ringde. Han var i lägen-heten och mådde inte så bra – han hade varit orolig i magen hela efter-middagen. Han hade ställt in lektionen med Francesca, och nu ville han tacka nej till middagen.

24

Om Dan Sandbergs telefon ringde före klockan sex på morgonen var det alltid dåliga nyheter. Han var en nattuggla, en person som ofta sov tills det var dags för en
sammanslagen frukost och lunch. Alla som kände honom visste dessutom att det var meningslöst att ringa till honom tidigt på dagen.

Det var en kollega på Post. ”Du blev snuvad, kompis”, tillkännagav han allvarligt.

”Va?” snäste Sandberg.

”Times har just snutit näsan på dig.”

”Om vad då?”

”Backman.”

”Va?”

”Läs själv.”

Sandberg sprang till arbetsrummet och slog på datorn. Han hittade artikeln, som skrivits av Heath Frick, en avskydd rival på The New York Times. Rubriken på förstasidan löd: fbi undersöker joel backmans benådning.

Frick hänvisade till ett antal anonyma källor och rapporterade att FBI:s utredning om betalda benådningar hade intensifierats och inriktats på vissa som beviljats av den före detta presidenten Arthur Morgan. Hertig Mongo blev namngiven som en ”intressant person”, en omskrivning som ofta användes när myndigheterna ville misstänkliggöra någon som de inte kunde åtala formellt. Mongo låg emellertid på sjukhus och uppgavs dra sina sista andetag.

Nu inriktade man sig på Joel Backman, vars benådning i sista stund hade chockat och upprört många, enligt Fricks självpåtagna undersökning. Backmans mystiska försvinnande hade bara gett bränsle åt spekulationerna om att han hade köpt sin benådning och flytt för att undvika de självskrivna frågorna. De gamla ryktena fanns kvar där ute, påminde Frick läsarna, och olika icke namngivna men förment trovärdiga källor antydde att teorin om att Backman hade gömt undan en förmögenhet fortfarande inte hade övergetts.

”Vilket trams!” morrade Sandberg när han bläddrade vidare på skärmen. Han kände till fakta bättre än någon annan. De kunde inte styrka den där smörjan. Backman hade inte betalat för sin benådning.

Inte ens de som bara haft flyktiga kontakter med den förre presidenten ville uttala sig. Än så länge var undersökningen bara det, ingen formell utredning hade inletts, men det tunga federala artilleriet fanns där. En ambitiös statsåklagare ställde högljudda krav. Han kunde ännu inte vända sig till en åtalsjury, men myndigheten låg i startgroparna och väntade på klartecken från justitiedepartementet.

Frick avrundade artikeln med två stycken om Backman, äldre material som tidningen hade publicerat förut.

”Utfyllnad!” fräste Sandberg.

Presidenten läste också artikeln, men han reagerade annorlunda. Han gjorde några anteckningar och lade undan dem till klockan halv åtta, då Susan Penn, hans tillförordnade chef för CIA, anlände till morgonens genomgång. Detta möte hade traditionellt skötts av chefen själv, i Ovala rummet, och brukade vara den första punkten på presidentens dagordning. Teddy Maynard och hans sviktande hälsa hade emellertid nödvändiggjort att man ändrade på rutinerna, och de senaste tio åren hade genomgångarna skötts av någon annan. Nu hade man tagit upp de gamla traditionerna igen.

En åtta till tio sidor lång sammanfattning av aktuella underrättelsefrågor lades på presidentens skrivbord exakt klockan sju på morgonen. Efter nästan två månader i ämbetet hade han tagit för vana att läsa vartenda ord i den. Han tyckte att det var fascinerande. Hans företrädare hade en gång skrutit med att han nästan inte läste någonting – inga böcker, dagstidningar eller tidskrifter. Abso-lut inga lagförslag, policyförklaringar, fördrag eller dagliga sammanfattningar. Han hade ofta svårt att läsa igenom sina egna tal. Nu var det annorlunda.

Susan Penn blev körd i en skottsäker bil från sitt hem i Georgetown till Vita huset, dit hon anlände en kvart över sju varje morgon. Då hade hon läst igenom dagens sammanfattning, som hade skrivits av CIA-tjänstemän. På sidan fyra den här morgonen fanns en punkt om Joel Backman. Han hade dragit till sig en del ytterst farliga personers uppmärksamhet, kanske till och med Sammy Tins.

Presidenten tog emot henne hjärtligt med kaffe väntande på soffbordet. De var som vanligt ensamma och kom genast till saken.

”Har du sett dagens The New York Times?” frågade han.

”Ja.”

”Hur troligt är det att Backman betalade för sin benådning?”

”Jag håller det för mycket osannolikt. Som jag har förklarat -tidigare hade han ingen aning om att det skulle bli så. Han hade inte tid att ordna med saker. Dessutom är vi övertygade om att han inte hade så mycket pengar.”

”Men varför blev då Backman benådad?”

Susan Penns lojalitet mot Teddy Maynard höll snabbt på att försvagas. Teddy var borta och skulle snart vara död, men hon hade vid fyrtiofyra års ålder sin yrkeskarriär framför sig. Den kunde bli lång. Hon och presidenten kom väl överens. Han verkade inte ha bråttom att utse en ny CIA-chef.

”Ärligt talat ville Teddy att han skulle bli dödad.”

”Varför det? Vet du någonting om varför mr Maynard ville att han skulle bli dödad?”

”Det är en lång historia …”

”Nej, det är det inte.”

”Vi känner inte till allting.”

”Du vet tillräckligt mycket. Berätta vad du vet.”

Hon slängde ifrån sig sin kopia av sammanfattningen i soffan och tog ett djupt andetag. ”Backman och Jacy Hubbard tog sig vatten över huvudet. De hade den här mjukvaran, JAM, som deras klienter dumt nog tagit med sig till USA, till deras kontor, därför att de ville bli förmögna.”

”Och dessa klienter var de unga pakistanierna, eller hur?”

”Ja, och nu är alla döda.”

”Vet du vem det var som dödade dem?”

”Nej.”

”Vet du vem det var som dödade Jacy Hubbard?”

”Nej.”

Presidenten reste sig med sin kaffekopp och gick till skrivbordet. Han satte sig på kanten och stirrade på henne genom rummet. ”Jag har svårt att tro att vi inte skulle känna till de här sakerna.”

”Uppriktigt sagt har jag också det. Och det beror inte på att vi inte har försökt. Det är ett av skälen till att Teddy lade ner så stor möda på att få Backman benådad. Visst ville han se honom död, av rena principskäl – de har haft med varandra att göra, och Teddy har alltid betraktat Backman som en landsförrädare. Han var emellertid fullt övertygad om att mordet på Backman kunde säga oss någonting.”

”Vad då?”

”Det beror på vem det är som dödar honom. Om ryssarna gör det kan vi sluta oss till att satellitsystemet var ryskt. Samma sak gäller för kineserna. Om det är israelerna som dödar honom talar mycket för att Backman och Hubbard försökte sälja sin produkt till saudierna. Om det är saudierna som mördar honom kan det ha varit så att Backman lurade dem. Vi är ganska säkra på att saudierna trodde att affären var i hamn.”

”Men Backman drog dem vid näsan?”

”Kanske inte. Vi tror att Hubbards död förändrade alltihop. Backman packade sina väskor och kröp i fängelse. Inga överenskommelser gällde längre.”

Presidenten gick tillbaka till soffbordet och fyllde på sin kaffekopp. Han satte sig ner mitt emot henne och skakade på huvudet. ”Du menar alltså att tre unga pakistanska hackare tog sig in i ett satellitsystem som var så avancerat att vi inte ens kände till det?”

”Ja. De var lysande, men samtidigt hade de tur. Och när de väl hade tagit sig in skrev de en del häpnadsväckande program som kunde styra systemet.”

”Och det är JAM?”

”Det var vad de kallade det.”

”Finns det någon som har sett den här mjukvaran?”

”Saudierna. Det är därför vi vet att den inte bara existerar utan antagligen fungerar så väl som de påstod.”

”Var är mjukvaran nu?”

”Det vet ingen, förutom möjligen Backman själv.”

Det blev en lång paus medan presidenten smuttade på det ljumma kaffet. Sedan stödde han armbågarna mot knäna och sa: ”Vad är bäst för oss, Susan? Vad ligger i vårt intresse?”

Hon tvekade inte. ”Att vi följer Teddys plan. Backman kommer att bli likviderad. Mjukvaran har inte setts till på sex år, så den är förmodligen också borta. Satellitsystemet finns där uppe, men de som nu äger det kan inte använda det.”

Ännu en paus och mer kaffe. Presidenten skakade på huvudet och sa: ”Då får det bli så.”

Neal Backman läste inte The New York Times, men varje morgon gjorde han en snabb sökning på faderns namn. När han hittade Fricks artikel bifogade han den till ett mejl som han skickade från Jerry’s Java.

Vid skrivbordet läste han igenom artikeln igen och kom att tänka på de gamla ryktena om hur mycket pengar Agenten hade stoppat undan medan firman höll på att gå omkull. Han hade aldrig frågat fadern rent ut om saken, för han visste att han inte skulle få ett rakt svar. Genom åren hade han emellertid kommit att sälla sig till den allmänna uppfattningen att Joel Backman var lika pank som de flesta fällda brottslingar.

Varför hade han då en gnagande känsla av att spekulationerna om en betald benådning kunde vara sanna? Om någon som var så djupt begravd i ett federalt fängelse kunde uträtta ett sådant mirakel var det nämligen fadern. Men hur kom han till Bologna i Italien? Och varför? Vilka var ute efter honom?

Frågorna staplades på hög och förblev lika obesvarade som de alltid varit.

Medan Neal drack av sin dubbla mocca och stirrade på den låsta kontorsdörren ställde han den stora frågan till sig själv än en gång: Hur får man tag i en viss schweizisk bankir utan att använda telefon, fax, vanlig post eller mejl?

Han skulle komma på det. Han behövde bara tid.

Efraim läste artikeln i Times medan han satt på tåget från Florens till Bologna. Ett samtal från Tel Aviv hade upplyst honom om den, och han hittade den på nätet. Amos satt fyra platser bakom honom och läste även han på sin bärbara dator.

Rafi och Shaul skulle komma dit tidigt nästa morgon, Rafi med ett plan från Milano och Shaul med ett tåg från Rom. De fyra italiensktalande medlemmarna av kidon fanns redan i Bologna och iordningställde skyndsamt de båda gömställen som de behövde för projektet.

Den preliminära planen gick ut på att plocka upp Backman i en av de skuggiga pelargångarna längs Via Fondazza eller en lämplig sidogata, helst tidigt på morgonen eller på kvällen. De skulle söva ner honom, stuva in honom i en skåpbil, föra honom till ett av gömställena och vänta tills drogerna klingade av. Sedan skulle de förhöra honom, till slut döda honom med en giftinjektion och forsla hans kropp två timmar norrut till Gardasjön, där han skulle bli fiskmat.

Planen var grovt tillyxad och hade fallgropar, men de hade fått klartecken för den. Det fanns ingen återvändo. Nu när Backman fick så mycket uppmärksamhet måste de slå till snabbt.

Brådskan förstärktes dessutom av det faktum att Mossad på goda grunder trodde att Sammy Tin befann sig i Bologna eller någonstans i närheten.

Restaurangen som låg närmast hennes lägenhet var en gemytlig gammal trattoria som hette Ninos. Hon kände till stället väl och hade känt gamle Ninos båda söner i många år. Hon förklarade sin belägenhet, och när hon kom dit väntade båda två på henne och mer eller mindre bar in henne. De tog käppen, handväskan och kappan och ledde henne sakta till hennes favoritbord, som de hade flyttat närmare eldstaden. De gav henne kaffe och vatten och erbjöd sig att servera precis vad hon önskade. Det var mitt på eftermiddagen, och lunchgästerna hade gått. Francesca och hennes elev hade Ninos för sig själva.

När Marco kom dit några minuter senare tog de båda bröderna emot honom som en familjemedlem. ”La professoressa la sta aspettanto”, sa en av dem. Läraren väntar.

Det olyckliga fallet i gruset vid San Luca och den stukade vristen hade förvandlat henne. Den kyliga likgiltigheten var borta, och det var även dysterheten, åtminstone för tillfället. Hon log när hon fick se honom och fattade rentav hans hand och drog honom närmare så att de kunde låtsaskyssas på båda kinderna, en sedvana som Marco hade iakttagit i två månader men ännu inte lagt sig till med. Detta var trots allt hans första kvinnliga bekantskap i Italien. Hon gjorde en gest mot stolen mitt emot henne. Bröderna kretsade runt honom, tog hans överrock och frågade om han ville ha kaffe, spända på att få se hur en lektion i italienska såg ut och lät.

”Hur är det med foten?” frågade Marco och begick misstaget att göra det på engelska. Hon tryckte fingret mot läpparna, skakade på huvudet och sa: ”Non inglese, Marco. Solamente italiano.”

Han rynkade pannan och sa: ”Jag var rädd för det.”

Hon hade väldigt ont i foten. Medan hon läste eller såg på TV hade hon haft is på den, och svullnaden hade gått ner. Promenaden till restaurangen hade tagit tid, men det var viktigt att hon rörde på sig. Modern insisterade på att hon skulle använda en käpp. Hon tyckte att den var både till hjälp och generande.

Mer kaffe och vatten ställdes fram, och när bröderna blev övertygade om att allt var perfekt för deras kära vän Francesca och hennes kanadensiske elev drog de sig motvilligt undan till restaurangens främre del.

”Hur mår din mor?” frågade han på italienska.

Hon mådde bra men var mycket trött. Hon hade suttit hos Gio-vanni i en månad nu, och det tärde på hennes krafter.

Jaha, tänkte Marco, nu går det alltså bra att diskutera Giovanni. Hur var det med honom?

Inoperabel hjärntumör, sa hon, och Marco måste försöka ett par gånger innan han fick översättningen rätt. Han hade plågats av den i nästan ett år, och slutet var nära. Han var medvetslös. Det var förfärligt.

Vad hade han för yrke, vad gjorde han?

Han undervisade i många år i medeltida historia på universitetet. De träffades där – hon var student och han var hennes lärare. Då var han gift med en kvinna som han tyckte oerhört illa om. De hade två söner. Hon och professorn blev förälskade och inledde ett förhållande som varade i nästan tio år innan han skilde sig från sin fru och gifte sig med Francesca.

Några barn? Nej, sa hon bedrövat. Giovanni hade två och ville inte ha fler. Det beklagade hon, och även annat.

Det stod klart att äktenskapet inte hade varit lyckligt. Vänta tills vi kommer till mina, tänkte Marco.

Det tog inte lång stund. ”Berätta om dig själv”, sa hon. ”Tala sakta. Jag vill att du ska få betoningen rätt.”

”Jag är bara en kanadensisk affärsman”, började Marco på italienska.

”Jag menar på riktigt. Vad heter du egentligen?”

”Nej.”

”Vad är det?”

”För tillfället heter jag Marco. Jag har varit med om en hel del, Francesca, men jag kan inte prata om det.”

”Nåväl. Har du några barn?”

Javisst. Han pratade en lång stund om sina tre barn – deras namn, ålder, yrken, hemorter, makar och egna barn. Han hittade på en del för att förgylla berättelsen och lyckades mirakulöst nog få familjen att låta någorlunda normal. Francesca lyssnade uppmärksamt, beredd att slå ner på ett oriktigt uttal eller felaktigt böjt verb. En av Ninos söner kom med chokladkonfekt och dröjde kvar så att han hann säga: ”Parla molto bene, signore.” Ni talar mycket bra, herrn.

Efter en timme började hon skruva på sig, och Marco förstod att vristen plågade henne. Till slut övertalade han henne att gå därifrån, och med stor förnöjelse följde han henne längs Via Minzoni. Hon hade hans armbåge i ett fast grepp med högerhanden och använde käppen med den vänstra. De gick så sakta som möjligt. Hon fasade inför att återvända till lägenheten, till vakan över sin döende man. Han ville gå flera kilometer, känna hennes beröring, handen på någon som behövde honom.

Vid hennes lägenhet utväxlade de avskedskyssar och bestämde att de skulle träffas på Ninos nästa dag, samma tid, samma bord.

Jacy Hubbard tillbringade nästan tjugofem år i Washington; ett kvarts sekels rumlande i högsta divisionen med en häpnadsväckande rad umbärliga kvinnor. Den senaste hade varit Mae Szun, en nästan en och åttio lång skönhet med perfekta anletsdrag, nattsvarta ögon och en hes röst som inte hade några som helst prob-lem med att locka iväg Jacy från en bar och in i en bil. Efter en timmes omilt sex hade hon överlämnat honom till Sammy Tin, som gjorde slut på honom och lämnade honom vid broderns grav.

När det behövdes sex för att förbereda ett mord föredrog Sammy Mae Szun. Hon var en duktig MSS-agent som sådan, men-ansiktet och benen tillförde ännu en dimension som hade visat sig dödlig vid minst tre tillfällen. Han kallade henne till Bologna, inte för att förföra utan för att hålla hand med en annan agent och låtsas vara lyckigt gifta turister. Förförelse var emellertid alltid en möjlighet. Särskilt med Backman. Stackaren hade suttit inlåst i sex år och inte sett skymten av en kvinna.

Mae fick syn på Marco när han rörde sig bland fotgängarna längs Strada Maggiore i ungefärlig riktning mot Via Fondazza. Med förvånansvärd smidighet ökade hon takten, plockade fram en mobiltelefon och lyckades ta in på honom medan hon fortfarande såg ut som en uttråkad fönstershoppare.

Sedan var han borta. Plötsligt vek han av åt vänster in på en smal bakgata, Via Begatto, och fortsatte norrut, bort från Via Fondazza. När hon kom fram till bakgatan syntes han inte till.

25

Våren hade slutligen anlänt till Bologna. De sista snöflingorna hade fallit. Dagen innan hade temperaturen närmat sig tio grader, och när Marco gick ut före gryningen funderade han på att byta om till en jacka istället för parkasen. Han tog några steg i den mörka pelargången, kände efter och kom fram till att det fortfarande var så kyligt att han behövde parkasen. Han skulle komma tillbaka om ett par timmar, och då kunde han byta ytterplagg om han ville. Han körde ner händerna i fickorna och inledde morgonpromenaden.

Han kunde inte tänka på något annat än artikeln i Times. Att se sitt namn tryckt på förstasidan väckte plågsamma minnen, och det var illa nog. Men att anklaga honom för att ha mutat presidenten var åtalbart, och i ett annat liv skulle han ha börjat den här dagen med att stämma alla inblandade. Han skulle ha blivit ägare till The New York Times.

Det som höll honom vaken var emellertid frågorna. Vad skulle uppmärksamheten innebära för hans del? Skulle Luigi plocka med sig honom än en gång och fly?

Och det viktigaste av allt: Svävade han i större fara i dag än i går?

Han klarade sig fint, undangömd i en underbar stad där ingen kände till hans riktiga namn. Ingen kände igen hans ansikte. Ingen brydde sig om honom. Bolognesarna skötte sitt utan att besvära andra.

Han kände inte ens igen sig själv. När han hade rakat sig varje morgon och satt på sig glasögonen och den bruna manchester-kepsen såg han sig i spegeln och sa hej till Marco. Dubbelhakan och de mörka påsarna under ögonen var borta sedan länge, och håret var tjockare och längre. Borta var även hånflinen och arrogansen. Nu var han bara ännu en stillsam mannen på gatan.

Marco tog en dag i sänder, och de lades till varandra. Ingen som läste artikeln i Times visste var Marco höll hus eller vad han gjorde.

Han mötte en man i mörk kostym och insåg genast att han var illa ute. Kostymen hörde inte hemma där. Den var utländsk och kunde ha köpts i ett lågprisvaruhus, något som han stött på varenda dag i sitt förra liv. Den vita skjortan hade samma enformiga button-down-krage som han hade sett i trettio år i Washington. Vid ett tillfälle hade han övervägt att skicka ut ett PM som förbjöd blåvitrandiga skjortor med button-down-krage på kontoret, men Carl Pratt hade övertalat honom att låta bli.

Han kunde inte avgöra vad det var för färg på slipsen.

Det var inte den sorts kläder man brukade se i pelargångarna längs Via Fondazza före gryningen eller för den delen vid någon annan tid på dagen. Han tog några steg, sneglade över axeln och såg att den kostymklädde mannen inte följde efter honom. En vit man i trettioårsåldern, litet fetlagd, atletiskt byggd, den solklare segraren i en kapplöpning eller ett knytnävsslagsmål. Därför använde Marco sig av en annan strategi. Plötsligt stannade han, vände sig om och sa: ”Vill ni mig någonting?”

På vilket någon annan svarade: ”Här borta, Backman.”

Han hajade till när han hörde sitt namn. Knäna kändes som om de var gjorda av gummi, axlarna sjönk ner, och han intalade sig att nej, han drömde inte. Med ens tänkte han på alla de fasor som namnet ”Backman” förde med sig. Så sorgligt det var att bli skräckslagen när man hörde sitt eget namn.

De var två stycken. Han med rösten dök upp från andra sidan Via Fondazza. Han bar en liknande kostym, men den kritvita skjortans krage hade inga knappar. Han var äldre, kortare och mycket smalare. Helan och Halvan.

”Vad vill ni?” sa Marco.

De förde sakta händerna till fickorna. ”Vi tillhör FBI”, sa den fetlagde. Amerikansk engelska, troligen Mellanvästern.

”Visst”, sa Marco.

De utförde den obligatoriska ritualen med att visa sina brickor, men Marco kunde inte läsa någonting i den mörka pelargången. Den svaga lampan över en lägenhetsdörr gav lite ljus. ”Jag kan inte se de där”, sa han.

”Vi tar en promenad”, sa den smale. Boston, irländskt uttal.

”Har ni gått vilse?” sa Marco utan att röra sig. Han ville inte röra sig, och fötterna kändes ändå väldigt tunga.

”Vi vet exakt var vi är.”

”Det undrar jag. Han ni en domstolsorder?”

”Vi behöver ingen.”

Den fetlagde begick misstaget att röra vid Marcos armbåge, som för att få honom att börja gå dit de ville. Marco ryckte undan armen. ”Rör mig inte! Försvinn härifrån. Ni kan inte göra ett -gripande här. Det enda ni kan göra är att prata.”

”Bra, då har vi en liten pratstund”, sa den smale.

”Jag behöver inte säga någonting.”

”Det finns ett kafé ett par kvarter härifrån”, sa den fetlagde.

”Visst, ta en kopp kaffe. Och en bakelse. Men låt mig vara i fred.”

Helan och Halvan såg på varandra och sneglade sedan åt sidorna, osäkra på vad de skulle göra härnäst, osäkra på vad plan B innehöll.

Marco stod stilla. Han kände sig inte särskilt säker där han var, men han kunde nästan se en mörk bil som väntade runt hörnet.

Var i helvete håller Luigi hus? undrade han. Ingår det här i hans konspiration?

Han hade blivit upptäckt, hittad, demaskerad, kallad vid sitt riktiga namn på Via Fondazza. Detta måste innebära ännu en förflyttning till ännu ett gömställe.

Den smale bestämde sig för att ta befälet. ”Okej, vi kan prata här. Det finns många hemma som skulle vilja ha ett ord med er.”

”Det är kanske därför jag är här.”

”Vi undersöker benådningen som ni köpte.”

”Då slösar ni med en jäkla massa tid och pengar, vilket i och för sig inte skulle göra någon överraskad.”

”Vi har en del frågor beträffande transaktionen.”

