The Time Machine -illustrated edition
Author: H.G. Wells
Date: 1895-01-02 05:00:00+00:00
Keywords: Classics; Science Fiction; Fiction; Time Travel; Fantasy; Dystopia; Literature; Adventure; Science Fiction Fantasy
Description: The Time Machine is a science fiction novella by H. G. Wells, published in 1895 and written as a frame narrative. The work is generally credited with the popularization of the concept of time travel by using a vehicle or device to travel purposely and selectively forward or backward through time. The term "time machine", coined by Wells, is now almost universally used to refer to such a vehicle or device.The sci-fi novel that actually gave us the term: 'time machine'. The book's protagonist travels to the year A.D. 802,701, only to find that the state of the human race has changed considerably

H. G. WELLS

Klodernes kamp

På dansk ved Jannick Storm

Lindhardt og Ringhof

„Men hvem bor da i disse
verdener hvis de er beboede?

… Er vi eller de Verdens Herrer?

… Og hvordan er alle ting
indrettet for mennesker?“

Kepler
citeret i

The Anatorny of Melancholy

Klodernes kamp
er oversat engelsk fra Jannick Storm efter

The War of the Worlds

Copyright © 1986 (1898), 2017 H. G. Wells og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711720738

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til min bror Frank Wells –
denne gengivelse af hans idé

Første bog

Marsianerne Kommer

1. Aftenen før kampen

Ingen ville i slutningen af det nittende århundrede have troet at menneskenes færd blev skarpt iagttaget og nøje fulgt af væsner der stod højere i intelligens end menneskene, men dog var lige så dødelige som dem selv; at menneskene mens de var optaget af deres egne sager blev undersøgt og studeret måske lige så indgående som mennesket med sit mikroskop undersøger de flygtige væsner der myldrer og formerer sig i en vanddråbe. Med uendelig selvtilfredshed passede menneskene på denne klode deres småførretninger, i sikker forvisning om at være skabningens herrer. Det er muligt at infusorierne under mikroskopet gør det samme. Ingen tænkte overhovedet på de ældre kloder i rummet som rummende trusler for menneskene, eller tænkte kun på dem for at afvise den tanke at der skulle være liv på dem, som umulig eller usandsynlig. Det er underligt at genkalde sig nogle af disse forgangne tiders åndelige vaner. I det højeste forestillede man sig at der kunne være mennesker på Mars, måske laverestående væsner der ville hilse en missionerende virksomhed velkommen. Og dog forholdt det sig således at væsner med kolde, klare og udeltagende hjerner, der stod lige så højt over menneskenes som menneskenes over de dyrs der går til grunde, tværs gennem det gabende rum betragtede denne jord med misundelige øjne og langsomt og sikkert lagde deres krigsplaner imod os. Og i begyndelsen af det tyvende århundrede kom den store desillusionering.

Jeg behøver næppe at minde læseren om at planeten Mars kredser om solen i en middelafstand af 220.000.000 kilometer og at det lys og den varme den modtager fra solen udgør lidt under halvdelen af det som denne verden får. Den må, hvis urtågehypotesen har sin rigtighed, være ældre end vor verden, og livet på dens overflade må være begyndt længe før jorden ophørte med at være flydende. Den kendsgerning at dens masse er knap en syvendedel af jordens må have fremskyndet dens afkøling til en temperatur ved hvilken liv kunne opstå. Den har luft og vand og alt hvad der behøves til opretholdelse af liv.

Men så forfængeligt er mennesket og så blindt i sin indbildskhed at der lige op til slutningen af det nittende århundrede ikke har været en eneste forfatter der har fremsat den tanke at der måske havde udviklet sig intelligent liv dér der befandt sig højt over det jordiske niveau – eller at der overhovedet havde udviklet sig liv. Det var heller ikke almindelig bekendt at eftersom Mars er ældre end vor jord, med en overflade der kun er en fjerdedel så stor, og længere borte fra solen, følger det logisk at den ikke blot er fjernere fra livets begyndelse men også nærmere dets slutning.