”Vilken korkad utredning”, sa Marco, spottade fram orden till den smale. För första gången på många år kände han sig som Agenten igen, som om han läxade upp en högdragen byråkrat eller en trögtänkt kongressledamot. ”FBI lägger ner pengar på att skicka två pajasar ända till Bologna i Italien för att hejda mig på en trottoar så att ni kan ställa frågor till mig som ingen med förnuftet i behåll skulle svara på. Ni är ett par träskallar, hör ni det? Åk hem och tala om för er chef att han också är en träskalle. Och medan ni pratar med honom kan ni säga att han slänger bort en massa tid och pengar om han tror att jag betalade för min benådning.”

”Ni förnekar alltså …”

”Jag förnekar ingenting. Jag medger ingenting. Jag säger ingenting förutom att det här är FBI när de är som sämst. Ni är ute på djupt vatten, och ni kan inte simma.”

Hemma skulle de ha varit lite hårdhänta mot honom, knuffat honom, svurit åt honom och utväxlat förolämpningar. Men på utländsk mark visste de inte riktigt hur de skulle bete sig. De hade fått order att leta rätt på honom och se om han verkligen bodde där CIA sa att han bodde. Och om de hittade honom skulle de skaka om honom, skrämma upp honom och ställa frågor om penningöverföringar och utländska bankkonton.

De hade planerat alltihop och repeterat det flera gånger. Men i pelargången vid Via Fondazza grusade herr Lazzeri deras planer.

”Vi tänker inte lämna Bologna förrän vi har pratat med er”, sa den fetlagde.

”Gratulerar, då kan ni se fram emot en lång semester.”

”Vi har våra order, mr Backman.”

”Och jag har mina.”

”Jag ber er, det är bara några frågor”, sa den smale.

”Prata med min advokat”, sa Marco och började gå tillbaka mot lägenheten.

”Vem är det?”

”Carl Pratt.”

De rörde sig inte, följde inte efter, och Marco ökade på stegen. Han korsade gatan och sneglade snabbt mot huset med lägen-heten, men han saktade inte in. Om de ville följa efter honom väntade de för länge. När han vek in på Via del Piombo visste han att de aldrig skulle få tag i honom. Nu var det hans gator, hans gränder, hans mörka portgångar vid butiker som inte skulle öppna förrän om tre timmar.

Att de hittade honom på Via Fondazza berodde bara på att de hade hans adress.

I det sydvästra hörnet av gamla Bologna, inte långt från Porto San Stefano, tog han en stadsbuss och åkte med den i en halvtimme tills han kom till järnvägsstationen i stadens norra utkant. Där tog han en annan buss och åkte in till centrum. Fordonen fylldes med allt fler personer som började arbeta tidigt. En tredje buss tog honom genom staden än en gång till Porta Saragozza, där han påbörjade den 3,6 kilometer långa vandringen upp till San Luca. Vid det fyrahundrade valvet stannade han för att hämta andan, såg bakåt mellan pelarna och spanade efter någon som kom smygande efter honom. Det fanns ingen där, precis som väntat.

Han slog av på takten och avslutade vandringen uppåt på femtiofem minuter. Bakom Santuario di San Luca följde han smala stigen där Francesca hade ramlat och slog sig till slut ner på bänken där hon hade väntat. Därifrån var den tidiga morgonens utsikt över Bologna storslagen. Han tog av sig parkasen för att svalka sig. Solen hade gått upp, luften var den friskaste och klaraste han någonsin hade andats, och han satt ensam en lång stund och såg staden vakna till liv.

Han värdesatte ensamheten och den tillfälliga tryggheten. Varför kunde han inte göra det här varje morgon, sitta högt ovanför Bologna, bara tänka och kanske läsa dagstidningarna? Kanske ringa till en vän på mobilen och få höra det allra senaste skvallret?

Då måste han skaffa sig vänner först.

Det var en dröm som inte skulle bli verklighet.

Med Luigis ytterst begränsade mobiltelefon ringde han till Ermanno och lämnade återbud till deras förmiddagslektion. Sedan ringde han till Luigi och förklarade att han inte hade lust att studera.

”Är något på tok?”

”Nej, jag vill bara vara ledig.”

”Det är bra, Marco, men vi betalar Ermanno för att han ska undervisa dig, okej? Du måste studera varje dag.”

”Lägg av, Luigi. Jag tänker inte studera i dag.”

”Jag tycker inte om det här.”

”Och det struntar jag i. Relegera mig. Sparka ut mig ur skolan.”

”Är du upprörd?”

”Nej, Luigi, jag mår fint. Det är en vacker dag, vår i Bologna, och jag ska ta en lång promenad.”

”Vart då?”

”Nej tack, Luigi. Jag vill inte ha sällskap.”

”Vad sägs om lunch?”

Marco fick ilningar av hunger i magen. Luncherna med Luigi var alltid utsökta, och han betalade alltid notan. ”Visst.”

”Jag ska fundera på det. Jag ringer.”

”Visst, Luigi. Ciao.”

De träffades klockan halv ett på Caffè Atene, ett uråldrigt ställe i källarplanet på en bakgata. Det var litet och hade kvadratiska små bord som nästan stod sida vid sida. Servitörerna sprang fram och tillbaka med matbrickor som de höll högt över huvudet. Kockarna ropade från köket. Den trånga lokalen var rökig, slamrig och full av hungriga personer som tyckte om att prata högt medan de åt. Luigi förklarade att restaurangen hade funnits där i århundraden, att det var nästan omöjligt att få ett bord och att maten givetvis var förstklassig. Han föreslog att de skulle dela på en portion bläckfisk som förrätt.

Efter att ha diskuterat med sig själv på morgonen uppe vid San Luca hade Marco bestämt sig för att inte säga någonting till Luigi om mötet med FBI. I varje fall inte då. Han skulle kanske göra det nästa dag eller nästnästa, men för tillfället höll han fortfarande på att bena upp saker och ting. Den främsta orsaken till att han höll tyst var att han inte ville packa och fly igen, inte på Luigis villkor.

Om han flydde skulle han göra det ensam.

Han hade ingen aning om varför FBI befann sig i Bologna, uppenbarligen utan att Luigi och de han nu arbetade åt kände till det. Han utgick från att Luigi inte visste någonting om deras närvaro. Han verkade i varje fall vara mycket mer intresserad av matsedeln och vinlistan. Livet var underbart. Allt var normalt.

Belysningen slocknade. Plötsligt blev det alldeles mörkt i Caffè Atene, och i nästa ögonblick ramlade en servitör med någons lunch över deras bord, skrek och svor och spillde på sig själv och även på Luigi och Marco. Benen på det antika bordet vek sig, och kanten brakade ner i Marcos knä. Ungefär samtidigt träffades han hårt av en fot eller vad det nu var på vänstra axeln. Alla skrek. Glas krossades. Folk knuffades med varandra, och sedan ropade någon ute i köket: ”Det brinner!”

Evakueringen till gatan förlöpte utan att någon blev allvarligt skadad. Den siste som lämnade restaurangen var Marco, som hukade sig ner för att undvika tumultet medan han letade efter sin blå axelväska. Som vanligt hade han hängt den över stolsryggen, så nära att han oftast kunde känna den med kroppen. Den hade försvunnit i kalabaliken.

Italienarna stod ute på gatan och stirrade tvivlande på restaurangen. Deras lunch fanns där inne och blev nu förstörd. Till slut sökte sig en tunn rökslinga ut genom dörren och steg i luften. Man kunde se en servitör springa förbi de främre borden med en brandsläckare. Sedan kom det mer rök, men inte mycket.

”Jag blev av med min väska”, sa Marco till Luigi medan de såg på och väntade.

”Den blå?”

Hur många väskor brukar jag bära omkring på, Luigi? ”Ja, den blå.” Han misstänkte redan att någon hade tagit väskan.

En liten brandbil med öronbedövande siren kom körande, stannade och fortsatte att böla medan brandmännen rusade in. Det gick några minuter, och italienarna började gå därifrån. De beslutsamma gick för att äta lunch någon annanstans medan det fortfarande fanns tid. De andra bara fortsatte att glo på denna ohyggliga orättvisa.

Till slut stängdes sirenen av. Elden hade uppenbarligen släckts utan att man behövde spruta vatten i hela restaurangen. Efter en timmes diskussioner och dividerande och mycket litet brand-bekämpning hade man situationen under kontroll. ”Det var någon-ting på toaletten”, ropade en servitör till en av sina vänner, en av de få kvarvarande, häpna och hungriga gästerna. Belysningen tändes igen.

De lät dem gå in för att hämta sina ytterkläder. Några som hade gått för att äta någon annanstans kom tillbaka och hämtade sina saker. Luigi var mycket hjälpsam i sökandet efter Marcos axelväska. Han tog upp saken med hovmästaren, och snart genomsöktes restaurangen av halva personalen. Mitt i det uppjagade snattret hörde Marco en servitör säga någonting om en ”rökbomb”.

Väskan var borta, och det visste Marco.

De tog en smörgås och en öl på ett trottoarkafé där de kunde se vackra flickor strosa förbi. Marco kunde inte sluta tänka på stölden, men han ansträngde sig att verka oberörd.

”Tråkigt med väskan”, sa Luigi vid något tillfälle.

”Det gör inget.”

”Jag ska ordna med en ny mobiltelefon till dig.”

”Tack.”

”Vad blev du av med mer?”

”Bara några stadskartor, huvudvärkstabletter och några euro.”

I ett hotellrum några kvarter därifrån hade Zellman och Krater öppnat väskan på sängen och prydligt lagt fram dess innehåll. Förutom Ankyotelefonen var det två kartor över Bologna, båda välanvända med en mängd markeringar som inte sa så mycket, fyra hundradollarsedlar, mobiltelefonen som Luigi hade lånat ut till honom, en burk med huvudvärkstabletter och instruktions-boken till Ankyon.

Zellman, den mer datorkunnige av dem, pluggade in Ankyon i ett Internetuttag och hade snart fått fram menyn. ”Det här är bra grejor”, sa han, riktigt imponerad av Marcos apparat. ”Den absolut senaste leksaken på marknaden.”

Föga överraskande körde han fast på lösenordet. De skulle få dissekera den i Langley. Från sin bärbara dator skickade han ett mejl till Julia Javier och meddelade henne serienumret och andra uppgifter.

Mindre än två timmar efter stölden satt en CIA-agent på parkeringsplatsen utanför Chatter i förorten Alexandria och väntade på att affären skulle öppna.

26

På lite håll såg han hur hon hasade fram tappert och beslutsamt med käppen på trottoaren utmed Via Minzoni. Han följde efter och var snart femton meter bakom henne.

Den här dagen bar hon boots av brun mocka, antagligen för stödets skull. Bootsen hade låga klackar. Det skulle ha varit bekvämare med lågskor, men hon var italienska, och moderiktigheten kom alltid i första hand. Den ljusbruna kjolen slutade vid knäna. Hon bar en åtsittande ylletröja som var klarröd, och det var första gången han hade sett henne utan att hon var påbyltad på grund av det kalla vädret. Ingen kappa dolde hennes riktigt fina figur.

Hon gick försiktigt och haltade lätt, men hon gjorde det med en målmedvetenhet som gjorde honom glad. Det var bara kaffe på Ninos och italienska i en timme eller två. Men hon gjorde det för hans skull!

Och för pengarnas.

Han funderade ett ögonblick på hennes pengar. Hur illa ställt det än var med hennes stackars man och trots hennes säsongsarbete som turistguide, lyckades hon klä sig elegant och bo i en vackert inredd våning. Giovanni hade varit professor. Han hade kanske varit sparsam genom åren, men nu hade hans sjukdom börjat tära på deras kapital.

Sak samma. Marco hade sina egna problem. Han hade just blivit av med 400 dollar och sin enda förbindelselänk med omvärlden. Folk som inte borde veta var han befann sig kände till hans adress. Nio timmar tidigare hade han hört sitt riktiga namn användas på Via Fondazza.

Han saktade in och lät henne öppna dörren till Ninos, där hon än en gång blev mottagen som en älskad familjemedlem av Ninos pojkar. Sedan gick han runt kvarteret för att ge dem tid att visa henne till bordet, pjoska med henne, komma med kaffe, småprata ett ögonblick och diskutera det senaste skvallret i området. Tio minuter efter det att hon kom dit gick han in genom dörren och fick en björnkram av Ninos yngste son. En vän till Francesca var en vän för livet.

Hennes sinnestämning kunde svänga så mycket att Marco inte visste vad han skulle vänta sig. Han kände sig fortfarande rörd av gårdagens hjärtlighet, men han visste att likgiltigheten kunde vara tillbaka den här dagen. När hon log, fattade hans hand och inledde kindpussandet visste han genast att lektionen skulle bli denna usla dags ljuspunkt.

När de till slut blev ensamma frågade han om hennes man. Ingenting hade förändrats. ”Det är bara en fråga om dar”, sa hon med spänd överläpp, som om hon redan hade accepterat makens död och var klar att börja sörja.

Han frågade hur det var med hennes mor, signorina Altonelli, och fick en fullständig rapport. Hon bakade en pärontårta, en av Giovannis favoriter, för den händelse att han kunde känna doften av den från köket.

”Och hur har din dag varit?” frågade hon.

Det skulle vara omöjligt att hitta på en händelseutveckling som var värre. Först det chockartade med att höra sitt riktiga namn uttalas i mörkret och sedan bli offer för en omsorgsfullt planerad stöld. Han kunde inte föreställa sig en sämre dag.

”Det blev lite spännande vid lunch”, sa han.

”Berätta.”

Han pratade om vandringen upp till San Luca, stället där hon ramlade, bänken, utsikten, den inställda lektionen med Ermanno, lunchen med Luigi och eldsvådan men inte förlusten av väskan. Det var först när han senare berättade vad som hände som hon märkte att han inte hade den med sig.

”Det är så lite brottslighet i Bologna”, sa hon, nästan ursäktande. ”Jag känner till Caffè Atene. Det är inte ett ställe för tjuvar.”

Det var antagligen inga italienare, ville han påpeka men lyckades istället nicka allvarligt som för att säga: Ja, ja, vart är världen på väg?

När småpratet var avklarat lade hon in en annan växel som den stränga läraren och sa att hon hade lust att ta itu med några verb. Han sa att han inte hade det, men vad han tyckte hörde inte till saken. Hon lät honom öva på futurum av abitare (att leva) och vedere (att se). Sedan lät hon honom fläta in de båda verben i hundra meningar och använda dem i olika tempus. Hon var allt annat än frånvarande och reagerade på alla felaktiga uttal. Ett grammatiskt fel ledde till en snabb tillrättavisning, som om han just hade förolämpat hela landet.

Hon hade tillbringat dagen i lägenheten tillsammans med en döende man och en beskäftig mor. Lektionen var hennes enda tillfälle att få lite utlopp för sin energi. Marco var emellertid slutkörd. Dagens påfrestningar tog ut sin rätt, men Francescas högt ställda krav fick honom att glömma tröttheten och förvirringen. En timme förflöt snabbt. De piggade upp sig med mer kaffe, och hon kastade sig in i konjunktivens mörka och bekymmersamma värld – i presens, imperfekt och pluskvamperfekt. Till slut började han trassla in sig. Hon försökte uppmuntra honom med försäkringar om att många elever stupar på konjunktiven, men han var trött och hade fått nog.

Han gav upp efter två timmar, helt urlakad och i behov av ännu en lång promenad. Han kände sig glad när han följde henne tillbaka till lägenheten. De kramades och pussades på kind och lovade att fortsätta nästa dag.

Om han gick rakaste vägen låg hans lägenhet tjugofem minuter bort. Han hade emellertid inte gått den närmaste vägen till någonting på över en månad.

Han börjande vandra.

Klockan fyra på eftermiddagen befann sig åtta av kidons medlemmar någonstans på Via Fondazza – en drack kaffe på ett trottoarkafé, tre strosade planlöst omkring med ett kvarter mellan sig, en körde fram och tillbaka på en skoter och en såg ut från ett fönster på tredje våningen.

En knapp kilometer därifrån, utanför stadens centrum, spelade de fyra andra medlemmarna kort och väntade nervöst på andra våningen ovanför en blomsterbutik som ägdes av en gammal jude. En av dem, Ari, var en av Mossads bästa engelskspråkiga förhörsledare.

De sa inte mycket till varandra under kortspelet. Kvällen de hade framför sig skulle bli lång och otrevlig.

Marco hade hela dagen brottats med frågan huruvida han skulle återvända till Via Fondazza. FBI-grabbarna kunde vara kvar där, redo för ännu en obehaglig konfrontation. Han var övertygad om att de inte skulle låta sig avspisas lika lätt nästa gång. De tänkte inte bara lägga av och ta ett plan hem. De hade överordnade där hemma som krävde resultat.

Marco var långt ifrån säker, men han misstänkte att det var Luigi som låg bakom stölden av axelväskan. Eldsvådan hade inte varit någon eldsvåda; det var snarare en avledande manöver, en orsak till att belysningen slocknade och en möjlighet för någon att plocka åt sig väskan.

Han litade inte på Luigi eftersom han inte litade på någon.

De hade hans fina och smarta mobiltelefon. Neals koder fanns någonstans i den. Gick de att knäcka? Kunde spåren leda till sonen? Marco hade ingen aning om hur sådana tingestar fungerade, vad som gick att göra med dem eller vad som inte gick.

Lusten att lämna Bologna var oemotståndlig. Vart han skulle ta vägen och hur han skulle komma dit var frågor som han ännu inte hade rett ut. Nu irrade han omkring och kände sig sårbar, nästan hjälplös. Vartenda ansikte som sneglade på honom tillhörde någon annan som kände till hans riktiga namn. Vid en hållplats smet han före i kön och klev på bussen, osäker på vart han skulle åka. Den var full av trötta pendlare som stod skuldra vid skuldra me-dan de skumpade fram. Genom rutorna iakttog han myllret av fotgängare i stadskärnans fantastiska pelargångar.

I sista ögonblicket hoppade han av och gick tre kvarter längs Via San Vitale tills han såg en annan buss. Han åkte runt i nästan en timme innan han till slut klev av i närheten av järnvägsstationen. Han följde med ännu en myllrande folksamling och skyndade sedan över Via dell’Indipendenza till bussterminalen. Han hittade tavlan med avgångstider och såg att det skulle gå en till Piacenza tio minuter senare. Resan skulle ta en och en halv timme med fem anhalter. Han köpte en biljett för trettio euro och gömde sig på toaletten ända till sista minuten. Bussen var nästan fullsatt. Sätena var breda och hade höga nackstöd, och medan bussen sakta tog sig fram i den täta trafiken höll Marco på att nicka till. Då förmanade han sig själv. Att sova kunde han inte tillåta sig.

Nu gällde det alltså – den flykt som han hade övervägt ända sedan första dagen i Bologna. Han hade blivit övertygad om att han för att överleva måste försvinna, lämna Luigi bakom sig och klara sig på egen hand. Han hade många gånger undrat hur och när flykten skulle inledas. Vad skulle vara den utlösande faktorn? Ett ansikte? Ett hot? Skulle han ta en buss eller ett tåg, en taxi eller ett flygplan? Vart skulle han åka? Var skulle han gömma sig? Skulle hans elementära italienska räcka? Hur mycket pengar skulle han ha?

Nu hände det. Han kunde inte vända om.

Den första anhalten var den lilla byn Bazzano, en och en halv mil väster om Bologna. Marco klev av bussen och kom inte tillbaka till den. Han gömde sig på busstationens toalett än en gång tills den hade fortsatt. Sedan gick han över gatan till en bar där han beställde en öl och frågade bartendern om det närmaste hotellet.

När han var inne på sin andra öl frågade han om järnvägsstationen och fick veta att det inte fanns någon i Bazzano. Bara bussar, sa bartendern.

Albergo Cantino låg nära byns centrum, fem eller sex kvarter från baren. Det hade blivit mörkt ute när han gick fram till receptionsdisken utan något bagage, någonting som signoran bakom den inte undgick att notera.

”Jag skulle vilja ha ett rum”, sa han på italienska.

”För hur många nätter?”

”Bara en.”

”Det kostar femtiofem euro.”

”Jag tar det.”

”Ert pass, om jag får be.”

”Jag beklagar, men jag har blivit av med det.”

Hennes plockade och färgade ögonbryn höjdes ytterst miss-tänksamt innan hon började skaka på huvudet. ”Jag beklagar.”

Marco lade två hundraeurosedlar på disken framför henne. Mutan var uppenbar – ta bara emot pengarna, utan att fylla i några papper, och ge mig en nyckel.

Hon fortsatte att skaka på huvudet med rynkad panna.

”Ni måste ha ett pass”, sa hon. Sedan lade hon armarna i kors över barmen, körde fram hakan och stålsatte sig inför nästa ordväxling. Hon tänkte minsann inte ge med sig.

Utanför vandrade Marco på gatorna i en främmande stad. Han hittade en bar och beställde kaffe. Ingen mer alkohol – han måste vara klar i huvudet.

”Var får jag tag i en taxi?” frågade han bartendern.

”Vid busstationen.”

Klockan nio på kvällen gick Luigi runt i lägenheten och väntade på att Marco skulle komma tillbaka till sin egen. Han ringde till Francesca, och hon bekräftade att de hade studerat på eftermiddagen; det hade rentav blivit en mycket trevlig lektion. Toppen, tänkte han.

Hans försvinnande ingick i planen, men Whitaker och Langley trodde att det skulle dröja några dagar till. Hade de redan tappat bort honom? Så fort? Nu fanns det fem agenter där – Luigi, Zellman, Krater och två andra som skickats dit från Milano.

Luigi hade hela tiden ifrågasatt planen. I en stad av Bolognas storlek var det omöjligt att upprätthålla fysisk bevakning av en person dygnet runt. Luigi hade hetsigt hävdat att enda sättet att få planen att fungera var att placera Backman i ett litet samhälle där hans rörelsefrihet var begränsad, handlingsalternativen var få och det var lättare att observera besökare. Det var den ursprungliga planen, men plötsligt hade Washington ändrat detaljerna.

Tolv minuter över nio ljöd en dämpad summerton i köket. Luigi skyndade till monitorerna. Marco var hemma. Hans ytterdörr hade öppnats. Luigi stirrade på den digitala bilden från den dolda kameran i vardagsrumstaket i lägenheten intill.

Det var två främlingar – inte Marco. Två män i trettioårsåldern, klädda som vem som helst. De stängde dörren snabbt, tyst och proffsigt och började se sig omkring. En av dem bar på en svart liten väska.

De var skickliga, mycket skickliga. Om de hade dyrkat upp gömställets lås måste de vara mycket skickliga.

Luigi log av upprymdhet. Med lite tur skulle hans kameror fånga upp bortförandet av Marco. De skulle kanske döda honom där i vardagsrummet medan det spelades in. Planen skulle kanske fungera trots allt.

Han slog om ljudkontrollerna och vred upp volymen. Språket var det avgörande. Var kom de ifrån? Vad talade de för språk? Han hörde emellertid ingenting medan de rörde sig i lägenheten. De viskade till varandra ett par gånger, men det uppfattade han knappt.

27

Taxin stannade tvärt på Via Gramsci, inte långt från bussterminalen och järnvägsstationen. Marco överlämnade tillräckligt med pengar från baksätet, slank iväg mellan två
parkerade bilar och försvann snart i mörkret. Flykten från Bologna hade blivit mycket kort, men å andra sidan var den inte riktigt över än. Sin vana trogen sicksackade han, gick runt och kontrollerade om han hade någon efter sig.

På Via Minzoni rörde han sig snabbt i pelargångarna och stannade utanför Francescas hyreshus. Han kunde inte tillåta sig lyxen att tänka efter, tveka eller gissa sig till någonting. Han ringde på två gånger och hoppades innerligt att det var Francesca och inte signorina Altonelli som skulle svara.

”Vem är det?” hördes den ljuvliga rösten.

”Det är jag, Francesca. Marco. Jag behöver hjälp.”

Det blev en kort paus, och sedan: ”Javisst.”

Hon mötte honom vid dörren och visade in honom. Till hans stora bestörtning var signorina Altonelli kvar där. Hon stod i dörröppningen till köket med en handduk och iakttog honom -ytterst noga.

”Hur är det med dig?” frågade Francesca på italienska.

”Engelska, snälla du”, sa han och log mot hennes mor.

”Som du vill.”

”Jag har ingenstans att sova i natt. Jag kan inte få ett hotellrum därför att jag inte har något pass. Det hjälper inte ens med mutor.”

”Det är faktiskt lag på det här i Europa.”

”Ja, jag har förstått det.”

Hon gjorde en gest mot soffan och vände sig sedan mot modern och bad henne ordna med kaffe. De satte sig ner. Han noterade att hon var barfota och gick omkring utan käppen, trots att hon fortfarande behövde den. Hon bar åtsittande jeans och en säckig tröja och var lika söt som en studentska.

”Kan du inte berätta vad det är som händer?” sa hon.

”Det är komplicerat, och det mesta kan jag inte berätta. Låt oss bara säga jag inte känner mig särskilt trygg just nu och att jag behöver lämna Bologna så snart som möjligt.”

”Vart ska du ta vägen?”

”Jag vet inte. Någonstans utanför Italien, utanför Europa, till ett ställe där jag kan gömma mig igen.”

”Hur länge tänker du göra det?”

”Länge. Jag vet inte.”

Hon stirrade kyligt på honom utan att blinka. Han stirrade tillbaka därför att hennes ögon var vackra även när de var kyliga. ”Vem är du?” frågade hon.

”Ja, jag är i varje fall inte Marco Lazzeri.”

”Vad är det du flyr från?”

”Mitt förflutna, och det håller snabbt på att hinna upp mig. Jag är ingen brottsling, Francesca. En gång var jag jurist. Jag råkade i knipa. Jag satt av min tid. Jag har blivit benådad. Jag är ingen skurk.”

”Varför är någon ute efter dig?”

”Det gäller en sex år gammal affärsuppgörelse. En del riktigt otäcka personer är missnöjda med hur affären avslutades. De ger mig skulden. De vill gärna ha tag i mig.”

”För att döda dig?”

”Ja. Det är vad de vill göra.”

”Det här är väldigt förvirrande. Varför kom du hit? Varför hjälper Luigi dig? Varför anlitade han mig och Ermanno? Jag förstår inte.”

”Och jag kan inte svara på de frågorna. För två månader sen satt jag i fängelse och trodde att jag skulle göra det i fjorton år till. Plötsligt blir jag frigiven. Jag fick en ny identitet, fördes hit, gömdes först undan i Treviso och blev sen flyttad till Bologna. Jag tror att de tänker döda mig här.”

”Här! I Bologna!”

Han nickade och såg mot köket när signorina Altonelli bar ut en bricka med kaffe och en pärontårta som ännu inte blivit uppskuren. När hon försiktigt lade upp en bit på en assiett åt Marco insåg han att han inte hade ätit någonting sedan lunch.

Lunchen tillsammans med Luigi. Lunchen med den fingerade eldsvådan och den stulna axelväskan med den smarta mobiltelefonen. Han tänkte på Neal igen och oroade sig för hans säkerhet.

”Den är fantastiskt god”, sa han till hennes mor på italienska. Francesca åt ingenting. Hon iakttog allt han gjorde, varenda tugga, varenda kaffesmutt. När modern gick tillbaka till köket sa hon: ”Vem arbetar Luigi åt?”

”Jag är inte säker på det. Förmodligen CIA. Känner du till CIA?”

”Ja. Jag läser spionromaner. Var det CIA som förde dig hit?”

”Jag tror att CIA såg till att jag kom ut ur fängelset, ut ur landet och hit till Bologna, där de har gömt undan mig medan de försöker bestämma sig för vad de ska göra med mig.”

”Kommer de att döda dig?”

”Kanske.”

”Luigi?”

”Möjligen.”

Hon ställde ifrån sig kaffekoppen på bordet och plockade med håret en stund. ”Vill du ha lite vatten?” frågade hon och reste sig upp.

”Nej tack.”

”Jag behöver röra på mig”, sa hon och belastade försiktigt väns-ter-foten. Hon gick sakta till köket, där det var tyst ett ögonblick innan en diskussion inleddes. Hon och modern dividerade hetsigt, men de måste göra det med väsande och spända viskningar.

Det höll på i några minuter, avbröts och flammade sedan upp igen när ingendera parten verkade vilja ge med sig. Till slut kom Francesca linkande med en flaska San Pellegrino och satte sig i soffan.

”Vad handlade det där om?” frågade han.

”Jag talade om för henne att du vill sova över här. Hon missförstod mig.”

”Kom igen. Jag kan sova i garderoben. Det gör detsamma.”

”Hon är väldigt gammaldags.”

”Ska hon sova här i natt?”

”Nu ska hon göra det.”

”Ge mig bara en kudde. Jag kan sova på köksbordet.”

Signorina Altonelli var som förbytt när hon kom tillbaka för att hämta kaffebrickan. Hon blängde på Marco som om han redan hade våldfört sig på hennes dotter. Hon blängde på Francesca som om hon ville ge henne en örfil. Hon stökade i köket i några minuter och drog sig sedan tillbaka till ett rum i lägenhetens bakre del.

”Är du sömnig?” frågade Francesca.

”Nej. Är du?”

”Nej. Vi kan prata.”

”Okej.”

”Berätta alltihop.”

Han sov några timmar i soffan och väcktes av att Francesca knackade honom på axeln. ”Jag har en idé”, sa hon. ”Kom.”

Han följde med henne till köket, där klockan stod på 04:15. På diskbänken fanns en engångshyvel, en burk med raklödder, ett par glasögon och en flaska med någon sorts hårmedel – han kunde inte översätta vad det stod på etiketten. Hon gav honom ett vinrött läderfodral och sa: ”Det är ett pass. Giovannis.”

Han tappade det nästan. ”Nej, jag kan inte …”

”Jo, det kan du. Han kommer inte att behöva det. Jag insisterar.”

Marco slog sakta upp passet och tittade på det distingerade ansiktet på en man som han aldrig hade träffat. Giltighetstiden skulle gå ut om sju månader, så fotografiet var nästan fem år gammalt. Han hittade födelsedatumet – nu var Giovanni sextioåtta år, drygt tjugo år äldre än sin fru.

Under taxiresan från Bazzano hade han inte tänkt på någonting annat än ett pass. Han hade funderat på att stjäla ett från en intet ont anande turist. Han hade funderat på att köpa ett på den svarta marknaden men hade ingen aning om hur han skulle gå tillväga. Och han hade funderat på Giovannis pass, ett som sorgligt nog snart skulle sakna innehavare.

Han hade emellertid avfärdat tanken av rädsla för att utsätta Francesca för fara. Tänk om han åkte fast? Tänk om en immigrationstjänsteman på en flygplats blev misstänksam och kallade dit sin chef? Det han fruktade mest var dock att personerna som jagade honom skulle få tag i honom. Passet kunde dra in henne i det hela, och det ville han absolut inte.

”Är du säker?” frågade han. Nu när han hade passet i händerna ville han faktiskt behålla det.

”Jag ber dig, Marco, jag vill hjälpa till. Giovanni skulle vilja det.”

”Jag vet inte vad jag ska säga.”

”Vi har en del att göra. Det går en buss till Parma om två timmar. Det kan vara ett säkert sätt att lämna stan.”

”Jag vill ta mig till Milano”, sa han.

”Det låter som en bra idé.”

Hon tog passet och slog upp det. De synade fotografiet av hennes man. ”Låt oss börja med det där du har runt munnen”, sa hon.

Tio minuter senare var mustaschen och bockskägget borta och ansiktet helt slätrakat. Hon höll upp en spegel framför honom medan han stod vid diskhon. Den sextiotreårige Giovanni hade mindre grått hår än den femtiotvåårige Marco, men så hade han ju inte behövt uppleva ett federalt åtal och sex år i fängelse.

Han antog att hårfärgningsmedlet var någonting hon själv använde, men han tänkte inte fråga om det. Medlet påstods ge resultat inom en timme. Han satt på en stol vid bordet med en handduk över axlarna medan hon varligt gned in vätskan i håret. De sa inte mycket till varandra. Modern sov. Hennes man låg orörlig, kraftigt medicinerad.

För inte så länge sedan hade professor Giovanni burit runda glasögon med bågar av ljusbrunt sköldpaddsskal, akademiker som han var, och när Marco satte dem på sig och granskade sitt nya utseende gjorde förändringen honom förvånad. Håret var mycket mörkare, och ögonen såg helt annorlunda ut. Han kände knappt igen sig själv.

”Inte illa”, var hennes bedömning av sitt verk. ”Det får duga.”

Hon hämtade en marinblå manchesterblazer med nötta lappar vid armbågarna. ”Han är ungefär fem centimeter kortare än du”, sa hon. Ärmarna var ett par centimeter för korta, och kavajen kunde ha suttit lite snävt över bröstet, men numera var Marco så smärt att han försvann i vad som helst.

”Vad heter du egentligen?” sa hon när hon drog i ärmarna och rättade till kragen.

”Joel.”

”Jag tycker att du ska ha en portfölj med dig. Det kommer att se naturligt ut.”

Han kunde inte protestera. Hennes generositet var överväldigande, och han behövde den verkligen. Hon gick och kom sedan tillbaka med en vacker gammal portfölj av ljusbrunt läder med ett silverspänne.

”Jag vet inte vad jag ska säga”, mumlade Marco.

”Det är Giovannis favoritportfölj, en present från mig för tjugo år sen. Italienskt läder.”

”Självklart.”

”Om du skulle åka fast med passet, vad tänker du säga då?” frågade hon.

”Att jag stal det. Du är min lärare. Jag var hembjuden till dig. Jag lyckades hitta byrålådan med era personliga handlingar och stal din mans pass.”

”Du är bra på att ljuga.”

”En gång i tiden var jag en av de bästa. Om jag åker fast kommer jag att skydda dig, Francesca. Jag kommer att ljuga så att alla blir bländade.”

”Du kommer inte att åka fast. Men använd passet så lite som möjligt.”

”Oroa dig inte. Jag ska förstöra det så snart jag kan.”

”Behöver du pengar?”

”Nej.”

”Är det säkert? Jag har tusen euro här.”

”Nej, Francesca, men tack ändå.”

”Nu måste du skynda dig.”

Han följde med henne till ytterdörren, där de stannade och såg på varandra. ”Brukar du vara ute på nätet?”

”En stund varje dag.”

”Sök på Joel Backman. Börja med The Washington Post. Det finns en hel del där, men tro inte på allt du läser. Jag är inte det monster som de har skapat.”

”Du är inte alls något monster, Joel.”

”Jag vet inte hur jag ska kunna tacka dig.”

Hon tog hans högerhand i sina och kramade den. ”Kommer du att återvända till Bologna?” frågade hon. Det var en inbjudan snarare än en fråga.

”Jag vet inte. Jag har faktiskt ingen aning om vad som kommer att hända. Men kanske. Får jag knacka på om jag kommer tillbaka?”

”Gör det. Var försiktig där ute.”

Han stod i skuggorna vid Via Minzoni i några minuter. Han ville inte lämna henne och var inte beredd att inleda den långa resan.

Sedan hördes en hostning i den mörka pelargången på andra -sidan gatan, och Giovanni Ferro var på flykt.

28

Medan timmarna förflöt olidligt sakta övergick Luigi gradvis från oro till panik. Det måste ha hänt en av två saker: Antingen hade lönnmördarna redan slagit till,
eller också hade Marco fått nys om någonting och försökt fly. -Luigi oroade sig för den stulna axelväskan. Var det att gå till överdrift? Hade det gjort Marco så rädd att han försvann?

Den dyra mobiltelefonen hade ruskat om allihop. Deras kille hade gjort mycket mer än studerat italienska, promenerat på gatorna och besökt alla kaféer och barer i staden. Han hade planerat och kommunicerat.

Telefonen fanns i ett laboratorium i källaren på den amerikan-ska ambassaden i Milano, där teknikerna, enligt den senaste rapporten från Whitaker, och de talades vid var femtonde minut, inte hade kunnat knäcka dess koder.

Några minuter över midnatt tröttnade de båda inkräktarna i lägen-heten intill tydligen på att vänta. När de tog sig ut sa de någonting så pass högt att det spelades in. Det var engelska med något slags brytning. Luigi hade omedelbart ringt till Whitaker och rapporterat att de förmodligen var israeler.

Han hade rätt. De båda agenterna hade fått order av Efraim att lämna lägenheten och inta andra positioner.

När de gick bestämde sig Luigi för att skicka Krater till bussterminalen och Zellman till järnvägsstationen. Utan pass kunde Marco inte köpa en flygbiljett. Luigi struntade i flygplatsen. Men, som han sa till Whitaker, om deras kille kunde komma över en hypermodern mobiltelefon med dator som kostade nästan tusen dollar, kunde han kanske komma över ett pass också.

Vid tretiden på natten gormade Whitaker i Milano, och Luigi, som inte kunde gorma av säkerhetsskäl, kunde bara svära, vilket han gjorde uttrycksfullt på både engelska och italienska.

”Du har tappat bort honom, för helvete!” skrek Whitaker.

”Inte än!”

”Han är redan död!”

Luigi lade på för tredje gången den natten.

Kidon drog sig tillbaka klockan halv fyra. Alla skulle vila i några timmar och sedan planera för nästa dag.

Han satt tillsammans med ett fyllo på en bänk i en liten park intill Via dell’Independenza, inte långt från bussterminalen. Fyllot hade druckit ur ett krus med skär vätska under större delen av natten, och ungefär var femte minut lyckades han höja huvudet och mumla någonting till Marco, en och en halv meter ifrån honom. Marco mumlade tillbaka, och vad han än sa verkade det passa fyllot. Två av hans kamrater hade försjunkit i koma och låg hopkrupna ett stycke längre bort likt döda soldater i en skyttegrav. Marco kände sig inte direkt säker, men å andra sidan hade han allvarligare problem.

Några få personer rörde sig utanför bussterminalen. Runt halv sex blev det mer aktivitet när en stor grupp av vad som såg ut att vara zigenare kom ut, allihop pratande högljutt i munnen på varandra och uppenbarligen glada att komma av bussen efter en lång resa. Det började anlända fler bussresenärer, och Marco kom fram till att det var dags att lämna fyllot. Han gick in i bussterminalen bakom ett ungt par och deras lilla barn och följde dem till biljettdisken, där han lyssnade medan de köpte biljetter till Parma. Det gjorde han också, och sedan skyndade han till toaletten och gömde sig i ett bås.

Krater satt i terminalens nattöppna servering och drack dåligt kaffe bakom en dagstidning medan han såg resenärerna komma och gå. Han såg Marco gå förbi. Han noterade hans längd, kroppsbyggnad och ålder. Gången verkade bekant, även om han gick mycket långsammare. Den Marco Lazzeri som han hade bevakat i flera veckor kunde gå lika fort som de flesta män kunde jogga. Den här mannen rörde sig mycket långsammare, men å andra sidan skulle han ingenstans. Varför jäkta? Ute på gatorna försökte Marco alltid skaka dem av sig, och ibland lyckades han.

Ansiktet såg emellertid helt annorlunda ut. Håret var mycket mörkare. Den bruna manchesterkepsen var borta, men den var ju lätt att göra sig av med. Glasögonen med bågar av sköldpaddsskal fångade Kraters uppmärksamhet. Glasögon fungerade ypperligt i det avseendet, men ofta tog man i lite för mycket. Marcos eleganta Armanibågar hade passat honom perfekt och ändrat hans ut-seende något utan att dra uppmärksamheten till ansiktet. De runda glasögonen på den här mannen bad om att bli uppmärksammade.

Skägget var borta; ett jobb som tog fem minuter för vem som helst. Krater hade inte sett skjortan förut, och han hade varit i Marcos lägenhet tillsammans med Luigi när de sökte igenom den och tittat på alla klädesplagg. De urblekta jeansen var alldagliga, och Marco hade köpt ett liknande par. Den blå blazern med slitna armbågsskydd och den tjusiga portföljen gjorde att Krater satt kvar i sin stol. Blazern hade varit med ett bra tag och var ingenting som Marco kunde ha köpt. Ärmarna var lite för korta, men det var inte ovanligt. Portföljen var av fint läder. Marco kunde på något sätt ha kommit över pengar och köpt datortelefonen, men varför göra av med dem på en så dyr portfölj? Hans förra väska, den marinblå Silvo som han hade haft tills för ungefär sexton timmar sedan, då Krater lade beslag på den under kalabaliken i Caffè Atene, kostade sextio euro.

Krater iakttog honom tills han rundade ett hörn och försvann ur sikte. En möjlighet, inte mer. Han smuttade på kaffet och grubblade en stund på herrn som han just hade sett.

Marco stod i båset med jeansen runt vristerna. Han kände sig väldigt fånig, men i det läget var han mer mån om sin säkerhet. Dörren öppnades. På väggen till vänster om den fanns det fyra urinoarer; mitt emot fanns sex tvättställ och intill dem de fyra båsen. De andra tre var tomma. För tillfället var toaletten inte särskilt välbesökt. Marco lyssnade spänt och väntade sig att få höra hur någon lättade på trycket – gylfens dragkedja, klirret från ett livremsspänne, den djupa suck som män ofta ger ifrån sig och strilande urin.

Ingenting. Det hördes ingenting från tvättställen. Ingen av dörrarna till de andra tre båsen öppnades. Det var kanske en vaktmästare som gick sin runda och gjorde det väldigt tyst.

Krater stod vid ett av tvättställen, böjde sig ner och såg de nerdragna jeansen i det sista båset. Intill jeansen stod den fina portföljen. Herrn förrättade sina naturbehov och gjorde sig ingen bråd-ska.

Det skulle avgå en buss klockan sex till Parma, och nästa avgick till Florens tjugo minuter senare. Krater skyndade till disken och köpte biljetter till båda städerna. Mannen bakom den såg underligt på honom, men det struntade Krater fullständigt i. Han gick tillbaka till toaletten. Herrn i det sista båset var kvar där.

Krater gick ut och ringde till Luigi. Han beskrev mannen och förklarade att han verkade ta god tid på sig på toaletten.

”Det bästa stället att gömma sig på”, sa Luigi.

”Jag har själv gjort det många gånger.”

”Tror du att det är Marco?”

”Jag vet inte. I så fall är det en väldigt bra förklädnad.”

Luigi irriterade sig på datortelefonen, de amerikanska sedlarna och försvinnandet och tänkte inte ta några risker. ”Följ efter honom”, sa han.

Fem minuter i sex drog Marco upp jeansen, spolade, tog portföljen och gick mot bussen. I vänthallen stod Krater och mumsade nonchalant på ett äpple med en dagstidning i andra handen. När Marco fortsatte mot bussen till Parma gjorde även Krater det.

En tredjedel av sätena i bussen var tomma. Marco valde ett vid ett fönster på vänster sida, ungefär i mitten. Krater såg bort när han gick förbi och slog sig sedan ner fyra rader bakom honom.

Den första anhalten var Modena, efter en halvtimmes resa. När de kom in i staden bestämde sig Marco för att ta en titt på ansiktena bakom honom. Han reste sig, gick mot bussens bakersta del, mot toaletten, och sneglade flyktigt på de män som satt där.

När han hade låst toalettdörren slöt han ögonen och tänkte: Ja, jag har sett det ansiktet förut.

Mindre än ett dygn tidigare, på Caffè Atene, bara några minuter innan ljuset slocknade. Ansiktet hade synts i en spegel på väggen intill en gammal rockhängare, ovanför borden. Mannen hade suttit alldeles intill, bakom honom, tillsammans med en annan man.

Det var ett bekant ansikte. Han hade kanske sett det förut någonstans i Bologna.

Marco gick tillbaka till sin plats just som bussen saktade in när den närmade sig terminalen. Tänk snabbt, Joel, intalade han sig, men jaga inte upp dig. Grips inte av panik. De har följt efter dig från Bologna; du får inte låta dem följa efter dig ur landet.

När bussen stannade tillkännagav chauffören att de var framme i Modena. Det skulle bli ett kort uppehåll; bussen skulle fortsätta om en kvart. Fyra passagerare tog sig genom mittgången och klev av. De andra stannade kvar; de flesta av dem satt och halvslumrade. Marco blundade, lät huvudet vridas åt vänster, mot rutan, och såg ut att ha somnat. Efter någon minut klev två bönder ombord, vildögda och med tunga tygbylten i famnen.

När chauffören kom tillbaka och satte sig bakom ratten igen reste sig plötsligt Marco, gick snabbt nerför mittgången och hoppade av bussen just som dörren stängdes. Han gick raskt in i terminalbyggnaden och vände sig sedan om och såg bussen backa ut. Förföljaren var kvar i den.

Kraters första infall var att snabbt ta sig av bussen, möjligen -efter en hetsig diskussion med chauffören, men å andra sidan vill ingen busschaufför slåss för att behålla en passagerare ombord. Han ändrade sig emellertid därför att Marco uppenbarligen insett att någon följde efter honom. Hans avhopp i sista ögonblicket -bekräftade vad Krater hade misstänkt. Visst var det Marco som flydde som ett skadat djur.

Problemet var att han befann sig i Modena, vilket Krater inte gjorde. Bussen svängde in på en annan gata och stannade sedan vid ett trafikljus. Krater sprang fram till chauffören, höll sig om magen och bad om att bli avsläppt innan han spydde ner hela bussen. Dörren flög upp, och Krater rusade av och sprang tillbaka till terminalen.

Marco spillde ingen tid. När bussen var ur sikte sprang han ut på terminalens framsida, där det stod tre taxibilar i rad. Han hoppade in i baksätet på den första och sa: ”Kan ni köra mig till Milano?” på mycket god italienska.

”Milano?”

”Sì.”

”È molto caro!” Det blir väldigt dyrt.

”Quanto?”

”Duecento euro.” Tvåhundra euro.

”Andiamo.”

Efter att i en timme ha letat i bussterminalen och på de båda närmaste gatorna ringde Krater till Luigi och meddelade en nyhet som inte var god men heller inte enbart dålig. Han hade tappat bort sin man, men den desperata flykten hade bekräftat att det verkligen var Marco.

Luigis reaktion var blandad. Han retade sig på att Krater hade blivit överlistad av en amatör. Han blev imponerad av att Marco skickligt kunde ändra sitt utseende och gäcka en mindre armé av lönnmördare. Och han blev arg på Whitaker och dårarna i Washington som hela tiden ändrade planerna och nu hade skapat en hotande katastrof för vilken han, Luigi, säkert skulle få skulden.

Han ringde till Whitaker, skrek och svor lite till och begav sig sedan till järnvägsstationen tillsammans med Zellman och de båda andra. De skulle träffa Krater i Milano, där Whitaker lovade att han skulle sätta in alla resurser han kunde.

När Luigi lämnade Bologna med Eurostar fick han en fantastisk idé, en som han aldrig skulle kunna berätta om. Varför inte bara ringa till israelerna och kineserna och tala om för dem att Backman senast hade varit synlig i Modena, på väg västerut mot Parma och förmodligen Milano? De ville ha tag i honom mycket mer än Langley, och de hade sannerligen större förutsättningar att hitta honom.

En order var emellertid alltid en order, även om man ständigt ändrade dem.

Alla vägar bar till Milano.