Den sekulære afkøling som en skønne dag vil indhente vor jord, var allerede langt fremskreden på vor naboplanet. Dens fysiske beskaffenhed er stadig i det store og hele en gåde, men vi véd at selv middagstemperaturen i den ækvatoriale zone næppe når op på den temperatur vi oplever i vore koldeste vintre. Dens luft er meget tyndere end vor, dens have er tørret ind så de kun dækker en tredjedel af dens overflade, og som dens årstider langsomt veksler, samler uhyre snemasser sig i den kolde tid omkring begge poler og fremkalder når de smelter periodevis oversvømmelser i de tempererede zoner. Dette sidste stadium af opbrugthed, som endnu er utroligt fjernt for os, er blevet et presserende problem for marsianerne. Den tvingende, uundgåelige nødvendighed har skærpet deres forstand, fordoblet deres styrke og forhærdet deres hjerter. Og når de spejder gennem rummet med instrumenter og sanser som vi næppe har drømt om, ser de allemærmest ved sig, kun 56.000.000 kilometer solværts, en håbets morgenstjerne, vor egen varmere klode, grøn af plantevækst og grå af vand, omgivet af en tåget atmosfære der emmer af frodighed, og glimtvis gennem de drivende skystriber brede strækninger af tæt befolket land og smalle have fyldt med skibe.

Og vi mennesker, de væsner som bebor denne jord, må for dem være lige så fremmedartede og lavtstående som aber og marekatte for os. Den forstandsbetonede del af mennesket erkender at livet er en uopholdelig kamp for tilværelsen, og dette synes også at være marshjernernes indstilling. Deres verden er langt henne i sin afkøling og denne verden er stadig fuld af liv, men kun opfyldt af væsner som de betragter som laverestående dyr. At føre krigen over på Jorden er i virkeligheden deres eneste udvej hvis de vil redde sig fra den ødelæggelse der for hver generation sniger sig nærmere og nærmere ind på dem.

Og før vi dømmer dem alt for hårdt, må vi erindre hvilken hensynsløs og fuldstændig ødelæggelse vor egen art har forårsaget, ikke alene mod dyr som den forsvundne bison og dronten, men også mod laverestående racer. Tasmanierne blev, til trods for deres lighed med mennesker, fuldstændig fejet ud af tilværelsen af europæiske indvandrere i løbet af halvtreds års tilintetgørelseskrig. Er vi selv sådanne barmhjertighedens apostle at vi har ret til at beklage os hvis marsboerne anvendte samme metode over for os?

Marsianerne lod til at have beregnet deres landing med forbløffende sindrighed – de er øjensynlig milevidt forud for os i matematiske kundskaber – og at have udført deres forberedelser i næsten fuldkommen enighed. Havde vore instrumenter tilladt det, kunne vi have set faren nærme sig allerede i det nittende århundrede. Mænd som Schiaparelli undersøgte den røde planet – det er for øvrigt mærkeligt at Mars i utallige århundreder har været krigens stjerne – men kunne ikke forklare de vekslende forekomster de optegnede så udmærket. I al den tid må marsianerne have været i gang med forberedelserne.

Under oppositionen i 1894 bemærkedes et kraftigt lys på den oplyste del af skiven, først af Lick-observatoriet og så af Perrotin i Nice, og derefter af andre iagttagere. Engelske læsere hørte første gang om det i nummeret af Nature fra den 2. august. Jeg er tilbøjelig til at tro at det stammede fra støbningen af den kæmpemæssige kanon, denne enorme skakt de borede i deres planet, hvorfra de fyrede deres projektiler mod os. Besynderlige mærker, som endnu ikke har kunnet førklares, blev set i nærheden af dette udbrud i løbet af de næste to oppositioner.

Det er nu seks år siden uvejret brød løs over os. Da Mars nærmede sig oppositionen, fik Lavalle på Java det astronomiske instituts telefonledninger til at gløde ved den forbløffende meddelelse om et kæmpeudbrud af glødende gasarter på planeten. Det var opstået henimod midnat den 12., og spektroskopet som han straks var tyet til, viste at et væld af flammende gas, hovedsagelig brint, med enorm hastighed bevægede sig mod Jorden. Et kvarter over tolv var denne ildstråle ikke mere at se. Han sammenlignede den med et kolossalt ildpust der pludselig og med stor kraft spruttede ud af planeten, „som ildflammer der fosser ud af en kanon“.