29

Taxin stannade ett kvarter från Milanos centralstation. Marco betalade chauffören, tackade honom mer än en gång, önskade honom lycka till hemma i Modena och gick sedan
förbi ett dussintal andra taxibilar som väntade på anländande resenärer. Inne i den jättelika järnvägsstationen rörde han sig i folkvimlet och tog rulltrappan upp till den behärskade frenesin vid perrongerna dit tågen kom på ett dussin spår. Han hittade tavlan med avgångstider och begrundade alternativen. Det avgick ett tåg till Stuttgart fyra gånger om dagen, och den sjunde anhalten var Zürich. Han tog en tidtabell och köpte en billig stadsguide med en karta, och sedan hittade han ett ledigt bord vid ett kafé i en liten galleria. Han hade bråttom, men han måste ta reda på var han befann sig. Han drack två espresso och åt en bakelse medan han iakttog resenärerna. Han älskade trängseln, alla människor som var på väg hit eller dit. Deras antal innebar en sorts säkerhet.

Först tänkte han ta en promenad på cirka en halvtimme till stadens centrum. Någonstans längs vägen skulle han gå in i en billig affär och köpa nya kläder – kavaj, skjorta, byxor och skor. De hade upptäckt honom i Bologna. Han kunde inte ta den risken igen.

Nog måste det någonstans i centrum, vid Piazza del Duomo, finnas ett Internetkafé där han kunde hyra en dator i en kvart. Han var inte säker på att han skulle kunna sätta sig vid en främmande maskin, starta fanstyget och inte bara krångla sig fram till Internet utan dessutom få iväg ett meddelande till Neal. Klockan var 10:15 i Milano och 04:15 i Culpeper, Virginia. Neal skulle höra av sig on-line 07:50.

På något sätt skulle han få iväg mejlet. Han hade inget val.

Den andra planen, den som såg allt bättre ut medan han såg tusen-tals personer kliva på tåg som skulle sprida dem över hela -Europa på bara några timmar, var att fly. Köpa en biljett med en gång och lämna Milano och Italien så snart som möjligt. Den nya hårfärgen och professor Giovannis glasögon och gamla blazer hade inte lurat dem i Bologna. Om de var så skickliga kunde de hitta honom var som helst.

Han kompromissade med en runda i den närmaste omgivningen. Den friska luften hjälpte alltid till, och efter fyra kvarter hade han fått igång blodcirkulationen. Som i Bologna spred Milanos gator ut sig åt alla håll likt ett spindelnät. Trafiken var tät, och ibland rörde den sig knappt. Han tyckte om trafiken och framför-allt folkvimlet på trottoarerna som gav honom skydd.

Affären hette Robertos, en liten herrekipering som var inklämd mellan en juvelerarbutik och ett bageri. De båda skyltfönstren var fyllda med kläder som kanske skulle hålla ihop i en vecka, vilket passade Marcos tidsram perfekt. En expedit från Mellanöstern -talade sämre italienska än Marco, men han var duktig på att peka och grymta och fast besluten att ge kunden en ny stil. Den blå blazern byttes ut mot en mörkbrun. Skjortan ersattes av en vit, kortärmad tenniströja. De nya byxorna var av enkelt ylle och mörkblå. Ändringar skulle ta en vecka, så Marco bad att få låna en sax. I det unkna provrummet mätte han så gott han kunde och klippte sedan av byxbenen. När han kom ut i sin nya utstyrsel tittade expediten på de ojämna kanterna där slagen borde ha suttit och var nära att börja gråta.

Skorna som Marco provade skulle ha gjort honom invalidiserad innan han kom tillbaka till järnvägsstationen, så han behöll vandringskängorna tills vidare. Det bästa inköpet var en ljusbrun halmhatt som Marco ville ha därför att han hade sett en sådan just innan han kom till affären.

Vad brydde han sig om mode i sin situation?

De nya kläderna kostade honom nästan fyrahundra euro, pengar som han avskydde att skiljas från, men han hade inget val. Han försökte betala med Giovannis portfölj, som säkert var värd mer än allt han hade på sig, men expediten var alltför förkrossad över de slaktade byxorna. Marco lämnade affären med den blå blazern, de urblekta jeansen och den gamla skjortan nerstuvade i en röd plast-kasse; även den skulle vara något nytt som han bar omkring på.

Han gick vidare i några minuter och fick se en skobutik. I den köpte han ett par som verkade vara en modifierad sorts bowling-skor, utan minsta tvekan det fulaste i vad som annars verkade vara en mycket välsorterad butik. De var svarta med vinröda ränder och var förhoppningsvis gjorda för bekvämlighetens skull och inte utseendets. Han betalade etthundrafemtio euro för dem, enbart därför att de redan var som ingångna. Först efter två kvarter vågade han se ner på dem.

Luigi blev själv skuggad när han lämnade Bologna. Ynglingen på skotern såg honom lämna lägenheten intill Backmans, och det var hans sätt att göra det som väckte ynglingens uppmärksamhet. Han joggade och ökade farten för varje steg han tog. Ingen springer i Via Fondazzas pelargångar. Skotern låg lite bakom honom tills Luigi stannade och snabbt kröp in i en röd Fiat. Han körde några kvarter och saktade sedan in tillräckligt länge för att en annan man skulle kunna hoppa in i bilen. Sedan for de iväg med en rivstart, men skotern hade inga problem att hänga med i stadstrafiken. När de kom fram till järnvägsstationen och parkerade ille-galt utanför den såg ynglingen på skotern alltihop och tog radio-kontakt med Efraim igen.

Inom femton minuter gick två Mossadagenter klädda som trafikpoliser in i Luigis lägenhet och utlöste flera larm – några tysta, andra knappt hörbara. Medan tre agenter väntade ute på gatan och skyddade dem sparkade de upp köksdörren och hittade den impo-nerande uppsättning elektronisk bevakningsutrustning som fanns där.

När Luigi, Zellman och en tredje agent klev ombord på Euro-star till Milano hade även ynglingen på skotern köpt en biljett. Han hette Paul, den yngste medlemmen i kidon och den som talade bäst italienska. Bakom pannluggen och babyansiktet fanns en tjugosexårig veteran som hade utfört ett halvdussin likvideringar. När han meddelade att han fanns ombord på det rullande tåget gick ytterligare två agenter in i lägenheten för att hjälpa till med undersökningen av utrustningen. Ett larm kunde emellertid inte tystas. Dess ihållande signal trängde igenom väggarna tillräckligt mycket för att väcka några grannars uppmärksamhet.

Efter tio minuter blåste Efraim av inbrottet. Agenterna skingrades och återsamlades senare i ett av gömställena. De hade inte kunnat fastställa vem Luigi var eller vem han arbetade åt, men det stod klart att han hade spionerat på Backman dygnet runt.

Medan timmarna gick och Backman fortfarande inte syntes till började de tro att han hade flytt. Kunde Luigi leda dem till honom?

I centrala Milano, vid Piazza del Duomo, tittade Marco länge på den kolossala gotiska katedral som det bara tagit trehundra år att uppföra. Han strosade längs Galleria Vittorio Emmanuale, den storslagna, glastäckta gågata som Milano är berömd för. Den kantas av kaféer och bokaffärer och är stadens livsnerv, dess mest popu-lära mötesplats. Temperaturen närmade sig femton grader när Marco åt en smörgås och drack en Coca-Cola på en servering och duvorna kivades om varenda tappad brödsmula. Han såg äldre milanesare gå längs gallerian, kvinnor arm i arm och män som stannade för att småprata som om tid var något ovidkommande. Att kunna ha det så bra, tänkte han.

Skulle han fortsätta omedelbart, eller skulle han ligga lågt en dag eller två? Det var den nya, angelägna frågan. I en stad med fyra miljoner invånare kunde han försvinna så länge han ville. Han kunde skaffa sig en detaljerad stadskarta, lära sig gatorna, gömma sig i ett hotellrum i timtal och gå genom gränderna i timtal.

Men då skulle blodhundarna bakom honom få tid att omgruppera sig.

Borde han inte ge sig av med en gång, medan de famlade i mörkret och kliade sig i huvudet?

Jo, det borde han, kom han fram till. Han betalade servitören och tittade på sina bowlingskor. De var verkligen bekväma, men han var otålig att göra sig av med dem. På en stadsbuss såg han en reklamskylt för ett Internetkafé på Via Verri. Tio minuter senare gick han in där. Ett anslag på väggen angav vad det kostade – tio euro i timmen, minimum en halvtimme. Han beställde en apelsinjuice och betalade för en halvtimme. Den anställde nickade mot ett bord med ett antal datorer. Tre av de åtta användes av personer som uppenbarligen visste vad de sysslade med. Marco kände sig redan vilsekommen.

Han var emellertid bra på att fejka. Han satte sig ner, drog åt sig ett tangentbord, stirrade på monitorn och ville be en bön, men han kämpade på som om han hade varit hackare i många år. Det var förvånansvärt enkelt; han gick in på KwyteMail, skrev in sitt användarnamn, ”Grinch456”, därefter lösenordet, ”post hoc ergo propter hoc”, och väntade i tio sekunder, och sedan hade han -Neals meddelande framför sig.

Marco: Mikel Van Thiessen arbetar fortfarande på Rhineland Bank och är nu vice VD med ansvar för kundservice. Något annat? Grinch.

När klockan var exakt 07:50 hos Neal skrev Marco följande meddelande:

Grinch: Marco här – direkt och livs levande. Är du där?

Han smuttade på juicen och stirrade på skärmen. Kom igen, se till att det här funkar. Ännu en smutt. En kvinna på andra sidan bordet pratade med sin skärm. Sedan kom meddelandet:

Jag är här. Läget?

Marco skrev: De stal min Ankyo 850. Det är stor risk för att skurkarna har den och att de plockar isär den. Kan de spåra någonting till dig?

Neal: Bara om de har användarnamnet och lösenordet. Har de det?

Marco: Nej, jag förstörde dem. Går det inte att ta sig förbi ett lösenord?

Neal: Inte med KwyteMail. Om de bara har datortelefonen och inget annat går de bet.

Marco: Så vi är helt säkra?

Neal: Javisst. Men vad använder du nu?

Marco: Jag är på ett Internetkafé och har hyrt en dator, precis som en riktig hackare.

Neal: Vill du ha en ny Ankyo?

Marco: Nej, inte nu, kanske senare. Så här är det. Sök upp Carl Pratt. Jag vet att du inte tycker om honom, men just nu behöver jag hans hjälp. Pratt hade väldigt goda kontakter med före detta senator Ira Clayburn från North Carolina. Han var ordförande för senatens underrättelseutskott i många år. Nu behöver jag honom. Gå via Pratt.

Neal: Var finns Clayburn nu?

Marco: Det vet jag inte – jag hoppas bara att han fortfarande lever. Han var från Outer Banks i North Carolina, ett ganska avsides beläget ställe. Han gick i pension ett år efter det att jag hamnade på det federala hotellet. Pratt kan få tag i honom.

Neal: Visst, jag ska göra det så snart jag kan slinka iväg.

Marco: Men var försiktig. Tänk på vad du gör.

Neal: Är du okej?

Marco: Jag är på flykt. Jag lämnade Bologna tidigt i morse. Jag ska försöka höra av mig vid samma tid i morgon. Okej?

Neal: Ta det lugnt. Jag finns här i morgon.

Marco bröt förbindelsen med självbelåten min. Uppdraget utfört. Hur enkelt som helst. Välkommen till den moderna teknologins underverk och manicker. Han kontrollerade att han hade gått ut ur KwyteMail, drack upp apelsinjuicen och lämnade kaféet. Han började gå mot järnvägsstationen och stannade till vid en väskaffär där han lyckades byta Giovannis fina portfölj mot en svart av betydligt sämre kvalitet. I en billig smyckebutik betalade han arton euro för ett stort armbandsur med rött armband av plast, ytterligare någonting som kunde distrahera någon som spanade efter Marco Lazzeri, tidigare från Bologna. I ett antikvariat spenderade han två euro på en tummad bok med lyrik av Czes/law Mi/losz, givetvis på polska för att förvirra blodhundarna. I en butik med begagnade acces-soarer köpte han slutligen ett par solglasögon och en käpp av trä som han genast började använda på trottoaren.

Käppen fick honom att tänka på Francesca. Dessutom fick den honom att gå långsammare och med annorlunda steg. Han hade lite tid till övers när han struttade in på Milano Centrale och köpte en biljett till Stuttgart.

Whitaker fick ett brådskande meddelande från Langley om att någon hade brutit sig in i Luigis gömställe, men det fanns ingenting han kunde göra åt den saken. Nu befann sig alla agenter från Bologna i Milano och arbetade frenetiskt. Två var vid järnvägsstationen och letade efter nålen i höstacken. Två var vid flygplatsen Malpensa, drygt fyra mil från stadens centrum. Två var vid flygplatsen Linate, som låg mycket närmare och främst hanterade europeiska flighter. Luigi var vid den stora bussterminalen, och i mobiltelefonen hävdade han fortfarande att Marco kanske inte ens hade begett sig till Milano. Att han tog en buss från Bologna till Modena, åt nordväst, behövde inte betyda att han tänkte åka till Milano. Just då var Luigis trovärdighet emellertid något begränsad, i varje fall enligt Whitakers tungt vägande åsikt, så han blev förvisad till bussterminalen, där han såg tiotusen människor komma och gå.

Krater kom närmast nålen.

För sextio euro köpte Marco en förstaklassbiljett med förhoppningen att han skulle vara mindre blottställd där än i andraklass. I tåget som skulle gå norrut var förstaklassvagnen den sista, och Marco klev ombord fyrtiofem minuter före avgångstiden. Han satte sig tillrätta, gömde ansiktet så mycket han kunde med solglasögonen och halmhatten, slog upp boken med polsk lyrik och såg ut mot perrongen, där folk gick utmed tåget. Somliga var inte mer än en och en halv meter ifrån honom, och alla hade bråttom.

Alla utom en. Mannen på bussen var tillbaka; ansiktet från Caffè Atena; förmodligen den klåfingrige skurk som stal hans axelväska; samma blodhund som hade varit aningen för sen med att kliva av bussen i Modena elva timmar tidigare. Han gick framåt men var inte på väg någonstans. Ögonen var hopknipna och pannan djupt fårad. För att vara ett proffs uppträdde han alldeles för genomskinligt, tänkte Giovanni Ferro, som numera dessvärre visste mer än han ville veta om att slinka undan och gömma sig och sopa igen spåren.

Krater hade fått höra att Marco antingen skulle åka söderut till Rom, där alternativen var fler, eller norrut till Schweiz, Tyskland eller Frankrike – han hade praktiskt taget hela kontinenten att välja på. Krater hade vankat av och an på de tolv perrongerna i fem timmar, sett tågen anlända och avgå och rört sig i trängseln, helt ointresserad av dem som klev av men förtvivlat uppmärksam på dem som klev ombord. Varenda blå blazer i någon nyans eller -fason fångade hans uppmärksamhet, men han hade ännu inte sett den med de nötta armbågsskydden.

Den fanns i den billiga svarta portföljen mellan Marcos fötter vid plats sjuttio i förstaklassvagnen till Stuttgart. Marco såg Krater strosa längs perrongen och vara ytterst intresserad av tåget vars ändstation var Stuttgart. Han hade vad som såg ut att vara en biljett i handen, och när han försvann ur sikte kunde Marco ha svurit på att han klev på tåget.

Marco stod emot lusten att fly. Dörren till kupén öppnades, och Madame kom in.

30

När det väl stod klart att Backman hade försvunnit och -inte blivit dödad av någon annan gick det fem hektiska timmar innan Julia Javier hittade den information som
borde ha funnits till hands från början. Den fanns i en akt som hade varit inlåst i chefens kontorsrum och en gång vaktats av Teddy Maynard själv. Julia kunde inte komma ihåg om hon hade sett uppgifterna tidigare, och i det rådande kaoset tänkte hon absolut inte medge någonting.

Informationen hade motvilligt lämnats ut av FBI flera år tidigare när man undersökte Backman. Hans finanser blev granskade med lupp, för enligt vilda rykten hade han blåst en klient och stoppat undan en förmögenhet. Så var fanns pengarna? Medan FBI letade efter dem och följde upp hans tidigare resor erkände han sig plötsligt skyldig och hamnade i fängelse. Erkännandet gjorde inte att fallet lades ner, men det var inte längre lika ange-läget. Med tiden avslutades uppföljningen av hans resor och skickades till Langley.

Månaden innan Backman blev åtalad, gripen och frisläppt under stränga borgensvillkor hade han gjort två snabba resor till Europa. Första gången flög han och hans favoritsekreterare med Air France till Paris, där de förlustade sig i några dagar och besåg sevärdheterna. Senare sa hon till utredarna att Backman i all hast hade åkt till Berlin en dag i en affärsangelägenhet, men han hann tillbaka till middagen på Alain Ducasse. Hon följde inte med till Berlin.

Det fanns inga uppgifter om att Backman skulle ha flugit till Berlin eller någon annanstans i Europa den veckan. Då skulle han ha behövt visa sitt pass, och FBI visste att han inte hade använt sitt. Ett pass erfordrades emellertid inte om man åkte tåg. Genève, Bern, Lausanne och Zürich låg allihop inom fyra timmars tågresa från Paris.

Den andra resan tog tre dagar. Från Dulles flög han med Lufthansa i första klass till Frankfurt, återigen i affärer, även om man inte hade hittat några affärsförbindelser där. Backman hade betalat för två nätter på ett lyxhotell i Frankfurt, och inget tydde på att han hade övernattat någon annanstans. Som i det förra fallet låg bankstäderna i Schweiz bara några timmar med tåg från Frankfurt.

När Julia Javier till slut hittade akten och läste rapporten ringde hon omedelbart till Whitaker och sa: ”Han är på väg till Schweiz.”

Madame hade tillräckligt med bagage för en välmående familj med fem personer. En jäktad bärare hjälpte henne att få in de tunga resväskorna i förstaklasskupén, vilken hon ockuperade med sig själv, sina tillhörigheter och sin parfym. Det fanns sex sittplatser i kupén, och hon lade beslag på fyra av dem. Hon satte sig mitt emot Marco och vickade på sin omfångsrika rumpa som om hon försökte göra sätet större. Hon sneglade på honom, som satt hopkrupen mot fönstret, och slängde ur sig ett sensuellt ”Bonsoir”. Franska, tänkte han, och eftersom det kändes fel att svara på italienska förlitade han sig på det gamla hederliga: ”Hej.”

”Åh, amerikan.”

Språk, identiteter, namn, kulturer, bakgrunder, lögner och fler lögner virvlade omkring i hans huvud, men han lyckades ändå få fram, utan minsta övertygelse: ”Nej, kanadensare.”

”Jaha”, sa hon, donade fortfarande med väskorna och gjorde sig hemmastadd. En amerikan skulle uppenbarligen ha varit mer välkommen än en kanadensare. Madame var en robust kvinna i sextio-årsåldern med en snäv röd klänning, tjocka vader och grova svarta lågskor som hade rest en miljon mil. De kraftigt sminkade ögonen hade påsar under sig, och det fick snart sin förklaring. Långt innan tåget startade tog hon fram en stor plunta, skruvade av korken som blev till en liten bägare och tog en hutt av något starkt. Hon svalde ljudligt, log sedan mot Marco och sa: ”Vill ni smaka?”

”Nej tack.”

”Det är en mycket fin konjak.”

”Nej tack.”

”Nåväl.” Hon fyllde bägaren igen, tömde den och stoppade sedan undan pluntan.

En lång tågresa hade just blivit ännu längre.

”Vart är ni på väg?” frågade hon på mycket god engelska.

”Till Stuttgart. Och ni?”

”Stuttgart, och sen vidare till Strasbourg. Man kan faktiskt inte stanna länge i Stuttgart.” Hon rynkade på näsan som om hela staden var dränkt i avloppsvatten.

”Jag tycker om Stuttgart”, sa Marco, bara för att få se rynkorna på näsan försvinna.

”Jaha.” Hennes blick föll på skorna. Hon sparkade av sig dem utan att tänka på var de hamnade. Marco stålsatte sig inför en våg av utdunstande fotsvett men insåg sedan att den knappast kunde konkurrera med hennes billiga parfym.

Han försvarade sig med att låtsas slumra in. Hon ignorerade honom i några minuter och sa sedan med hög röst: ”Talar ni pol-ska?” Hon tittade på hans lyrikbok.

Han knyckte till med huvudet som om han just blivit väckt. ”Nej, egentligen inte. Fast jag försöker lära mig språket. Jag har polskt ursprung.” När han hade sagt det höll han andan och väntade sig att hon skulle slänga ur sig en störtflod av ren polska och dränka honom med den.

”Jag förstår”, sa hon och verkade inte uppskatta det.

Prick klockan 18:15 blåste en osynlig konduktör i en visselpipa, och tåget började rulla. Lyckligtvis hade inga andra passagerare tagit plats i Madames kupé. Några hade stannat utanför, sett in, noterat allt bagage och gått vidare till en annan kupé där det fanns mer utrymme.

Marco iakttog perrongen uppmärksamt när tåget startade. Mannen från bussen syntes inte till.

Madame fortsatte att dricka konjak tills hon började snarka. Hon blev väckt av konduktören, som klippte deras biljetter. Lite senare kom en bärare med en vagn med drycker. Marco köpte en öl och frågade om medresenären ville ha en. Erbjudandet bemöttes med samma rynkade näsa, som om han hade frågat om hon ville dricka urin.

Första anhalten var Como/San Giovanni, ett två minuter långt uppehåll under vilket ingen klev på tåget. Fem minuter senare stannade de i Chiasso. Nu hade det nästan blivit mörkt, och Marco övervägde en snabb sorti. Han tittade på tidtabellen; de skulle stanna fyra gånger till innan de kom till Zürich, en gång i Italien och tre i Schweiz. Vilket land skulle fungera bäst?

Nu kunde han inte ta risken att någon följde efter honom. Om de fanns på tåget hade de varit honom i hälarna från Bologna via Modena och till Milano, trots att han bytt utseende. De var proffs, och han var ingen match för dem. Marco smuttade på ölen och kände sig som en ynklig amatör.

Madame stirrade på hans avklippta byxben. Sedan kom han på henne med att snegla på bowlingskorna, och det hade han full förståelse för. Sedan fångade det klarröda klockarmbandet hennes uppmärksamhet. Hennes min uttryckte det uppenbara – hon uppskattade inte hans sinne för smak. Typiskt för en amerikan eller en kanadensare eller vad han nu var.

Han såg en skymt av glittrande ljus på Luganosjön. De slingrade sig fram genom sjödistriktet, hela tiden på väg uppåt. Schweiz var inte långt borta.

En och annan passagerare gick förbi i den mörka gången utanför deras kupé. De såg in genom glasrutan i dörren och gick sedan vidare mot vagnens bakre del, där det fanns en toalett. Madame hade lagt upp fötterna på sätet snett framför sig, intill Marco. Efter bara en timme hade hon lyckats sprida ut sina kartonger, tidskrifter och olika klädesplagg i hela kupén. Marco vågade knappt lämna sin plats.

Till slut tog tröttheten ut sin rätt, och Marco somnade. Han väcktes av larmet på stationen i Bellinzona, den första anhalten i Schweiz. En passagerare som klev på förstaklassvagnen försökte hitta sin plats. Han öppnade dörren till Madames kupé, såg sig omkring, tyckte inte om det han såg och gick för att skrika åt konduktören, som placerade honom någon annanstans. Madame såg knappt upp från sina modetidskrifter.