En yderst passende beskrivelse, skulle det vise sig. Næste dag stod der dog intet om dette i aviserne, bortset fra en lille notits i Daily Telegraph, og verden forblev i uvidenhed om en af de alvorligste farer der nogen sinde har truet den menneskelige race. Havde jeg ikke tilfældigvis truffet den bekendte astronom Ogilvy i Ottershaw, havde jeg vel heller intet hørt om udbruddet. Han var umådeligt optaget af nyheden og i sin ophidselse indbød han mig til næste nat at hjælpe ham med at udforske den røde planet.

Til trods for alt hvad der siden hændte, husker jeg stadig den nattevagt meget tydeligt; det sorte og tavse observatorium, hvor blændlygten kastede et svagt glødende lys på gulvet henne i hjørnet, den regelmæssige tikken fra teleskopets urværk, den lille spalte i loftet en rektangulær afgrund med striber af stjernestøv hen over sig. Ogilvy puslede omkring; jeg kunne høre ham men ikke se ham. Når man kiggede gennem teleskopet så man en dybblå cirkel og midt i den svævede den lille runde planet. Den så så lille ud, så lysende og lille og ubevægelig, med svage tegninger af tværstriber og ganske lidt flad ved polerne. Men hvor var den lille, varm og skinnende som sølv, et lysende knappenålshoved! Det var som om den skælvede svagt, men det var i virkeligheden maskineriet der sørgede for at holde planeten i teleskopets synsfelt der fik det til at dirre.

Mens jeg betragtede den lille stjerne, var det som om den udvidede sig og trak sig sammen, kom nærmere og veg tilbage igen, men det skyldtes ganske enkelt at jeg var træt i øjnene. Den var fireogtres millioner kilometer fra os – mere end fireogtres millioner kilometer tomt rum. Kun få gør sig klart hvor umådeligt det tomme rum er hvori det materielle univers’ støv svæver.

I nærheden af den i synsfeltet husker jeg at der var tre små lysprikker, tre stjerner der var uendeligt langt borte, og uden om dem lå det tomme rums bundløse mørke. Man kender dette sorte dyb fra en frostklar stjernenat, men i et teleskop ser det langt mørkere ud. Og usynlig for mit øje på grund af dens fjernhed og lidenhed kom hurtigt og jævnt flyvende hen mod mit tværs gennem det ufattelige rum, tusinder af kilometer nærmere for hvert minut, den Ting de sendte ned til os, den Ting der skulle bringe så megen kamp og ulykke og død til Jorden. Men det drømte jeg ikke om mens jeg betragtede planeten; ikke et eneste menneske på Jorden drømte om dette ufejlbarlige missil.

Også den nat spyede den fjerne planet ild. Jeg så det. Et rødligt glimt ude ved randen, det svageste fremspring i dens omrids, netop som uret slog tolv, og så kaldte jeg på Ogilvy og han overtog min plads. Natten var varm og jeg var tørstig og jeg gik med stive ben kluntet og famlende gennem mørket til det lille bord hvor sifonen stod, mens Ogilvy kom med det ene udråb efter det andet over den strøm af gas der kom ud imod os.

Den nat startede et andet usynligt missil på vej mod Jorden fra Mars, næsten nøjagtig fireogtyve timer efter det første. Jeg husker hvordan jeg sad på bordet i mørket med røde og grønne pletter dansende for øjnene og ønskede jeg kunne få tændt en cigaret og næppe forstod betydningen af det lille bitte glimt jeg havde set og alt hvad det snart skulle bringe mig. Ogilvy blev ved kikkerten til klokken ét og gav så op, og vi tændte lygten og gik over til hans hus. I mørket nedenunder os lå Ottershaw og Chertsey og deres utallige indbyggere og sov fredeligt.

Han var fuld af spekulationer om Mars denne aften og afviste hånligt den vulgære idé at den havde beboere der signalerede til os. Hans idé gik ud på at det måske var meteoriter der faldt i kraftige byger mod planeten eller at et kæmpemæssigt vulkansk udbrud var i gang. Han påpegede over for mig hvor usandsynligt det ville være at den organiske udvikling skulle have taget samme retning på de to naboplaneter.