Nästa etapp skulle ta en timme och fyrtio minuter, och när Madame återgick till pluntan sa Marco: ”Jag vill nog smaka på det där, trots allt.” Hon log för första gången på flera timmar. Hon hade absolut inget emot att dricka ensam, men det var alltid trevligare med sällskap. Fast efter ett par små bägare somnade Marco om.

Tåget ryckte till när det saktade in för att stanna i Arth-Goldau. Marcos huvud ryckte också till, och halmhatten föll av. Madame såg stint på honom. När han till slut öppnade ögonen sa hon: ”En underlig man har tittat på er.”

”Var då?”

”Var då? Här, givetvis, på tåget. Han har gått förbi minst tre gånger. Han stannar utanför dörren, tittar noga på er och smyger iväg.”

Det är kanske mina skor, tänkte Marco. Eller byxorna. Klockarmbandet? Han gnuggade sig i ögonen och försökte bete sig som om han var van vid sådant.

”Hur såg han ut?”

”Ljust hår, trettiofemårsåldern, rätt snygg, brun kavaj. Känner ni honom?”

”Nej, det gör jag inte.” Mannen på bussen i Modena hade varken ljust hår eller en brun kavaj, men sådana småsaker var numera ovidkommande. Marco blev tillräckligt rädd för att ändra sina planer.

Zug låg tjugofem minuter bort, den sista anhalten före Zürich. Han kunde inte ta risken att leda dem till Zürich. Efter tio minuter tillkännagav han att han måste gå på toaletten. Mellan sig och dörren hade han Madames hinderbana. Innan han började ta sig förbi den lade han portföljen och käppen på sätet.

Han gick förbi fyra kupéer, var och en med minst fyra resenärer, men ingen av dem såg misstänkt ut. Han fortsatte till toaletten, låste dörren och väntade tills tåget började sakta in. Sedan stannade det. Det skulle bli ett två minuter långt uppehåll i Zug, och hittills hade man följt tidtabellen till punkt och pricka. Han väntade en minut, gick sedan snabbt tillbaka till kupén, tog portföljen och käppen, som han var fullt beredd att använda som ett vapen, sprang till utgången och hoppade ner på perrongen.

Det var en liten järnvägsstation som byggts ovanför gatuplanet. Marco kilade nerför trappan till trottoaren, där det stod en ensam taxi med en sovande chaufför bakom ratten. ”Till ett hotell, tack”, sa han och väckte chauffören, som instinktivt förde handen till tändningsnyckeln. Han frågade någonting på tyska, och Marco försökte med italienska. ”Jag vill åka till ett litet hotell. Jag har inte bokat rum någonstans.”

”Inga problem”, sa taxichauffören. Han svängde ut från trot-toarkanten, och Marco kunde konstatera att tåget fortsatte ovanför honom. När han såg bakåt upptäckte han inga förföljare.

Resan blev hela fyra kvarter lång, och när de stannade utanför ett hus med snedtak på en lugn sidogata sa chauffören på italien-ska: ”Det här är ett mycket bra hotell.”

”Det ser fint ut. Tack så mycket. Hur långt är det till Zürich, förresten?”

”Två timmar med bil, ungefär. Det beror på trafiken.”

”Jag måste vara i centrala Zürich klockan nio i morgon. Kan du köra mig dit?”

Chauffören tvekade en sekund medan han tänkte på reda kontanter. ”Kanske”, sa han.

”Hur mycket kommer det att kosta?”

Taxichauffören gned sig på hakan, ryckte sedan på axlarna och sa: ”Tvåhundra euro.”

”Bra. Vi åker klockan sex.”

”Klockan sex, okej, då ska jag vara här.”

Marco tackade honom än en gång och såg efter honom när han körde därifrån. En klocka pinglade när han öppnade hotellets ytter-dörr. Den lilla receptionen var övergiven, men det hördes TV-snatter någonstans i närheten. Till slut dök en sömndrucken ton-åring upp och log mot honom. ”Guten abend”, sa han.

”Parla inglese?” frågade Marco.

Han skakade på huvudet.

”Italiano?”

”Lite.”

”Jag med”, sa Marco på italienska. ”Jag skulle vilja ha ett rum för natten.”

Den unge mannen sköt fram en registreringsblankett, och Marco fyllde i de uppgifter i passet som han lärt sig utantill. Han angav en påhittad adress i Bologna och även ett falskt telefonnummer. Han hade passet i kavajens innerficka, nära hjärtat, och var beredd att motvilligt visa upp det.

Det var emellertid sent på dagen, och ynglingen ville fortsätta att se på TV. Med typisk schweizisk ineffektivitet sa han, fortfarande på italienska: ”Fyrtiotvå euro”, utan att nämna något pass.

Giovanni lade upp pengarna på disken, och ynglingen gav honom nyckeln till rum nummer 26. På förvånansvärt god italienska beställde han väckning klockan fem nästa morgon. Som om han just kom på det tillade han: ”Jag glömde min tandborste. Har du möjligen en som jag kan få köpa?”

Ynglingen drog ut en låda och lyfte upp en kartong med diverse toalettsaker – tandborstar, tandkräm, engångshyvlar, raklödder, huvudvärkstabletter, tamponger, handkräm, kammar och till och med kondomer. Giovanni plockade åt sig några saker och lade tio euro på disken.

En lyxsvit på Ritz kunde inte ha varit mer välkommen än rum 26. Det var litet, rent och varmt. Madrassen var fast, och dörren hade dubbla reglar som kunde stänga ute de ansikten som hade hemsökt honom sedan tidigt på morgonen. Han duschade varmt och länge, rakade sig och borstade tänderna i all evighet.

Till sin stora lättnad hittade han en minibar i ett skåp under TV:n. Han åt upp ett paket med småkakor och sköljde ner dem med två småflaskor whisky, och när han kröp ner under sängkläderna var han mentalt urlakad och fysiskt utmattad. Käppen låg på sängen intill honom. Det kändes fånigt, men han kunde inte låta bli.

31

Bakom fängelsets murar hade han drömt om Zürich med dess blå floder, rena, skuggade gator, moderna butiker och vackra människor, allihop stolta över att vara schweizare
och målmedvetna med en tilltalande sorts allvar. I sitt förra liv hade han tagit de tysta spårvagnarna tillsammans med dem till finans-kvarteren. Då hade han varit för upptagen för att kunna resa mycket, alltför betydelsefull för att kunna lämna de känsliga skeen-dena i Washington, men Zürich var en av de platser han hade besökt. Han tyckte om staden; den var inte alltför belastad av -turism och trafik och verkade strunta i katedraler och museer och de senaste tvåtusen årens historia. Fullständigt. Zürich handlade om pengar och den förfinade förvaltningen av dem, till skillnad från de rena kontantaffärer som Backman en gång hade upphöjt till en konstart.

Nu åkte han spårvagn igen, en som han klivit på vid järnvägsstationen, och färdades sakta längs Bahnhofstrasse, huvudgatan i centrala Zürich, om man nu kunde kalla den för det. Klockan var nästan nio på morgonen. Han fanns bland de sista av de prydligt klädda unga banktjänstemännen som var på väg till UBS, Credit Suisse och ett tusental andra men lika penningstinna finansinstitut. Mörka kostymer, skjortor i varierande färger fast inte många vita, dyra, enfärgade slipsar med breda knutar och mörkbruna snörskor, aldrig sådana med tofsar. Modet hade förändrats något under de sex år som gått. Det var alltid konservativt men hade ändå lite djärvare inslag. Inte lika flott som de unga karriärmänniskorna i Bologna, men riktigt stiligt.

Alla läste någonting under resans gång. De mötte spårvagnar på väg åt andra hållet. Marco låtsades vara försjunken i en News--week, men i själva verket iakttog han alla andra.

Ingen verkade vara intresserad av honom. Ingen verkade ta anstöt av hans bowlingskor. Han hade rentav sett ett liknande par på en ledigt klädd ung man utanför järnvägsstationen. Halmhatten drog inte till sig någon uppmärksamhet. Han hade snyggat till byxbenen lite efter att ha köpt en billig ask med sybehör i hotellreceptionen och sedan ägnat en halvtimme åt att försöka lägga upp byxorna utan att sticka sig själv. Hans kläder hade bara kostat en bråkdel av medpassagerarnas, men vad brydde han sig om det? Han hade tagit sig till Zürich utan Luigi och alla de andra, och med lite tur till skulle han komma undan.

Vid Paradeplatz gnisslade spårvagnarna in österifrån och västerifrån och stannade där. De tömdes snabbt när de unga bank-anställda skingrades i klungor och gick mot byggnaderna. Marco följde med strömmen, och nu låg halmhatten under sätet i spårvagnen.

Ingenting hade förändrats under åren som gått. Vid Paradeplatz såg det likadant ut – ett torg som kantades av småbutiker och kaféer. Bankerna runt det hade funnits där i ett sekel. Några visade sina namn med neonskyltar medan andra var så diskreta att man knappt kunde hitta dem. Bakom solglasögonen noterade han så mycket av omgivningen han kunde medan han följde efter tre unga män med sportväskor hängande över ena axeln. De såg ut att vara på väg till Rhineland Bank på torgets östra sida. Han gick in efter dem i vestibulen, där det roliga började.

Informationsdisken hade inte flyttats, och den propra kvinnan bakom den såg rentav lite bekant ut. ”Jag skulle vilja träffa Mikel Van Thiessen”, sa han med så dämpad röst som möjligt.

”Och ni heter?”

”Marco Lazzeri.” Han skulle presentera sig som ”Joel Backman” senare, men han drog sig för att använda det namnet där -nere. Förhoppningsvis hade Neals mejl varskott Van Thiessen om täcknamnet. Bankiren hade blivit ombedd att om möjligt finnas på plats under den kommande veckan.

Kvinnan talade i telefon och skrev samtidigt på ett tangentbord. ”Det kommer att dröja en stund, mr Lazzeri”, sa hon. ”Kan ni vänta ett ögonblick?”

”Javisst”, sa han. Vänta? Han hade drömt om detta i åratal. Han slog sig ner i en stol, lade benen i kors, såg skorna och förde sedan in fötterna under stolen. Han var säker på att han nu blev iakttagen ur ett dussin olika kameravinklar, men det var helt i sin ordning. De skulle kanske inse att det var Backman som satt i deras vestibul eller också inte. Han kunde nästan se dem där uppe me-dan de glodde på monitorerna, kliade sig i huvudet och sa: ”Jag vet inte, han ser mycket smalare ut, nästan utmärglad.”

”Och håret. Färgningen blev inte särskilt lyckad.”

För att hjälpa dem tog Marco av sig Giovannis glasögon med grova bågar av sköldpaddsskal.

Fem minuter senare dök en bister man i en alldeles för liten kostym, förmodligen en säkerhetsvakt, upp som från ingenstans och sa: ”Mr Lazzeri, den här vägen, om jag får be.”

De tog en hiss upp till tredje våningen, där Marco visades in i ett litet rum med tjocka väggar. På Rhineland Bank verkade alla väggar vara tjocka. Två andra säkerhetsvakter väntade där. Den ene log rentav mot honom, men det gjorde inte den andre. De sade till honom att lägga båda händerna på en biometrisk finger-avtrycksscanner. Den skulle jämföra hans fingeravtryck med dem han hade lämnat nästan sju år tidigare, i samma byggnad, och när de visade sig stämma skulle det bli fler leenden, ett trevligare rum och erbjudanden om kaffe eller juice. Vad ni än önskar, mr Backman.

Han bad om apelsinjuice därför att han inte hade ätit någon frukost. Säkerhetsvakterna drog sig tillbaka till sin håla. Nu betjänades han av Elke, en av Van Thiessens kurviga assistenter. ”Han kommer alldeles strax”, sa hon. ”Han väntade sig inte besök av er i dag.”

Det kan vara krångligt att avtala om ett möte när man gömmer sig i ett toalettbås. Joel log mot henne. Nu tillhörde Marco det förflutna. Han skulle vigas till den sista vilan efter att ha funnits till i två månader. Marco hade varit till stor hjälp, hållit honom vid liv, gett honom elementära kunskaper i italienska, fört honom runt i Treviso och Bologna och låtit honom göra Francescas bekantskap, en kvinna som han inte skulle glömma i första taget.

Marco kunde dessutom göra att han miste livet, så Marco upphörde att existera där på tredje våningen i Rhineland Bank medan han synade Elkes svarta stilettklackar och väntade på hennes chef. Marco var borta och skulle aldrig komma tillbaka.

Mikel Van Thiessens kontorsrum var avsett att ge hans besökare en mäktig högerkrok. Makt i den tjocka persiska mattan. Makt i skinnsoffan och fåtöljerna. Makt i det antika skrivbordet av mahogny som inte skulle gått in i cellen på Rudley. Makt i all elektronisk utrustning som fanns till hands. Han tog emot Joel vid dörren av massiv ek, och de skakade hand på ett hövligt sätt, men inte som gamla bekanta. De hade bara träffats en gång tidigare.

Om Joel hade gått ner tjugofem kilo sedan det förra mötet hade Van Thiessen lagt på sig nästan lika mycket. Hans hår hade dessutom grånat och såg inte alls lika friskt ut som det gjorde på de unga banktjänstemän Joel hade observerat på spårvagnen. Van Thiessen visade kunden till en av skinnfåtöljerna medan Elke och en annan assistent ordnade med kaffe och kakor.

När de blev ensamma och dörren hade stängts sa Van Thiessen: ”Jag har läst om er.”

”Jaså? Och vad har ni läst?”

”Att muta en president för att bli benådad, mr Backman. Är det verkligen så enkelt där borta?”

Joel kunde inte avgöra om han skämtade eller inte. Joel kände sig upprymd, men han hade ingen större lust att slänga käft.

”Jag mutade aldrig någon, om det är det ni antyder.”

”Nå, tidningarna är i varje fall fulla av spekulationer.” Tonfallet var anklagande snarare än muntert, och Joel bestämde sig för att inte spilla någon tid. ”Tror ni på allt som står i tidningarna?”

”Visst inte, mr Backman.”

”Jag är här av tre skäl. Jag vill öppna mitt bankfack. Jag vill se vad som har hänt på mitt konto. Och jag vill ta ut tiotusen dollar kontant. Sen vill jag kanske be om en tjänst eller två.”

Van Thiessen stoppade en liten kaka i munnen och tuggade snabbt på den. ”Jag tror inte att det ska bli några problem med något av det.”

”Varför skulle det bli några problem?”

”Det blir inga problem. Men jag måste be er vänta några minuter.”

”Varför?”

”Jag behöver rådfråga en kollega.”

”Kan ni se till att det går fort?”

Van Thiessen for upp ur stolen och drämde igen dörren efter sig. Joels magsmärtor berodde inte på hunger. Om det gick åt skogen nu hade han ingen reservplan. Han skulle lämna banken utan någonting och förhoppningsvis kunna gå över Paradeplatz till en spårvagn, men sedan skulle han inte ha någonstans att ta vägen. Flykten skulle vara över. Marco skulle komma tillbaka, och Marco skulle till slut leda till hans död.

När tiden plötsligt verkade haka upp sig funderade han på benådningen. Den innebar att han åter var att betrakta som oförvitlig. De amerikanska myndigheterna hade ingen möjlighet att tvinga de schweiziska att spärra hans konto. Schweizarna spärrade aldrig några konton! Schweizarna var oemottagliga för påtryckningar! Det var därför deras banker var fyllda med svarta pengar från hela världen.

Det var ju Schweiz!

Elke kom in och bad honom följa med ner. Förr i tiden skulle han ha följt med Elke vart som helst, men nu var det bara ner som gällde.

Han hade varit i valvet vid det förra besöket. Det låg i ett källarplan, men kunderna visste aldrig hur långt ner i schweizisk mark de åkte. Alla dörrar var tre decimeter tjocka, alla väggar verkade vara klädda med bly, och det fanns bevakningskameror i alla tak. Elke överlämnade honom till Van Thiessen igen.

Hans tumavtryck blev avlästa samtidigt som en fotoscanner synade hans ansikte. ”Nummer sju”, sa Van Thiessen och pekade. ”Vi ses där.” Han försvann ut genom en dörr.

Joel gick genom en kort korridor förbi sex metalldörrar tills han kom till den sjunde. När han tryckte på en knapp rasslade och klickade det i den innan den till slut gick upp. Han klev in, och där väntade Van Thiessen på honom.

Rummet var ungefär fyra gånger fyra meter, och tre av väggarna upptogs av låsta fack, de flesta inte större än en skokartong.

”Ert bankfacksnummer?” frågade Van Thiessen.

”L2270.”

”Korrekt.”

Van Thiessen klev åt höger och böjde sig ner framför fack L2270. Han slog in några siffror på den lilla knappsatsen, rätade på sig och sa: ”Varsågod.”

Under Van Thiessens vaksamma överinseende gick Joel fram till facket och slog in sin egen kod medan han tyst viskade de siffror som för alltid blivit inetsade i hans minne: ”Åttioett, femtioett, nittiofyra, nittiotre, tjugotre.” En grön diod började blinka på knappsatsen. Van Thiessen log och sa: ”Jag väntar utanför. Tryck på knappen när ni är klar.”

När Joel blev ensam drog han ut metallådan ur facket och fällde upp locket. Han tog upp det fodrade kuvertet och öppnade det. I det fanns de fyra CD med två gigabytes kapacitet som en gång i tiden varit värda en miljard dollar.

Han tillät sig ett ögonblicks begrundan. Just då kände han sig förhållandevis säker, och vad kunde det göra för skada att tänka efter i en minut?

Han tänkte på Safi Mirza, Fazal Sharif och Farooq Khan, de begåvade unga män som hade upptäckt Neptunus och sedan utarbetat programmen som gjorde det möjligt att styra systemet. Nu var allihop döda på grund av sin troskyldiga girighet och sitt val av juridisk företrädare. Han tänkte på Jacy Hubbard, den framfusige, sällskapssjuke och otroligt charmerande skurk som under hela sin karriär hade duperat väljare men till slut gapat över för mycket. Han tänkte på Carl Pratt och Kim Bolling och dussintals andra delägare som han lockat till deras lönsamma firma och på de liv som hade ödelagts av det han nu hade i handen. Han tänkte på Neal och den förödmjukelse som drabbat sonen när skandalen bröt ut i Washington och fängelsedomen inte bara var given utan dessutom innebar trygghet.

Han tänkte dessutom på sig själv, utan självömkan och utan att skjuta skulden på någon annan. Vilket elände han hade ställt till med i sitt liv, i varje fall så här långt. Även om det fanns saker i hans förflutna som han ville ha ogjorda kunde han inte öda tid på sådana tankar. Du har bara några år kvar, Joel, Marco, Giovanni eller vad i helvete du nu heter. För första gången i ditt usla liv kan du väl göra det som är rätt istället för det som ger mest pengar?

Han stoppade ner disketterna i kuvertet, lade kuvertet i portföljen och satte tillbaka lådan i facket. Sedan ringde han på Van Thiessen.

När de var tillbaka i kontorsrummet gav Van Thiessen honom en mapp som innehöll ett enda papper. ”Det där är en sammanfattning av ert konto”, sa han. ”Det är mycket okomplicerat. Som ni vet har det inte hänt någonting på det.”

”Ni betalar en procents ränta”, sa Joel.

”Ni var medveten om räntesatserna när ni öppnade kontot, mr Backman.”

”Ja, det var jag.”

”Vi skyddar era pengar på andra sätt.”

”Självfallet.” Joel slog igen mappen och lämnade tillbaka den. ”Jag vill inte behålla den. Har ni pengarna?”

”Ja, de är på väg hit.”

”Bra. Det är ett par saker jag behöver.”

Van Thiessen drog åt sig ett anteckningsblock och höll reser-voarpennan redo. ”Jaha?” sa han.

”Jag vill överföra hundratusen dollar till en bank i Washington. Kan ni rekommendera någon?”

”Javisst. Vi har ett nära samarbete med Maryland Trust.”

”Överför då pengarna dit och öppna samtidigt ett konto. Jag kommer inte att skriva ut några checkar, bara göra kontantuttag.”

”I vilket namn?”

”Joel Backman eller Neal Backman.” Han började vänja sig vid det namnet igen och drog sig inte för att använda det. Han hukade sig inte av fruktan för att bli beskjuten. Han tyckte om det.

”Javisst”, sa Van Thiessen. Ingenting var omöjligt.

”Jag behöver dessutom hjälp med att ta mig till USA. Skulle er sekreterare kunna kolla upp Lufthansas avgångstider till Philadelphia och New York?”

”Visst. När och varifrån?”

”I dag, så snart som möjligt. Jag vill undvika flygplatserna här. Hur lång tid tar det att åka bil till München?”

”Tre till fyra timmar.”

”Kan ni ordna med en bil?”

”Det tror jag säkert.”

”Jag föredrar att lämna det här huset via källargaraget i en bil som körs av någon som inte ser ut som en chaufför. Och det ska inte vara en svart bil utan någonting som inte drar till sig uppmärksamhet.”

Van Thiessen slutade skriva och gav honom en frågande blick. ”Svävar ni i fara, mr Backman?”

”Kanske. Jag är osäker och tänker inte ta några risker.”

Van Thiessen begrundade detta i några sekunder och sa sedan: ”Ni vill alltså att vi bokar flygbiljetten åt er?”

”Ja.”

”Då måste jag få se ert pass.”

Joel tog fram Giovannis lånade pass. Van Thiessen granskade det en lång stund, och hans annars stoiska ansikte svek honom. Till slut fick han fram: ”Ni tänker resa med en annan persons pass, mr Backman.”

”Det är riktigt.”

”Och det här är ett giltigt pass?”

”Ja.”

”Jag utgår från att ni inte har något eget.”

”Det togs ifrån mig för länge sen.”

”Banken kan inte göra sig medskyldig till brott. Om det här är stulet, så …”

”Jag försäkrar att det inte är stulet.”

”Men hur fick ni då …?”

”Låt oss bara säga att jag har lånat det.”

”Men att använda sig av någon annans pass är olagligt.”

”Nu ska vi inte hänga upp oss på amerikanska immigrations-bestämmelser, mr Van Thiessen. Ge mig bara avgångstiderna. Jag väljer vilken flight jag ska ta. Er sekreterare bokar biljetten med hjälp av mitt bankkonto, och kostnaden dras från det. Ordna med en bil och en chaufför. Dra även det från mitt konto, om ni så vill. Det är mycket enkelt.”

Det gällde bara ett pass. Fan, andra kunder hos dem hade tre eller fyra stycken. Van Thiessen lämnade tillbaka det till Joel och sa: ”Låt gå. Något annat?”

”Ja, jag behöver komma ut på nätet. Jag är övertygad om att era datorer är säkra.”

”Absolut.”

Hans mejl till Neal löd:

Grinch – Med lite tur borde jag anlända till USA i kväll. Skaffa en ny mobiltelefon i dag. Släpp den inte ur sikte. I morgon ska du ringa till Hilton, Marriott och Sheraton i cent-rala Washington och fråga efter Giovanni Ferri. Det är jag. Ring till Carl Pratt så fort som möjligt med den nya telefonen. Sätt press på honom för att få tag i senator Clayburn. Vi kommer att stå för hans utgifter. Säg att det är angeläget. En tjänst åt en gammal vän. Acceptera inte ett nej. Inga fler mejl förrän jag kommer hem. Marco

Efter en snabb smörgås och en Coca-Cola i Van Thiessens kontorsrum lämnade Joel Backman bankbyggnaden i framsätet på en blänkande grön BMW. För säkerhets skull höll han en schweizisk dagstidning framför ansiktet tills de kom ut på motorvägen. Mannen som körde hette Franz. Han verkade aspirera på att bli Formel 1-förare, och när Joel antydde att det var lite bråttom gick Franz ut i vänsterfilen och ökade farten till 150 kilometer i timmen.

32

Klockan fem i två på eftermiddagen satt Joel Backman i ett stort och bekvämt säte i förstaklassdelen i en Boeing 747 när den backade ut från gaten på Münchens flygplats.

Först när det började rulla vågade han höja det glas med champagne som han hade stirrat på i tio minuter. Glaset var tomt när flygplanet stannade i änden av startbanan för att göra de sista kontrollerna, och när hjulen lämnade beläggningen slöt Joel ögonen och tillät sig att njuta av några timmars lugn.

Samtidigt, klockan fem i åtta lokal tid, var sonen så stressad att han var på väg att börja kasta saker omkring sig. Hur i helvete skulle han kunna gå och köpa en ny mobiltelefon med en gång, sedan ringa upp Carl Pratt igen och be om gentjänster som saknade grund och därefter på något sätt förmå en pensionerad och vresig gammal senator från Ocracoke i North Carolina att släppa allt han hade för händer och omedelbart återvända till en stad som han uppenbarligen tyckte oerhört illa om? För att inte tala om att han, Neal Backman, själv hade väldigt mycket att göra på kontoret den dagen. Inget lika angeläget som att rädda sin egensinnige far, men ändå ganska viktiga klienter och ärenden.

Han lämnade Jerry’s Java, men istället för att åka till kontoret åkte han hem. Lisa badade deras dotter och blev överraskad när hon fick se honom. ”Har det hänt någonting?” sa hon.

”Vi måste prata. Nu.”

Han började med det mystiska brevet som var poststämplat i York i Pennsylvania, fortsatte med lånet på 4 000 dollar, hur pinsamt det än var, datortelefonen, de krypterade mejlen och i stort sett allt annat. Till hans stora lättnad tog hon det sansat.

”Du borde ha talat om det för mig”, sa hon vid mer än ett tillfälle.

”Ja, och jag ber om ursäkt för det.”

Det blev inget gräl, inget dividerande. Lojalitet var en av hennes starkaste egenskaper, och när hon sa: ”Vi måste hjälpa honom”, kramade Neal om henne.

”Han kommer att betala tillbaka pengarna”, försäkrade han.

”Vi får bekymra oss över pengarna senare. Svävar han i fara?”

”Jag tror det.”

”Okej, vad gör vi först?”

”Jag ska ringa till kontoret och säga att jag har fått influensa.”

Hela samtalet fångades upp direkt och tydligt av en liten mikrofon som Mossad hade placerat i lampan ovanför dem. Den var kopplad till en sändare uppe på vinden, och därifrån vidarebefordrades signalen till en högfrekvent mottagare en halv kilometer bort i en sällan använd affärslokal som nyligen hade hyrts i ett halvår av en herre från Washington. Där spelade en tekniker upp samtalet två gånger och skickade sedan ett snabbt mejl till agenten på den israeliska ambassaden i Washington.

Sedan Backmans försvinnande från Bologna ett drygt dygn -tidigare hade bevakningen av sonen förstärkts.

Mejlet till Washington avslutades med: ”JB är på väg hem.”

Lyckligtvis nämnde Neal inte namnet Giovanni Ferro under samtalet med Lisa. Dessvärre nämnde han två av de tre hotellen

– Marriott och Sheraton.

Backmans återkomst gavs högsta möjliga prioritet. Det fanns elva Mossadagenter på östkusten, och samtliga fick order att genast bege sig till Washington.

Lisa lämnade av dottern hos mormodern, och sedan for hon och Neal till Charlottesville, en halvtimmes bilresa bort. I ett shoppingcentrum norr om staden hittade de U.S. Cellulars butik. De öppnade ett konto och köpte en telefon, och en halvtimme senare var de på väg tillbaka. Lisa körde medan Neal försökte få tag i Carl Pratt.

Hjälpt av ett antal glas champagne och vin lyckades Joel sova i flera timmar över Atlanten. När flygplanet landade 16:30 på JFK hade hans lugn ersatts av osäkerhet och en tvingande lust att se sig över axeln.

Vid passkontrollen ställde han sig först i kön med återvändande amerikaner, som var mycket kortare. Folkhopen som väntade på andra sidan vid kontrollen för icke-amerikaner var beklaglig att skåda. Sedan kom han på sig själv, såg sig omkring, började svära tyst och gick raskt över till utlänningarna.

Hur korkad får man vara?

En grovnackad och uniformerad ung man från Bronx röt åt folk att de skulle ställa sig i den eller den kön och raska på. Välkommen till Amerika. Vissa saker hade han inte saknat.

Passkontrollanten rynkade pannan åt Giovannis pass, men det gjorde han å andra sidan åt alla andra också. Joel hade iakttagit honom noga bakom ett par billiga solglasögon.

”Kan ni ta av er solglasögonen?” sa kontrollanten.

”Certamente”, sa Joel med hög röst, angelägen att visa att han verkligen var italienare. Han tog av sig solglasögonen, kisade som om han blev bländad och gnuggade sig sedan i ögonen me-dan kontrollanten försökte syna hans ansikte. Han satte motvilligt en stämpel i passet och lämnade tillbaka det utan ett ord. Han hade ingenting att deklarera, och tulltjänstemannen sneglade knappt på honom. Joel skyndade genom terminalen och hittade taxikön. ”Penn Station”, sa han. Chauffören liknade Farooq Khan, den yngste av de tre pakistanierna, knappt mer än en pojke, och när Joel iakttog honom från baksätet höll han hårdare i portföljen.

Rusningstrafiken gick åt andra hållet, och fyrtiofem minuter -senare var han framme vid Penn Station. Han köpte en tågbiljett till Washington och lämnade New York klockan sju.

Taxin stannade på Brandywine Street i nordvästra Washington. Klockan var nästan elva, och det var mörkt i de flesta av de fina husen. Backman pratade med taxichauffören, som redan hade sjunkit ner i sätet och tänkte ta en tupplur.

Mrs Pratt hade gått och lagt sig och försökte somna när hon hörde dörrklockan. Hon tog morgonrocken och skyndade nerför trappan. Hennes man tillbringade de flesta nätter nere i källaren, främst därför att han snarkade men dessutom därför att han led av sömnlöshet när han hade druckit för mycket. Hon förmodade att han var där nere.

”Vem är det?” frågade hon i porttelefonen.

”Joel Backman”, blev svaret, och hon trodde att någon skämtade med henne.

”Vem?”

”Donna, det är jag, Joel. Det svär jag. Öppna dörren.”

Hon kikade i dörrens titthål men kände inte igen främlingen. ”Ett ögonblick”, sa hon och sprang sedan till källaren, där Carl tittade på nyheterna. En minut senare var han vid dörren, iförd en joggingoverall och med en pistol i handen.

”Vem är det?” frågade han i porttelefonen.

”Carl, det är jag, Joel. Lägg ifrån dig pistolen och öppna dörren.”

Rösten gick inte att ta miste på. Han öppnade dörren, och Joel Backman klev tillbaka in i hans liv, en gammal mardröm som hade återvänt. Det blev inga kramar, ingen handskakning, knappt ett -leende. Makarna Pratt synade honom diskret därför att han såg så annorlunda ut – han var mycket smalare, håret var mörkare och kortare, och kläderna såg underliga ut. Donna frågade: ”Vad gör du här?”

”Det är en bra fråga”, sa han lugnt. Han hade fördelen av att ha kunnat planera. De blev fullständigt överrumplade. ”Kan du lägga ifrån dig pistolen?”

Pratt lade vapnet på ett litet bord.

”Har du pratat med Neal?” frågade Backman.

”Hela dan.”

”Vad är det här, Carl?” frågade Donna.

”Jag vet faktiskt inte.”

”Kan vi pratas vid? Det är därför jag är här. Jag litar inte på -telefoner längre.”

”Prata om vad då?” undrade hon.

”Kan du ordna med lite kaffe, Donna?” bad Joel vänligt.

”Absolut inte.”

”Glöm kaffet.”

Carl hade gnidit sig på hakan medan han bedömde situationen. ”Vi behöver prata i fred, Donna. Det gäller gamla jobb. Jag ska berätta senare.”

Hon gav dem en blick som tydligt sa: Far åt helvete. Sedan klampade hon uppför trappan. De gick in i ett av de mindre rummen. Carl sa: ”Vill du ha något att dricka?”

”Ja, gärna något starkt.”

Carl gick fram till ett litet barskåp i ena hörnet och hällde upp två stadiga glas maltwhisky. Han gav Joel det ena och sa, utan minsta antydan till ett leende: ”Skål.”

”Skål. Det är roligt att träffa dig igen, Carl.”

”Tror jag det! Det var inte meningen att du skulle träffa någon de närmaste fjorton åren.”

”Har du räknat dagarna?”

”Vi håller fortfarande på med att städa upp efter dig, Joel. Det var många anständiga personer som råkade illa ut. Jag är ledsen om Donna och jag inte är direkt överförtjusta att se dig. Jag tror inte att det finns många här i stan som vill ge dig en kram.”

”De flesta skulle vilja skjuta mig.”

Carl sneglade vaksamt mot hallen och pistolen.

”Men det kan jag inte bekymra mig om”, fortsatte Backman. ”Visst, jag skulle vilja göra en del saker ogjorda, men den förmånen har jag inte. Nu flyr jag för mitt liv, Carl, och jag behöver hjälp.”

”Jag vill kanske inte bli inblandad.”

”Det förstår jag. Men jag vill att du gör mig en tjänst, en stor tjänst. Hjälper du mig nu så lovar jag att du ska få slippa se mig igen.”

”Nästa gång skjuter jag.”

”Var håller senator Clayburn hus? Säg nu att han fortfarande lever.”

”Ja, i högsta grad. Och du har tur.”

”Hur så?”

”Han är här, i Washington.”

”Varför det?”

”Hollis Maples ska gå i pension efter hundra år i senaten. De firade av honom i kväll. Hela det gamla gänget är i stan.”

”Maples? Han dreglade i soppan för tio år sen.”

”Nu kan han inte ens se soppan. Han och Clayburn var riktiga kompisar.”

”Har du pratat med Clayburn?”

”Ja.”

”Och?”

”Det kan bli svårt, Joel. Han tyckte inte om att höra ditt namn. Han sa något om att bli skjuten för landsförräderi.”

”Sak samma. Tala om för honom att jag kan ordna med en god affär som kommer att få honom att känna sig som en äkta pat-riot.”

”Vad är det för affär?”

”Jag har mjukvaran, Carl. Hela paketet. Jag plockade upp det i förmiddags ur ett bankfack i Zürich, där det har legat i drygt sex år. Om du och Clayburn kommer till mitt hotellrum i morgon så ska jag visa det för er.”

”Jag vill faktiskt inte se det.”

”Jo, det gör du.”

Pratt tog en stor klunk whisky, gick tillbaka till barskåpet och fyllde på glaset, svalde ännu en livsfarlig klunk och sa sedan: ”När och var?”

”Marriott på Tjugoandra gatan. Rum nummer femhundra-tjugo. Klockan nio.”

”Varför, Joel? Varför ska jag bli indragen i det här?”

”Du gör en gammal vän en tjänst.”

”Jag är inte skyldig dig några tjänster. Och den gamla vänskapen upphörde för länge sen.”

”Jag ber dig, Carl. Ta med dig Clayburn, så kommer du att vara ute ur bilden vid middagstid i morgon. Jag lovar att du inte kommer att få se mig igen.”

”Det låter väldigt frestande.”

Han sa åt taxichauffören att ta god tid på sig. De åkte genom George-town, på K Street med dess fortfarande öppna restauranger, barer och studentställen, allihop välbesökta av personer som njöt av livets goda.

Det var den 22 mars, och våren var på väg. Temperaturen låg på arton grader, och studenterna ville gärna vara utomhus, även vid midnatt.

Taxin saktade in vid korsningen av I Street och 14:e, och på håll kunde Joel se sin gamla kontorsbyggnad vid New York Avenue. Därifrån, på översta våningen, hade han en gång i tiden regerat över sitt eget lilla kungadöme. Undersåtarna hade sprungit efter honom och lytt minsta befallning. Det var inte ett nostalgiskt ögonblick. Istället uppfylldes han av ångerkänslor över ett värdelöst liv som han ägnat åt att jaga pengar och köpa vänner, kvinnor och alla leksaker en riktig höjdare kunde vilja ha. De körde vidare, förbi de otaliga kontorsbyggnaderna, myndigheter på ena sidan och lobbyister på den andra.

Han bad chauffören köra till mer tilltalande gator. De svängde in på Constitution Avenue och åkte nerför The Mall, förbi Washingtonmonumentet. Hans yngsta barn, Anna Lee, hade i åratal bett honom att ta henne med på en vårpromenad längs The Mall, precis som de andra ungarna i hennes klass hade fått göra. Hon ville se mr Lincoln och tillbringa en dag på The Smithsonian. Han hade lovat och lovat tills hon var borta. Nu fanns hon i Denver, tänkte han, med ett barn som han aldrig hade sett.

När Capitoliums kupol kom närmare hade Joel plötsligt fått nog. Denna lilla åktur på minnenas väg var nedslående. Hans minnen var för obehagliga.

”Kör mig till hotellet”, sa han.

33

Neal satte på dagens första kanna kaffe och gick sedan till uteplatsens svala tegelstenar och beundrade den tidiga vårgryningens skönhet.

Om fadern verkligen hade kommit tillbaka till Washington skulle han inte sova klockan halv sju på morgonen. Kvällen innan hade Neal programmerat den nya telefonen med numren till hotellen i Washington, och när solen gick upp började han med Sheraton. Där fanns ingen Giovanni Ferro. Sedan Marriott.

”Ett ögonblick”, sa telefonisten, och sedan gick signalerna fram. ”Hallå?” sa en bekant röst.

”Jag söker Marco”, sa Neal.

”Marco här. Är detta Grinch?”

”Det är det.”

”Var är du nu?”

”Jag står på min uteplats och ser solen gå upp.”

”Vad använder du för sorts telefon?”

”Det är en alldeles ny Motorola som jag har haft i fickan sen jag köpte den i går.”

”Och den är säker?”

”Ja.”

Det blev en paus medan Joel tog ett djupt andetag. ”Det är roligt att höra din röst igen, Neal.”

”Detsamma. Hur gick resan?”

”Den var mycket händelserik. Kan du komma till Washington?”

”När då?”

”I dag, nu på morgonen.”

”Visst, alla tror att jag har fått influensa. Jag har ordnat det med kontoret. När och var?”

”Kom till Marriott på Tjugoandra gatan. Gå in i vestibulen en kvart i nio, ta hissen upp till sjätte våningen och sen trappan ner till femte. Rum nummer femhundratjugo.”

”Är allt det här nödvändigt?”

”Lita på mig. Kan du använda en annan bil?”

”Jag vet inte vem som skulle …”

”Lisas mor. Låna hennes bil och se till att ingen följer efter dig. När du kommer till stan parkerar du i garaget på Sextonde och går till Marriott. Var uppmärksam hela tiden. Om du ser något miss-tänkt ringer du till mig, så ställer vi in det hela.”

Neal såg sig omkring i trädgården och väntade sig nästan att svartklädda agenter skulle komma smygande mot honom. Hur hade fadern lärt sig sådana spionfasoner? Sex år i isoleringscell, kanske? Tusen spionromaner?”

”Är du kvar?” sa Joel rappt.

”Visst. Jag är redan på väg.”

Ira Clayburn såg ut som någon som tillbringat sitt liv på en fiskebåt och inte som någon som suttit trettiofyra år i senaten. Hans förfäder hade fiskat vid Outer Banks i North Carolina, utanför deras hem i Ocracoke, i hundra år. Det skulle Ira också ha gjort om inte en mattelärare i sjätte klass hade upptäckt hans exceptionella intelligens. Ett stipendium till Chapel Hill förde honom från hemmet. Ett annat vid Yale gav honom en universitetsexamen. Ett tredje, vid Stanford, gjorde att han kunde sätta ”doktor” framför sitt namn. Han trivdes med att undervisa i nationalekonomi vid Davidson när en kompromisslösning skickade honom till senaten, där han ersatte en senator som avgått i förtid. Han blev motvilligt kvar under ännu en hel ämbetsperiod, och under de följande tre decennierna gjorde han sitt bästa för att slippa Washington. Vid sjuttioett års ålder kom han till slut därifrån. När han lämnade -senaten tog han med sig kunskaper om den amerikanska underrättelseverksamheten som ingen annan politiker besatt.

Han gick med på att bege sig till Marriott tillsammans med Pratt, en gammal vän från en tennisklubb, av ren nyfikenhet. Gåtan med Neptunus hade aldrig blivit löst, såvitt han visste. Han hade emellertid stått utanför händelsernas centrum de senaste fem åren, under vilka han hade fiskat nästan varenda dag, glatt gått ut med sin båt och sina spön i vattnen mellan Hatteras och Cape Lookout.

I senatskarriärens skymningsljus hade han sett Joel Backman bli den siste i en lång rad av stöddiga lobbyister som hade full-ändat konsten att utöva påtryckningar för hutlösa arvoden. Han var på väg från Washington när Jacy Hubbard, ännu en giftorm som fick vad han förtjänade, hittades död.

Han hade inget till övers för den sortens personer.

När dörren till rum 520 öppnades gick han in efter Carl Pratt och hamnade ansikte mot ansikte med djävulen själv.

Djävulen var emellertid riktigt trevlig, anmärkningsvärt älskvärd, en ny människa. Fängelset.

Joel presenterade sig och sin son Neal för senator Clayburn. Alla händer blev vederbörligen skakade och alla artigheter blev vederbörligen uttalade. Bordet i den lilla sviten var dukat med bakverk, kaffe och juice. Fyra stolar hade ställts fram i en cirkel, och de satte sig ner.

”Det här borde inte ta lång tid”, sa Joel. ”Jag behöver er hjälp, senatorn. Jag vet inte hur mycket ni känner till om den ganska stökiga historia som skickade mig i fängelse i några år …”

”Jag känner till omständigheterna, men det har alltid funnits frågetecken.”

”Jag är ganska säker på att jag har svaren.”

”Vems satellitsystem är det?”

Joel kunde inte sitta stilla. Han gick fram till fönstret, såg ut mot ingenting och tog sedan ett djupt andetag. ”Det konstruerades av kineserna till astronomiska kostnader. Som ni vet ligger kine-serna långt efter oss när det gäller konventionella vapen, så de lägger ner mycket pengar på avancerad teknik. De stal en del av vår teknologi och lyckades få upp systemet – som kallades Neptunus – utan CIA:s kännedom.”

”Hur kunde de göra det?”

”Med hjälp av något så lågteknologiskt som skogsbränder. En natt brände de av tjugotusen tunnland i en nordlig provins. Det orsakade ett enormt rökmoln, och mitt i det sände de upp tre raketer, var och en med tre satelliter.”

”Ryssarna gjorde samma sak en gång”, sa Clayburn.

”Och ryssarna blev lurade av sitt eget knep. De missade också Neptunus – det gjorde alla. Ingen i hela världen kände till dess existens förrän mina klienter råkade hitta det.”

”De pakistanska studenterna.”

”Ja, och alla tre är döda.”

”Vem var det som dödade dem?”

”Jag misstänker att det var kinesiska agenter.”

”Vem dödade Jacy Hubbard?”

”Samma personer.”

”Och hur nära är dessa personer att få tag i er?”

”Närmare än jag skulle önska.”

Clayburn sträckte sig efter en frityrmunk, och Pratt tömde ett glas med apelsinjuice. Joel fortsatte: ”Jag har mjukvaran – JAM, som de kallade den. Det fanns och finns bara ett exemplar.”

”Det som ni försökte sälja?” sa Clayburn.

”Ja. Och jag vill verkligen bli av med det. Det har visat sig vara ytterst ohälsosamt, och jag är förtvivlat angelägen att lämna det ifrån mig. Jag vet bara inte vem som ska få det.”

”Varför inte CIA?” sa Pratt, som hittills inte hade sagt någonting.

Clayburn skakade redan på huvudet.

”Jag kan inte lita på dem”, sa Joel. ”Teddy Maynard såg till att jag blev benådad så att han i lugn och ro kunde sitta och se på när någon annan dödade mig. Nu har vi en tillförordnad chef.”

”Och en ny president”, sa Clayburn. ”CIA är en enda röra för tillfället. Jag skulle inte vilja ha någonting med dem att göra.” Med de orden klev senator Clayburn över gränsen och blev rådgivare, inte bara en nyfiken åskådare.

”Vem ska jag prata med?” frågade Joel. ”Vem kan jag lita på?”

”DIA, försvarets underrättelsetjänst”, sa Clayburn utan att tveka. ”Chefen är major Wes Roland, en gammal vän till mig.”

”Hur länge har han funnits där?”

Clayburn tänkte efter ett ögonblick och sa sedan: ”I tio, kanske tolv år. Han är otroligt erfaren och smart. Och en redbar man.”

”Och ni kan prata med honom?”

”Ja. Vi har hållit kontakten.”

”Lämnar han inte rapporter till CIA:s chef?” frågade Pratt.

”Jo, det gör alla. Numera finns det minst femton olika underrättelseorgan – något som jag motarbetade i tjugo år – och enligt lag ska alla rapportera till CIA.”

”Så Wes Roland kommer att ta det jag ger honom och berätta det för CIA?” frågade Joel.

”Han har inget val. Men det går att angripa saken på olika sätt. Roland är en förståndig människa, och han vet hur politiken fungerar. Det är därför han har klarat sig så länge.”

”Kan ni ordna med ett möte?”

”Ja, men vad kommer att hända vid det mötet?”

”Jag kommer att slänga JAM i knät på honom och fly hals över huvud.”

”Och i utbyte?”

”Det är en enkel överenskommelse, senatorn. Jag vill inte ha några pengar. Bara lite hjälp.”

”Med vad då?”

”Jag föredrar att diskutera det med honom. Med er närvarande, naturligtvis.”

Samtalet stannade upp medan Clayburn stirrade ner i golvet och tänkte igenom saken. Neal gick fram till bordet och tog en croissant. Joel hällde upp mer kaffe. Pratt, som var märkbart bakfull, smuttade på ännu ett stort glas apelsinjuice.

Till slut lutade Clayburn sig bakåt i stolen och sa: ”Jag förmodar att det här är brådskande.”

”Det är mer än brådskande. Om major Roland finns tillgänglig vill jag träffa honom med en gång. Var som helst.”

”Jag tror säkert att han kommer att släppa allt annat.”

”Telefonen står där borta.”

Clayburn reste sig och gick mot skrivbordet. Pratt harklade sig och sa: ”I det här läget skulle jag vilja dra mig ur, grabbar. Jag vill inte höra mer. Jag vill inte bli vittne, tilltalad eller ännu ett döds-offer. Så om ni ursäktar åker jag till mitt kontor.””

Han väntade inte på ett svar. Han försvann på ett ögonblick och stängde dörren hårt efter sig. De såg på den i några sekunder, lite förbluffade av hans plötsliga sorti.

”Stackars Carl”, sa Clayburn. ”Han har alltid varit rädd för sin egen skugga.” Han lyfte telefonluren och började ringa.

Mitt under det fjärde samtalet, det andra direkt till Pentagon, lade Clayburn handen över luren och sa till Joel: ”De ser helst att ni träffas i Pentagon.”

Joel skakade på huvudet. ”Nej. Jag beger mig inte dit med mjukvaran förrän vi har träffat en överenskommelse. Jag lämnar kvar den och ger den till dem senare, men jag går inte dit med den.”

Clayburn vidarebefordrade detta och lyssnade sedan en lång stund. När han höll för luren igen frågade han: ”Vad ligger mjukvaran på?”