„Chancerne for at der er noget som helst menneskelignende på Mars er som én til en million,“ sagde han.

Hundreder af observatorer så flammen den nat og natten natten efter, omkring midnat, og igen de ti følgende nætter. En flamme hver nat. Hvorfor affyringerne holdt op efter det tiende er der ingen på Jorden der har prøvet at forklare. Det kan være udstødningsgasserne forvoldte marsianerne gener. Tykke skyer af røg eller støv, som kunne ses gennem et kraftigt teleskop på Jorden som grå, bevægelige pletter, spredtes i planetens atmosfære og skjulte dens mere velkendte træk.

Endog aviserne fik til sidst øjnene op for forstyrrelserne, og der kom populære notitser her og der og alle vegne om vulkanerne på Mars. Det sørgmuntre tidsskrift Punch, husker jeg, gjorde lykkeligt brug af det i den politiske vittighedstegning. Og imens fo’r de projektiler som marsianerne havde skudt ud mod os, ned mod Jorden gennem rummets tomme afgrund, nu med en fart på mange kilometer i sekundet, nærmere for hver dag, for hver time. Nu forekommer det mig næsten ufatteligt at menneskene, med denne truende skæbne hængende over hovedet, kunne være så optaget af deres små sorger og glæder som de var. Jeg husker hvor Markham var i den syvende himmel fordi han havde erhvervet sig et nyt billede af Mars til den avis han dengang redigerede. Jeg for mit vedkommende havde travlt med at lære at køre på cykel og var optaget af en række skrifter om den sandsynlige udvikling af moralske ideer efterhånden som civilisationen skred frem.

En aften gik jeg en tur med min kone (det første projektil kan da næppe have været mere end 16.000.000 kilometer væk). Det var stjerneklart og jeg forklarede hende Dyrekredsens tegn og viste hende Mars, en klar lysplet der krøb mod zenit og som så mange teleskoper var rettet imod. Det var en varm aften. Et selskab af mennesker der havde været i Chertsey eller Isleworth var på hjemvejen og drog forbi os med sang og musik. Der var lys i soveværelsesvinduerne i husene og folk var ved at gå i seng. Fra jernbanestationen langt borte smeltede lyden af rangerende tog, ringen og buldren næsten sammen til en lille melodi. Min kone gjorde mig opmærksom på det klare røde, grønne og gule lys fra signallygterne der hang på et stålskelet op mod himlen. Det forekom så fredeligt og roligt.

2. Stjerneskuddet

Så kom den nat hvor det første stjerneskud faldt. Det blev set tidligt om morgenen, farende østpå over Winchester som en flammende streg højt oppe i atmosfæren. Masser af mennesker må have set det og antaget det for et ganske almindeligt stjerneskud. Albin beskrev det som efterladende en grønlig streg der lyste et par sekunder. Denning, vor førende autoritet på meteoriternes område, fastslog at dets højde da det dukkede op, var omkring hundrede og fyrre til hundrede og halvtreds kilometer. Det så for ham ud som om det faldt til jorden halvandet hundrede kilometer øst for ham.

Jeg var hjemme ved den tid og sad og skrev i mit arbejdsværelse, men selv om mine franske døre vender mod Ottershaw og rullegardinet var oppe (for i de dage holdt jeg meget af at kigge op mod nattehimlen) så jeg det overhovedet ikke. Og dog må det mærkeligste af alt hvad der nogen sinde er kommet til Jorden fra det ydre rum være faldet ned mens jeg sad dér, og jeg kunne have set det hvis jeg blot havde set op da det passerede. Nogle af dem der så det i luften siger at de hørte en hvislende lyd. Det hørte jeg ikke selv noget til. Mange mennesker i Berkshire, Surrey og Middlesex må have set det falde, men har vel højst tænkt at det var endnu en meteorit. Det ser ikke ud til at nogen har gjort sig den ulejlighed at søge efter den faldne masse den aften.