”Fyra disketter”, sa Joel.

”Ni inser förstås att de måste kontrollera dem?”

”Okej, jag tar med mig två disketter till Pentagon. Hälften. Så att de kan ta en titt på dem.”

Clayburn lutade sig över telefonen och upprepade Joels villkor. Han lyssnade en lång stund igen, och sedan frågade han Joel: ”Kan ni visa mig disketterna?”

”Ja.”

Clayburn lade ifrån sig luren medan Joel hämtade portföljen. Han tog fram det fodrade kuvertet, drog ut de fyra disketterna och lade dem på sängen så att Neal och Clayburn kunde stirra på dem. Senatorn gick tillbaka till telefonen och sa: ”Jag tittar på fyra disketter. Mr Backman försäkrar att det är mjukvaran.” Han lyssnade en stund och höll för luren än en gång.

”De vill träffa oss omedelbart i Pentagon”, sa han.

”Då åker vi.”

Clayburn lade på och sa: ”Det där tog verkligen skruv. Jag tror att de är riktigt uppjagade där borta. Ska vi ge oss av?”

”Vi ses nere i vestibulen om fem minuter”, sa Joel.

När dörren stängdes efter Clayburn plockade Joel snabbt upp disketterna och stoppade två av dem i kavajfickan. De båda andra – nummer tre och fyra – åkte ner i portföljen igen, och sedan gav han den till Neal och sa: ”När vi har gett oss av går du till receptionen och ordnar med ett annat rum. Begär att få checka in med en gång. Ring till det här rummet, lämna ett meddelande till mig och tala om var du finns. Stanna där tills jag hör av mig.”

”Visst, pappa. Jag hoppas att du vet vad du håller på med.”

”Jag fixar bara en affär, Neal. Precis som förr i tiden.”

Taxin släppte av dem vid den södra parkeringsplatsen, inte långt från pendeltågsstationen. Två uniformerade medlemmar av major Rolands stab väntade med legitimationer och instruktioner. De följde med dem när de passerade säkerhetskontrollerna och blev fotograferade för de tillfälliga ID-korten. Hela tiden knotade Clayburn om hur okomplicerat allt var förr.

Trots det hade han snabbt förvandlats från att vara en skeptisk kritiker till en av huvudaktörerna, och han engagerade sig fullständigt i Backmans planer. Medan de gick genom de breda korridorerna på andra våningen pratade han om hur enkelt livet hade varit när det bara fanns två supermakter. Sovjetunionen fanns alltid där. Det var lätt att identifiera skurkarna.

De tog trappan upp till tredje våningen i C-flygeln, där de blev lotsade genom ett antal dörrar och till en kontorssvit där de givetvis var väntade. Major Roland var själv där. Han var i sextioårs-åldern och såg fortfarande pigg och kry ut i sin kakifärgade uniform. De blev presenterade för varandra, och han visade in dem i ett sammanträdesrum. Vid ena änden av det långa och breda -bordet var tre tekniker sysselsatta med en stor dator som uppenbarligen just hade rullats in.

Major Roland bad Joel om tillåtelse att ha två assistenter närvarande. Javisst. Joel hade inga invändningar.

”Har ni något emot att vi spelar in mötet på video?” frågade Roland.

”I vilket syfte?” undrade Joel.

”Bara så att vi har det på band om någon på högre ort vill se det.”

”Vem då, till exempel?”

”Presidenten, kanske.”

Joel såg på Clayburn, hans ende vän i rummet och knappt det.

”Och CIA?”

”Kanske det.”

”Vi glömmer videon, i varje fall till en början. Vid något tillfälle under mötet kommer vi kanske att gå med på att starta kamerorna.”

”Det låter rimligt. Kaffe eller en läskedryck?”

Ingen var törstig. Major Roland frågade datateknikerna om utrustningen var klar. Det var den, och han bad dem lämna rummet.

Joel och Clayburn satte sig på ena sidan av sammanträdesbordet. Major Roland flankerades av sina båda assistenter på den andra. Alla tre hade pennor och anteckningsblock i beredskap. Joel och Clayburn hade ingenting.

”Låt oss inleda och avsluta en diskussion om CIA”, började Backman, fast besluten att ta befälet över mötet. ”Om jag har förstått lagen rätt, eller i varje fall hur det gick till här förr, är CIA:s chef den ytterst ansvarige för all underrättelseverksamhet.”

”Det är riktigt”, sa Roland.

”Vad kommer ni att göra med den information jag tänker ge er?”

Majoren sneglade åt höger, och blickarna som utväxlades mellan honom och assistenten avslöjade en hel del osäkerhet. ”Som ni sa har CIA-chefen rätt att känna till och få allting.”

Backman log och harklade sig. ”CIA försökte få mig dödad, major. Och såvitt jag vet är de fortfarande ute efter mig. Jag är inte särskilt förtjust i Langleys grabbar.”

”Mr Maynard är borta nu, mr Backman.”

”Och någon annan har tagit hans plats. Jag vill inte ha några pengar, major. Jag vill ha beskydd. För det första vill jag att min egen regering ska låta mig vara i fred.”

”Det kan ordnas”, sa Roland med bestämd röst.

”Och jag behöver lite hjälp med några av de andra.”

”Ska ni inte ta och berätta alltihop för oss, mr Backman? Ju mer vi vet, desto mer kan vi hjälpa er.”

Med undantag av Neal litade Backman inte på någon levande person. Det hade emellertid blivit dags att lägga alla kort på bordet och hoppas på det bästa. Flykten var över; det fanns ingen annanstans att ta vägen.

Han började med själva Neptunus och förklarade att systemet konstruerades av kineserna, att teknologin stals från två olika amerikanska leverantörer till försvaret, att det sändes upp i skydd av rökmoln från skogsbränder och att det inte bara lurade amerikanerna utan även ryssarna, britterna och israelerna. Han återgav den långa historien om de tre pakistanierna – deras ödesdigra upptäckt, den fruktan som fyndet väckte, deras nyfikenhet när de fann att de kunde kommunicera med Neptunus och deras skarpsinne när de skrev en mjukvara som kunde styra och neutralisera systemet. Han pratade självkritiskt om sin egen tanklösa girighet när han bjöd ut JAM till olika stater i hopp om att tjäna mer pengar än någon kunde drömma om. Han skrädde inte orden när han erinrade sig Jacy Hubbards vårdslöshet och deras dåraktiga planer för att sälja produkten. Utan att tveka erkände han sina misstag och tog på sig det fulla ansvaret för det kaos han hade orsakat. Sedan gick han vidare.

Nej, ryssarna var inte intresserade av det han hade att sälja. De hade sina egna satelliter och hade inte råd att införskaffa fler.

Nej, israelerna hade aldrig något avtal. De fanns med i utkanten, tillräckligt nära för att veta att ett avtal med saudierna var på väg att slutas. Saudierna var angelägna att köpa JAM. De hade några egna satelliter, men ingenting som kunde mäta sig med Neptunus.

Det fanns i själva verket ingenting som kunde mäta sig med Neptunus, inte ens den senaste generationen av amerikanska satelliter.

Saudierna hade faktiskt fått se de fyra disketterna. Vid ett strängt kontrollerat experiment demonstrerade de tre pakistanierna mjukvaran för två agenter från deras hemliga polis. Det ägde rum i ett datorlaboratorium vid University of Maryland, och det blev en bländande och mycket övertygande uppvisning.

Saudierna erbjöd 100 miljoner dollar för JAM. Hubbard, som ansåg sig vara nära vän med saudierna, var den som skötte förhandlingarna. Ett ”transaktionsarvode” på en miljon dollar betalades, och pengarna överfördes till ett bankkonto i Zürich. Hubbard och Backman kontrade med en halv miljard.

Sedan bröt helvetet löst. FBI gick till attack med domstols-beslut, åtal och undersökningar, och saudierna blev rädda. Hubbard blev mördad. Joel flydde till säkerheten i fängelset och lämnade omfattande förödelse och en del väldigt arga och hämndlystna personer efter sig.

Den fyrtiofem minuter långa sammanfattningen avslutades utan att han hade blivit avbruten en enda gång. Mot slutet gjorde ingen av de tre männen på andra sidan bordet några anteckningar. De var för upptagna med att lyssna.

”Jag är säker på att vi kan prata med israelerna”, sa major Roland. ”Om de blir övertygade om att saudierna aldrig kan få tag i JAM kommer de att sova mycket lugnare. Vi har fört diskussioner med dem genom åren. JAM har varit ett favoritämne. Jag är helt övertygad om att de kan blidkas.”

”Och saudierna?”

”De har också förhört sig om saken, på högsta nivå. Vi har många gemensamma intressen numera. Jag tror säkert att de kommer att lugna ner sig om de får veta att vi har mjukvaran och att ingen annan kommer att få den. Jag känner saudierna väl, och jag tror att de kommer att lägga saken åt sidan som en misslyckad -affär. Vi har förstås frågan om transaktionsarvodet.”

”En miljon dollar är växelpengar för dem. Det är inte förhandlingsbart.”

”Nåväl. Då återstår kineserna.”

”Några förslag?”

Clayburn hade fortfarande inte sagt någonting. Han stödde sig på armbågarna, lutade sig framåt och sa: ”Enligt min åsikt kommer de aldrig att glömma det. Det klienterna faktiskt gjorde var att kapa ett system för flera miljarder och göra det obrukbart utan deras egenhändigt hopsnickrade mjukvara. Kineserna har nio av de bästa satelliter som någonsin konstruerats farande omkring där uppe, men de kan inte använda dem. De kommer inte att förlåta och glömma vad som hände, och jag kan faktiskt förstå dem. Olyckligtvis kan vi inte sätta någon större press på Beijing när det gäller känsliga underrättelsefrågor.”

Major Roland nickade. ”Jag är rädd för att jag måste hålla med senatorn. Vi kan låta dem få veta att vi har mjukvaran, men det här är någonting de aldrig kommer att glömma.”

”Jag klandrar dem inte. Jag försöker bara överleva.”

”Vi ska göra vad vi kan med kineserna, men det leder nog inte till mycket.”

”Så här är det, mina herrar. Ni ger mig ert ord på att CIA försvinner ur mitt liv och att ni kommer att agera snabbt för att lugna israelerna och saudierna. Gör det ni kan med kineserna, vilket jag inser kanske inte kommer att leda till mycket. Dessutom vill jag ha två pass – ett australiskt och ett kanadensiskt. Så snart de är klara, och nu i eftermiddag skulle inte vara för tidigt, ger ni dem till mig, så överlämnar jag de båda andra disketterna till er.”

”Överenskommet”, sa Roland. ”Men vi måste givetvis undersöka mjukvaran.”

Joel stoppade handen i kavajfickan och tog upp diskett ett och två. Roland kallade in datateknikerna, och hela gruppen samlades runt den stora skärmen.

En Mossadagent med kodnamnet Albert tyckte sig se att Neal Backman gick in i Marriotts vestibul på 22:a gatan. Han ringde till sin överordnade, och inom en halvtimme fanns ytterligare två agenter inne i hotellet. Samme Albert såg Neal Backman en timme senare när han kom ut ur en hiss med en portfölj som han inte hade haft med sig när han kom till hotellet, gick fram till receptionen och såg ut att fylla i ett registerkort. Sedan tog han fram plånboken och överlämnade ett kreditkort.

Han gick tillbaka till hissen, där Albert missade honom med några sekunder.

Vetskapen om att Joel Backman förmodligen bodde på Mar-riott på 22:a gatan var ytterst viktig, men det innebar dessutom enorma problem. För det första var en likvidering av en amerikansk -medborgare på amerikansk mark så känslig att premiär-ministern måste konsulteras. För det andra var själva likvideringen en logistisk mardröm. Hotellet hade sexhundra rum, hundratals gäster, hundratals anställda, hundratals besökare och inte mindre än fem pågående kongresser. Tusentals potentiella vittnen.

En plan utarbetades emellertid snabbt.

34

De åt lunch tillsammans med senatorn längst in i en vietnamesisk restaurang i närheten av Dupont Circle, ett ställe där de trodde att de skulle slippa träffa lobbyister
och veteraner som kunde se dem tillsammans och börja sprida ännu ett av de heta rykten som höll staden levande och nära ett sammanbrott. Medan de kämpade med nudlar som var så kryddstarka att de nästan inte gick att äta lyssnade de på fiskaren från Ocracoke medan han underhöll dem med otaliga historier om sin storhetstid i Washington. Han sa vid mer än ett tillfälle att han inte saknade politiken, men hans minnen från den tiden var ändå fyllda med intriger, humor och vänskapsband.

Clayburn hade inlett dagen med att tycka att en kula i skallen var vad Joel Backman förtjänade, men när de sa adjö till varandra på trottoaren utanför den lilla restaurangen bad han honom ta med sig Neal någon gång och komma och titta på båten. Joel hade inte fiskat sedan han var liten och visste att han aldrig skulle kunna ta sig till Outer Banks, men han lovade att han skulle försöka.

Joel kom närmare en kula i skallen än han någonsin skulle få veta. När han och Neal strosade nerför Connecticut Avenue efter lunchen höll Mossad dem under noggrann uppsikt. En prickskytt var redo där bak i en hyrd skåpbil. Det slutliga godkännandet hade emellertid inte kommit från Tel Aviv. Och det var mycket folk på trottoaren.

På hotellrummet hade Neal bläddrat i Gula sidorna och hittat en herrekipering som hävdade att man hade allting. Han var angelägen att hjälpa till – fadern behövde verkligen en uppsättning nya kläder. Joel köpte en marinblå kostym med väst, en vit smokingskjorta, två slipsar, några ledigare plagg och, tack och lov, två par svarta snörskor. Det hela gick på 3 100 dollar, och han betalade kontant. Bowlingskorna hamnade i en papperskorg, trots att -expediten hade uttalat sig gillande om dem.

Exakt klockan fyra på eftermiddagen, när de satt på ett Starbuckskafé på Massachusetts Avenue, tog Neal fram sin mobiltelefon, knappade in det nummer han hade fått av major Roland och gav telefonen till sin far.

Det var Roland själv som svarade. ”Vi är på väg”, sa han.

”Rum femhundratjugo”, sa Joel och sneglade på de andra kafégästerna. ”Hur många är det som kommer?”

”Det är en hyfsad grupp”, sa Roland.

”Jag bryr mig inte om hur den ser ut. Låt alla andra vänta nere i vestibulen.”

”Det ska jag göra.”

De glömde kaffet och gick de tio kvarteren tillbaka till Mar-riott, hela tiden bevakade av beväpnade Mossadagenter. Fort-farande ingenting från Tel Aviv.

Joel och Neal Backman hade varit i rummet i några minuter när det knackade på dörren.

Joel sneglade nervöst på sin son, som stelnade till och såg lika ängslig ut som sin far. Det här kan vara slutet, tänkte Joel. Den episka färden som började på Bolognas gator, till fots, sedan en taxi, sedan en buss till Modena, en taxi hela vägen till Milano, mer traskande, fler taxibilar, sedan tåget till Stuttgart fast med en oväntad avstickare i Zug, där en annan taxichaufför tog emot hans pengar och körde honom till Zürich, två spårvagnar och sedan Franz och den gröna BMW:n i 150 kilometer i timmen ända till München, där Lufthansas varma och välkomnande famn förde honom hem. Detta kunde vara slutet på den resan.

”Vem är det?” frågade Joel när han gick fram till dörren.

”Wes Roland.”

Joel kikade i titthålet men såg ingen. Han tog ett djupt andetag och öppnade dörren. Nu bar majoren en blazer och slips, och han var ensam och tomhänt. Han verkade åtminstone vara ensam. Joel sneglade åt sidorna i korridoren och såg att folk försökte gömma sig där. Han stängde snabbt dörren och presenterade Roland för Neal.

”Här är passen”, sa Roland, stoppade handen i innerfickan och tog upp två pass som såg använda ut. Det första hade mörkblå pärmar, och på framsidan stod det australia med guldbokstäver. Joel slog upp det och tittade först på fotografiet. Teknikerna hade tagit fotot från Pentagons ID-kort, gjort håret betydligt ljusare, avlägsnat glasögonen och några av rynkorna och fått fram en ganska bra bild. Namnet var Simon Wilson McAvoy. ”Inte illa”, sa Joel.

Det andra passet hade marinblå pärmar med canada i guld på framsidan. Samma fotografi, men det kanadensiska namnet var Ian Rex Hatteboro. Joel nickade gillande och gav dem till Neal så att han kunde syna dem.

”Det råder vissa betänkligheter angående utredningen om benådningsskandalen”, sa Roland. ”Vi tog aldrig upp den saken.”

”Både ni och jag vet att jag inte hade någonting med det att -göra, major. Jag räknar med att CIA kommer att övertyga grabbarna i Hooverbyggnaden om att jag är oskyldig. Jag hade ingen aning om att en benådning var på gång. Det är inte min skandal.”

”Ni kan komma att bli kallad till en åtalsjury.”

”Visst. Det går jag med på. Det kommer att bli ett mycket kort vittnesmål.”

Roland verkade belåten. Han var bara budbärare. Han började se sig om efter sin del av överenskommelsen. ”Och mjukvaran?” sa han.

”Den finns inte här”, sa Joel, onödigt dramatiskt. Han nickade mot Neal, som lämnade rummet. ”Ett ögonblick, bara”, sa han till Roland, vars ögonbryn höjdes samtidigt som hans ögon smalnade.

”Är det något problem?” sa han.

”Visst inte. Paketet finns i ett annat rum. Jag beklagar, men jag har lekt spion lite för länge.”

”För någon i er situation kan det vara klokt.”

”Jag antar att det har blivit en del av mitt liv.”

”Våra tekniker arbetar fortfarande med de båda första disketterna. Det är verkligen imponerande.”

”Mina klienter var smarta grabbar, och fina grabbar. De blev väl helt enkelt giriga. Precis som vissa andra.”

Det knackade på dörren, och Neal var tillbaka. Han gav kuvertet till Joel, som tog ut de båda disketterna och sedan gav dem till Roland. ”Tack”, sa han. ”Det var modigt gjort.”

”Jag antar att somliga är modigare än de har förstånd till.”

Utväxlingen var klar. Det fanns inget mer att säga. Roland gick till dörren. Han lade handen på dörrvredet och kom sedan att tänka på något annat. ”För er kännedom”, sa han allvarligt, ”är CIA ganska säkra på att Sammy Tin landade i New York nu i eftermiddag. Planet kom från Milano.”

”Tack för det, antar jag”, sa Joel.

När Roland lämnade hotellrummet med kuvertet sträckte Joel ut sig på sängen och slöt ögonen. Neal hittade två öl i minibaren, gav den ena till fadern och sjönk ner i en fåtölj. Han väntade i några minuter, smuttade på ölen och sa sedan: ”Pappa, vem är Sammy Tin?”

”Det vill du inte veta.”

”Jo, det vill jag. Jag vill veta alltihop. Och du ska tala om det för mig.”

Klockan sex stannade Lisas mors bil utanför en frisersalong på Wisconsin Avenue i Georgetown. Joel klev ut och sa hej då. Och tack. Neal körde därifrån, otålig att komma hem.

Neal hade bokat en tid ett par timmar tidigare sedan han övertalat receptionisten med ett löfte om 500 dollar kontant. En bastant kvinna som hette Maureen väntade på Joel, inte alltför glad över att arbeta så sent men ändå nyfiken på personen som var villig att punga ut med den sortens pengar för en snabb hårfärgning.

Joel betalade först, tackade både receptionisten och Maureen för att de ställde upp och satte sig sedan framför en spegel.

”Vill du ha det tvättat?”

”Nej. Raska på, bara.”

Hon körde in fingrarna i hans hår och sa: ”Vem gjorde det här?”

”En kvinna i Italien.”

”Vilken färg hade du tänkt dig?”

”Grått. Jämngrått.”

”Naturligt?”

”Nej, mer än naturligt. Gör det nästan vitt.”

Hon himlade med ögonen mot receptionisten. Man fick se alla sorters människor.

Maureen började arbeta. Receptionisten åkte hem efter att ha låst ytterdörren. Efter några minuter frågade Joel: ”Arbetar du i morgon?”

”Nej, det är min lediga dag. Hur så?”

”Därför att jag behöver komma hit vid middagstid och färga om det. Jag kommer att känna för något mörkare i morgon, något som döljer det grå som du håller på med nu.”

Hennes händer slutade röra sig. ”Vad är det med dig, egent-ligen?”

”Tar du emot mig här vid middagstid så betalar jag tusen dollar kontant.”

”Visst. Och i övermorgon?”

”Det blir bra när en del av det grå är borta.”

Dan Sandberg hade suttit och slappat vid sitt skrivbord på Post sent på eftermiddagen när samtalet kom. Mannen i andra änden presenterade sig som Joel Backman och förklarade att han ville prata. Sandbergs nummerpresentatör sa honom ingenting.

”Den riktige Joel Backman?” sa Sandberg och famlade efter den bärbara datorn.

”Den ende jag känner till.”

”Så trevligt. Förra gången jag såg dig var du i domstolen och erkände dig skyldig till allt möjligt sorts fuffens.”

”Och alltihop ströks när jag blev benådad av presidenten.”

”Jag trodde att du var undanstoppad någonstans på andra sidan jordklotet.”

”Det var jag, men jag tröttnade på Europa. Jag liksom saknade mina gamla jaktmarker. Nu är jag tillbaka och beredd att göra -affärer igen.”

”Vad då för affärer?”

”Min specialitet, förstås. Det var det jag ville prata om.”

”Gärna det. Men jag blir tvungen att ställa frågor om benådningen. Det cirkulerar en del vilda rykten.”

”Det är det första vi ska ta upp, Sandberg. Vad sägs om i morgon klockan nio?”

”Det går bra. Var ska vi träffas?”

”Jag kommer att ha presidentsviten på Hay-Adams. Ta med dig en fotograf om du vill. Agenten är tillbaka i stan.”

Sandberg lade på och ringde till Rusty Lowell, hans bästa källa inom CIA. Lowell var ute, och som vanligt hade ingen någon aning om var han var. Han försökte med en annan källa i Langley men fick inte veta någonting.

Whitaker flög i första klass med Alitalias flight från Milano till Dulles. Där han satt var spriten gratis och flödade fritt, och Whit-aker hade inget emot att bli packad. Samtalet från Julia Javier hade kommit som en chock. Hon hade börjat ganska trevligt med frågan: ”Har någon sett till Marco där borta, Whitaker?”

”Nej, men vi letar.”

”Tror du att ni kommer att hitta honom?”

”Ja, jag är säker på att vi kommer att få tag i honom.”

”Chefen är väldigt orolig just nu, Whitaker. Hon vill veta om ni kommer att hitta Marco.”

”Tala om för henne att vi kommer att hitta honom!”

”Och var letar ni, Whitaker?”

”Här, i Milano och i Zürich.”

”Då slösar du med din tid, Whitaker, för gamle Marco har dykt upp här i Washington. Träffade Pentagon i eftermiddags. Han slank förbi dig, Whitaker, och gjorde oss allihop till åtlöje.”

”Va?”

”Kom hem, Whitaker, ta dig hit med en gång.”

Tjugofem stolsrader längre bak satt Luigi nersjunken i ekonomiklass bredvid en tolvårig flicka som lyssnade på den snuskigaste rapmusik han någonsin hade hört. Han var själv inne på sin fjärde drink. Den var inte gratis, men han struntade i vad den kostade.

Han visste att Whitaker satt där framme och gjorde anteckningar om hur han skulle ge Luigi hela skulden. Han tänkte göra samma sak, men för tillfället ville han bara dricka. Den kommande veckan i Washington skulle bli väldigt otrevlig.

Två minuter över sex kom samtalet från Tel Aviv med order om att Backman inte skulle likvideras. Avbryt. Packa ihop grejorna och dra er tillbaka. Det skulle inte bli något lik den här gången.

För agenterna var det goda nyheter. De hade fått lära sig att smyga sig på offret, göra det de skulle och försvinna utan att lämna några ledtrådar efter sig, inga bevis, inga spår. Bologna var ett mycket bättre ställe än Washingtons myllrande gator.

En timme senare checkade Joel ut från Marriott och njöt av en lång promenad i den svala luften. Han höll sig emellertid till de livliga gatorna och förspillde ingen tid. Detta var inte Bologna. Den här staden var helt annorlunda efter arbetstidens slut. När pendlarna väl hade åkt hem och trafiken glesnat kunde det vara farligt.

Portieren på Hay-Adams föredrog ett kreditkort, något som inte skulle krångla till bokföringen. Det var ytterst sällan en gäst insisterade på att få betala kontant, men den här gav inte med sig. Bokningen hade blivit bekräftad, och med ett passande leende överlämnade han nyckeln och välkomnade mr Ferro till hotellet.

”Några väskor, sir?”

”Nej.”

Därmed var deras korta ordväxling över.

Mr Ferro gick mot hissarna med bara en billig portfölj av svart läder.

35

Hay-Adams presidentsvit låg på femte våningen med tre stora fönster ut mot H Street, Lafayette Park och Vita huset. Den hade ett stort sovrum, ett badrum som var
inrett med mässing och marmor och ett vardagsrum med antikviteter, en TV och telefoner som var något omoderna och en fax som sällan användes. Den kostade 3 000 dollar natten, men vad brydde Agenten sig om sådana saker?

När Sandberg knackade på dörren klockan nio behövde han bara vänta i en sekund innan den rycktes upp och han välkomnades av ett hjärtligt: ”God morgon, Dan!” Backman attackerade hans högerhand, och medan han pumpade den drog han in honom till sina domäner.

”Kul att du kunde komma”, sa han. ”Vill du ha kaffe?”

”Ja tack, utan grädde.”

Sandberg slängde sin väska i en fåtölj och såg på medan Backman hällde upp kaffe ur en silverkanna. Han var mycket smalare, håret var kortare och nästan vitt, och ansiktet såg utmärglat ut. Det fanns vissa likheter med den åtalade Backman, men inte många.

”Känn dig som hemma”, sa Backman. ”Jag har beställt frukost. Den borde vara här när som helst.”

Han ställde försiktigt kaffekopparna på soffbordet och sa: ”Jag tänkte att vi skulle arbeta här. Kommer du att använda bandspelare?”

”Om det går bra.”

”Jag föredrar det. För att undvika missförstånd.” De slog sig ner. Backman lade en liten bandspelare på bordet och tog fram anteckningsblocket och pennan. Backman log hela tiden medan han gjorde det bekvämt för sig i fåtöljen och avspänt lade benen i kors med den självsäkra minen hos någon som inte är rädd för några frågor. Sandberg lade märke till skorna, vars hårda gummisulor knappt hade använts. Det fanns inte ett enda märke eller en enda fläck på det svarta lädret. Han såg ut som den typiske juristen

– marinblå kostym, bländvit skjorta, manschettknappar av guld, kragnål och en slips i rött och guld som bad om uppmärksamhet.

”Nå, den första frågan är: Var har du varit?”

”I Europa, där jag har fördrivit tid och besett kontinenten.”

”I två månader?”

”Ja, det fick räcka.”

”Var du på något särskilt ställe?”

”Egentligen inte. Jag åkte mycket tåg där borta, ett fantastiskt sätt att resa. Man får se så mycket.”

”Varför har du kommit tillbaka?”

”Det här är mitt hem. Vart skulle jag annars ta vägen? Vad skulle jag annars göra? Att flänga omkring i Europa låter väldigt kul, men man bygger inte en karriär på det. Jag har saker att uträtta.”

”Vad för sorts saker?”

”Det gamla vanliga. Relationer med myndigheter, konsultverksamhet.”

”Med andra ord lobbyverksamhet, eller hur?”

”Ja, min firma kommer delvis att ägna sig åt det. Det kommer att utgöra en viktig del av rörelsen, men absolut inte den viktigaste.”

”Och vilken firma är det?”

”Den nya.”

”Nu får du hjälpa mig, Backman.”

”Jag tänker starta en ny firma, Backman Group, med kontor här, i New York och San Francisco. Till en början ska vi ha sex delägare, men det blir säkert tjugo inom ett år.”

”Vilka är de här personerna?”

”Jag kan inte namnge dem nu. Vi håller på med att finslipa detaljerna, förhandla om det finstilta, och det är ganska känsliga saker. Vi tänker inviga kontoret den första maj, och det blir säkert uppmärksammat.”

”Säkert. Det kommer alltså inte att vara en juristfirma?”

”Nej, men vi tänker lägga till en juridisk avdelning senare.”

”Jag trodde att du blev av med din advokatlicens när …”

”Ja, det gjorde jag. Men i och med benådningen har jag nu rätt att göra om advokatprovet. Om jag får lust att börja stämma folk kommer jag att läsa på och skaffa mig licens. Men inte inom den närmaste framtiden. Jag har helt enkelt för mycket att göra.”

”Och vad är det?”

”Med att få igång det hela, skaffa kapital och framför allt träffa potentiella klienter.”

”Kan du uppge vilka några av dessa klienter är?”

”Självklart inte, men om du bara väntar i några veckor så kommer de uppgifterna att finnas tillgängliga.”

Telefonen på skrivbordet ringde, och Backman rynkade pannan mot den. ”Vänta lite. Det är ett samtal som jag har väntat på.” Han gick fram och lyfte luren. Sandberg hörde: ”Backman, ja, hej Bob. Ja, jag kommer att vara i New York i morgon. Du, jag kan väl ringa dig om en timme, okej? Jag är lite upptagen just nu.” Han lade på och sa: ”Jag ber om ursäkt för det där.”

Det var Neal som enligt de instruktioner han hade fått ringde exakt 09:15, och han skulle ringa igen var tionde minut under den följande timmen.

”Glöm det”, sa Sandberg. ”Låt oss prata om din benådning. Har du läst artiklarna om förment köpta benådningar?”

”Om jag har läst artiklarna? Jag har ett försvarsteam på plats, Dan. Mina killar jobbar med det här. Om och när FBI får det att gå till en åtalsjury har jag meddelat dem att jag vill vara det första vittnet. Jag har absolut ingenting att dölja, och påståendena om att jag skulle ha köpt min benådning är åtalbara i sig.”

”Tänker du stämma någon?”

”Javisst. Mina advokater förbereder just nu en omfattande stämning för ärekränkning mot The New York Times och den där skjutjärnsjournalisten, Heath Frick. Det kommer inte att bli vackert. Det kommer att bli en otäck rättegång, och de kommer att bli av med en massa pengar.”

”Vill du verkligen att jag ska publicera det?”

”Ja, för fan! Och när vi ändå håller på lovordar jag dig och din tidning för den återhållsamhet ni hittills har visat. Det är ganska ovanligt och beundransvärt.”

Sandbergs story om detta besök i presidentsviten var stor redan från början. Nu skulle den emellertid hamna på förstasidan nästa dag.

”Du förnekar alltså att du skulle ha betalt för benådningen?”

”Ja, kategoriskt och otvetydigt. Och jag kommer att stämma alla som säger att jag gjorde det.”

”Så varför blev du benådad?”

Backman ändrade ställning i fåtöljen och tänkte inleda en lång utläggning när det knackade på dörren. ”Ah, frukosten”, sa han och for upp. Han öppnade dörren, och en servitör i vit jacka sköt in en vagn med kaviar och alla tillbehör, äggröra med tryffel och en flaska Krug i en ishink. Medan Backman skrev på notan öppnade servitören champagneflaskan.

”Ett glas eller två?” frågade han.

”Ett glas champagne, Dan?”

Sandberg kunde inte låta bli att snegla på klockan. Det verkade lite väl tidigt på dagen att börja dricka alkohol, men varför inte? Hur ofta skulle han sitta i presidentsviten och se ut mot Vita huset medan han smuttade på sprattelvatten som kostade 300 dollar flaskan? ”Visst, men bara lite.”

Servitören fyllde två glas, körde ner flaskan i isen och lämnade rummet just som telefonen ringde igen. Den här gången var det Randall från Boston, och han skulle få vänta tills Backman var klar med sitt.

Han slängde på luren och sa: ”Ät lite, Dan, jag beställde så att det skulle räcka till två personer.”

”Nej tack, jag åt en bagel lite tidigare.” Han höjde glaset och smakade på champagnen.

Backman doppade ett rån i en portion med kaviar för 500 dollar och stoppade det i munnen som en tonåring med majschips och salsa. Han tuggade medan han vankade av och an med glaset i handen.

”Min benådning?” sa han. ”Jag bad president Morgan granska målet mot mig. Uppriktigt sagt trodde jag inte att han var intresserad, men han är mycket skarpsinnig.”

”Arthur Morgan?”

”Ja, mycket underskattad som president, Dan. Han förtjänade inte den hårda kritik han fick. Han kommer att bli saknad. Hur som helst, ju mer Morgan tittade på målet, desto mer bekymrad blev han. Han såg rakt genom myndigheternas rökridå. Han avslöjade deras lögner. Som före detta försvarsadvokat insåg han vilken makt FBI har när de vill klämma åt en oskyldig person.”

”Menar du att du var oskyldig?”

”Javisst. Jag gjorde inget som var fel.”

”Men du erkände dig skyldig.”

”Jag hade inget val. För det första åtalade de mig och Jacy Hubbard på falska grunder. Vi vek oss inte en tum. ’Låt det bli rättegång’, sa vi. ’Ge oss en jury.’ Vi skrämde FBI så pass att de gjorde det de alltid gör. De gav sig på våra vänner och anhöriga. De där gestapojävlarna åtalade min son, Dan, en grabb som just avslutat sin juristutbildning och inte visste någonting om vad jag hade för mig. Varför skrev ni inte om det?”

”Jag gjorde det.”

”Hur som helst var mitt enda alternativ att ta på mig hela skulden. Det blev som en sorts hedersmedalj för mig. Jag erkände mig skyldig så att åtalen mot min son och mina kompanjoner lades ner. President Morgan listade ut det. Det var därför jag blev be-nådad. Jag förtjänade det.”

Ännu ett rån och ännu en munfull kaviar, nersköljt med en klunk Krug. Han fortsatte att vanka av och an, nu utan kavajen, en man med många bördor att göra sig av med. Sedan stannade han plötsligt och sa: ”Nu lämnar vi det förflutna därhän, Dan. Låt oss prata om framtiden istället. Titta på Vita huset där borta. Har du någonsin varit där på en galamiddag … smoking, marinblå gördel, slanka damer i vackra aftonklänningar?”

”Nej.”

Backman stod vid fönstret och stirrade på Vita huset. ”Jag har varit med om det två gånger”, sa han med ett stänk av dysterhet. ”Och jag ska göra det igen. Ge mig två eller kanske tre år så kommer jag en dag att få en inbjudan med bud, på tjockt papper och med relieftryck i guld. ’Presidenten och landets första dam har härmed äran att hemställa om er närvaro …’ ”

Han vände sig om och log självbelåtet mot Sandberg. ”Det är makt, Dan. Det är det jag lever för.”

Det var bra material, men inte riktigt det Sandberg var ute efter. Han ryckte tillbaka Agenten till verkligheten med ett rappt: ”Vem dödade Jacy Hubbard?”

Backman sänkte axlarna och gick fram till ishinken för att fylla på sitt glas. ”Det var självmord, Dan, rätt och slätt. Jacy kände sig otroligt förödmjukad. FBI knäckte honom. Han stod helt enkelt inte ut.”

”Då är du den ende i stan som tror att det var självmord.”

”Och jag är den ende som känner till sanningen. Skriv det.”

”Det ska jag göra.”

”Låt oss prata om något annat.”

”Uppriktigt sagt, Backman, är ditt förflutna mycket intressantare än din framtid. Jag har en förhållandevis god källa som säger att du blev benådad därför att CIA ville ha dig frigiven, att Morgan gav efter för påtryckningar från Teddy Maynard, och att de gömde undan dig någonstans så att de kunde observera dig och se vem som tog kål på dig först.”

”Du behöver nya källor.”

”Du förnekar alltså …”

”Jag är här!” Backman slog ut med armarna så att Sandberg kunde se hela honom. ”Jag lever! Om CIA ville döda mig skulle jag vara död.” Han drack lite champagne och sa: ”Skaffa dig en bättre källa. Vill du ha äggröra? Den kallnar.”

”Nej tack.”

Backman skyfflade upp rejält med äggröra på en assiett och åt av den medan han gick runt i rummet, från fönster till fönster men aldrig långt från utsikten mot Vita huset. ”Den är väldigt god, med tryffel i.”

”Nej tack. Hur ofta äter du frukost på det här viset?”

”Inte tillräckligt ofta.”

”Kände du Bob Critz?”

”Visst, alla kände Bob Critz. Han hade varit med lika länge som jag.”

”Var befann du dig när han dog?”

”Jag besökte en god vän i San Francisco och såg det på nyheterna. Mycket sorgligt. Vad har Critz med mig att göra?”

”Jag är bara nyfiken.”

”Betyder det att du har fått slut på frågor?”

Sandberg bläddrade i anteckningarna när telefonen ringde igen. Nu var det Ollie, och Backman bad att få ringa upp honom senare.

”Jag har en fotograf där nere”, sa Sandberg. ”Min redaktör vill ha bilder.”

”Visst.”

Joel tog på sig kavajen, kontrollerade slipsen, håret och tänderna i en spegel och åt litet mer kaviar medan fotografen kom in och packade upp sina grejor. Han mixtrade med lamporna medan Sandberg lät bandspelaren vara påslagen och ställde några frågor till.

Den bästa bilden, enligt fotografen, och även Sandberg tyckte att den var riktigt bra, var av Joel i den vinröda skinnsoffan med ett porträtt på väggen bakom. Han poserade dessutom för några vid fönstret och försökte få med Vita huset långt där borta.

Telefonen fortsatte att ringa, och till slut struntade Joel i den. Det var meningen att Neal skulle ringa var femte minut om ett samtal blev obesvarat och var tionde om Joel svarade. Efter tjugo minuters fotografering drev telefonen dem till vansinne.

Agenten var en upptagen man.

När fotografen var klar packade han ner utrustningen och gick. Sandberg dröjde kvar i några minuter och gick sedan till dörren. Innan han lämnade rummet sa han: ”Hör här, Backman, det här kommer att slås upp stort i morgon, inget tvivel om den saken. Men bara så att du vet det går jag inte på hälften av det skitsnack jag har fått höra i dag.”

”Vilken hälft?”

”Visst fan var du skyldig. Det var Hubbard med. Han tog inte livet av sig, och du flydde till fängelset för att rädda ditt eget skinn. Maynard såg till att du blev benådad. Arthur Morgan var en idiot.”

”Bra. Den hälften spelar ingen roll.”

”Och vad spelar roll?”

”Agenten är tillbaka. Se till att det står på förstasidan.”

Maureen var på mycket bättre humör. Hennes lediga dag hade aldrig varit värd tusen dollar förut. Hon visade mr Backman till ett privat rum längst in, undan från de snattrande kvinnor som man arbetade med i den främre delen. Tillsammans studerade de olika färger och nyanser och valde till slut en som det skulle vara lätt att behålla. För henne innebar ”behålla” utsikten till tusen dollar var femte vecka.

Joel struntade faktiskt i det. Han skulle aldrig träffa henne igen.

Hon förvandlade det vita till grått och lade till så mycket brunt att han såg fem år yngre ut. Men det var knappast en fråga om fåfänga.

Utseendet spelade ingen roll. Han ville bara gömma sig.

36

Hans sista gäster i sviten fick honom att gråta. Neal, sonen som han knappt kände, och Lisa, svärdottern som han aldrig hade träffat, lät honom få hålla Carrie, det tvååriga
barnbarn som han bara hade sett på bild. Först grät hon också, men sedan blev hon lugn när farfadern gick runt med henne och visade henne Vita huset i fjärran. Han gick från det ena fönstret till det andra med henne, från det ena rummet till det andra, vaggade henne och pladdrade på som om han hade erfarenhet av ett dussin barnbarn. Neal tog fler fotografier, men de var av en annan man. Borta var den flotta kostymen; han bar bomullsbyxor och en rutig skjorta med button-down-krage. Borta var yvigheten och arrogansen; han var en vanlig farfar med ett vackert litet flickebarn i famnen.

Rumsservicen kom med en sen lunch bestående av soppor och sallader. De avnjöt en lugn familjemåltid, Joels första på många år. Han åt med ena handen därför att han med den andra balanserade Carrie på knät, som hela tiden skumpade upp och ner.

Han varnade dem för morgondagens artikel i Post och förklarade motiven bakom den. Det var viktigt för honom att bli sedd i Washington, och det på ett så spektakulärt sätt som möjligt. Det skulle ge honom lite tid och förvirra alla som fortfarande letade efter honom. Det skulle väcka uppståndelse, och man skulle prata om det i flera dagar, långt efter det att han hade försvunnit.

Lisa ville veta hur allvarligt hotad han var, och Joel medgav att han var osäker. Han tänkte ligga lågt ett tag, röra på sig och alltid vara försiktig. Han hade lärt sig en hel del de senaste två månaderna.

”Jag kommer tillbaka om några veckor”, sa han. ”Och jag tittar in då och då. Förhoppningsvis kommer det att vara säkrare om några år.”

”Vart tänker du ta vägen?” frågade Neal.

”Jag ska ta tåget till Philadelphia, och sen flyger jag till Oakland. Jag skulle vilja besöka min mor. Det skulle vara trevligt om ni skrev ett kort till henne. Jag tänker ta god tid på mig, och till slut hamnar jag nog i Europa.”

”Vilket pass kommer du att använda?”

”Inget av dem jag fick i går.”

”Va?”

”Jag tänker inte låta CIA övervaka mina förehavanden. Jag kommer bara att använda dem i en nödsituation.”

”Hur ska du då kunna resa utomlands?”

”Jag har ett annat pass. En vän lånade ut det till mig.”

Neal gav honom ett misstänksamt ögonkast, som om han visste vad ”vän” betydde. Lisa missade det emellertid, och lilla Carrie valde just det ögonblicket för att göra i blöjorna. Joel lämnade snabbt över henne till mamman.

Medan Lisa var i badrummet och bytte blöja sänkte Joel rösten och sa: ”Tre saker. För det första, låt en säkerhetsfirma kontrollera ditt hem, kontoret och bilen. Du kommer kanske att bli överraskad. Det kostar runt tiotusen, men det måste göras. För det andra vill jag att du letar rätt på ett äldreboende någonstans i närheten av där du bor. Min mor, din farmor, sitter där ute i Oakland utan någon som ser till henne. Ett bra ställe kommer att kosta tre till fyratusen i månaden.”

”Jag utgår från att du har de här pengarna.”

”För det tredje, ja, jag har pengarna. De finns på ett konto här, hos Maryland Trust. Du står angiven som en av kontoinnehavarna. Ta ut tjugofemtusen för att täcka de utgifter du hittills har haft och behåll resten.”

”Jag behöver inte så mycket.”

”Då får du väl börja göra av med lite pengar. Släpp loss. Ta med dig flickan till Disney World.”

”Hur håller vi kontakten med varandra?”

”Tills vidare via mejl, med Grinch-grejen. Jag har faktiskt blivit en riktig hejare på det där.”

”Hur allvarligt är det, pappa?”

”Det värsta är över.”

Lisa kom tillbaka med Carrie som ville fortsätta att rida på farfars knä. Joel höll om henne så länge han kunde.

Fadern och sonen gick in på Union Station tillsammans medan -Lisa och Carrie väntade i bilen. Det uppskruvade tempot gjorde Joel lika otålig som förr; det var svårt att bli av med gamla vanor. Med sig hade han en liten väska som var packad med de få till-hörigheter han ägde.

Han köpte en biljett till Philadelphia, och när de sakta gick mot perrongen sa Neal: ”Jag vill faktiskt veta vart du tänker ta vägen.”

Joel stannade och såg på honom. ”Jag tänker åka tillbaka till Bologna.”

”Du har en vän där, eller hur?”

”Ja.”

”Av den kvinnliga sorten?”

”Just det.”

”Varför blir jag inte förvånad?”

”Jag rår inte för det, Neal. Det har alltid varit en av mina svagheter.”

”Är hon italienska?”

”I högsta grad. Det är verkligen något visst med henne.”

”Det var det med allihop.”

”Den här räddade mitt liv.”

”Vet hon att du kommer tillbaka?”

”Jag tror det.”

”Var försiktig, pappa.”

”Vi ses om en månad eller så.”

De kramade om varandra och sa hej då.

Författarens anmärkning

Förr var det juridik jag sysslade med, absolut inte satelliter eller spionage. Jag är mer livrädd för högteknologiska prylar i dag än jag var för ett år sedan. (Mina böcker skriver jag fortfarande på en tretton år gammal ordbehandlare. När den hänger upp sig, vilket den tycks göra allt oftare, håller jag bokstavligen andan. När den till slut lägger av är det nog ute med mig också.)

Alltihop är påhittat, gott folk. Jag vet inte mycket om spioner, elektronisk spaning, satellittelefoner, datortelefoner, avlyssningsutrustning eller de personer som använder sig av sådana saker. Om någonting i boken verkar låta äkta är det förmodligen en tillfällighet.

Bologna existerar däremot i verkligheten. Jag kunde unna mig lyxen att kasta en pil mot en karta för att bestämma var mr Backman skulle gömmas undan. Det kunde ha fungerat med nästan vilket ställe som helst. Jag är emellertid förtjust i Italien, och jag måste erkänna att jag inte hade ögonbindel på mig när jag kastade pilen.

Mina efterforskningar (ett lite för ambitiöst ord) förde mig till Bologna, en förtjusande gammal stad som jag omedelbart blev förälskad i. Min gode vän Luca Patuelli visade runt mig. Han känner alla köksmästare i Bologna, vilket är imponerande, och medan vi höll på med vårt mödosamma arbete gick jag säkert upp fem kilo.

Jag tackar Luca, hans vänner och deras varmhjärtade och magiska stad. Jag tackar dessutom Gene McDade, Mike Moody och Bert Colley.

På Albert Bonniers Förlag har utkommit:

De utvalda 1996
Partners 1997
Försvararen 1998
Testamentet 1999
Brödraskapet 2000
Det målade huset 2001
Domarens brev 2002
Julfritt 2002
Uppgörelsen 2003
Coachen 2004
Domen 2004

På annat förlag har utkommit:

Firman 1992

Pelikanfallet 1993

Juryn 1994

Klienten 1994

Dödscellen 1995

Regnmakaren 1996

www.albertbonniersforlag.se

Amerikanska originalets titel: The Broker (New York 2005)

Copyright © 2005 by Belfry Holdings, Inc.

Omslag Sofia Scheutz 2021

Tryckt utgåva ISBN 13: 978-91-0-011058-1

E-bok 1.0 ISBN 978-91-0-019010-1
E-boksproduktion Bonnierförlagen 2021

Table of Contents

- Omslag

- Agenten

- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- 7
- 8
- 9
- 10
- 11
- 12
- 13
- 14
- 15
- 16
- 17
- 18
- 19
- 20
- 21
- 22
- 23
- 24
- 25
- 26
- 27
- 28
- 29
- 30
- 31
- 32
- 33
- 34
- 35
- 36

- Författarens anmärkning
- Tidigare utgivning
- Copyright