Men meget tidligt om morgenen stod stakkels Ogilvy, der var overbevist om at meteoriten lå et eller andet sted på fælleden mellem Horsell, Ottershaw og Woking, op for at finde den. Og finde den gjorde han – kort efter daggry, ikke langt fra sandgravene. Projektilets nedslag havde forårsaget et uhyre hul, og sand og grus var blevet slynget i alle retninger hen over lyngen og havde dannet bunker som kunne ses et par kilometer væk. Mod øst stod lyngen i brand og en tynd blå røg steg op i den gryende dag.

Selve tingesten lå næsten helt begravet i sand mellem stumperne af et grantræ som den havde splintret i sit fald. Det man kunne se af den, lignede en kæmpestor cylinder hvis omrids udviskedes derved at den var dækket af en tyk, skællet, gråbrun skorpe. Den havde en diameter på omtrent tredive meter. Han nærmede sig massen, overrasket over dens størrelse og endnu mere overrasket over dens form, eftersom de fleste meteoriter er næsten fuldkommen runde. Den var imidlertid endnu så varm efter sit fald gennem luften at han ikke kunne komme helt hen til den. En snurrende lyd indefra cylinderen tilskrev han den ujævne afkøling af dens overflade; for på det tidspunkt var det ikke faldet ham ind at den kunne være hul.

Han blev stående ved kanten af den fordybning som tingesten selv havde lavet og stirrede på dens mærkelige udseende, især forbløffet over dens usædvanlige form og farve, og havde allerede da en tåget forestilling om at der lå en eller anden plan bag dens ankomst. Den tidlige morgen var vidunderligt stille og solen der netop steg op over fyrretræerne mod Weybridge var allerede varm. Han huskede ikke at have hørt nogen fugle den morgen, men der var ikke en vind der rørte sig og de eneste lyde var de svage bevægelser inde fra den slaggeagtige cylinder. Han var helt alene på fælleden.

Så opdagede han pludselig med et sæt at noget af de grå slagger, den askeagtige belægning der dækkede meteoriten, begyndte at falde af i den ene, runde ende. Det faldt af i flager og regnede ned på sandet. Et stort stykke gik pludselig løs og faldt ned med en skarp lyd der fik hans hjerte til at ryge op i halsen.

Et øjeblik var han næppe klar over hvad dette betød og skønt heden var overvældende kravlede han ned i hullet og hen til meteoriten for at se nærmere på den. Han tænkte sig endnu at afkølingen af klumpen kunne være årsag til det, men det der foruroligede ham var at asken kun faldt af ved enden af cylinderen.

Og så opdagede han at cylinderens runde ende meget langsomt drejede sig rundt. Bevægelsen var så langsom at han kun lagde mærke til det fordi han så at et sort mærke som for fem minutter siden havde været ud for ham nu befandt sig på den anden side af cirklen. Selv da faldt det ham næppe ind hvad det betød, før han hørte en dump, skurrende lyd og så det sorte mærke rykke sig en tomme eller så. Så forstod han alt i et glimt. Cylinderen var kunstig – hul – og den ene ende kunne skrues af! Noget inde i cylinderen skruede låget af!

„Du godeste,“ sagde Ogilvy. „Der er et menneske derinde – mennesker inde i den! Stegt halvt ihjel! Det prøver at slippe ud!“

Med et hurtigt tankespring forbandt han straks tingesten med glimtet på Mars.

Tanken om det indespærrede væsen forekom ham så frygtelig at han glemte heden og gik frem mod cylinderen for at hjælpe til med at skrue. Men heldigvis blev han standset af strålevarmen inden han fik brændt hænderne på det endnu glødende metal. Så stod han et øjeblik uden at vide hvad han skulle gøre og vendte sig så og kravlede op af hullet og satte af sted i vild fart ad Woking til. Klokken må da have været omkring seks. Han mødte en fragtkusk og prøvede at få ham til at forstå, men den historie han berettede og hans udseende var så forstyrret – hans hat var faldet af i hullet – at manden simpelt hen kørte videre. Det gik på samme måde med opvarteren der stod og lukkede op for beværtningen ved Horsell-broen. Fyren troede at han var en gal der var sluppet ud og gjorde et mislykket forsøg på at låse ham inde i skænkestuen. Det gjorde ham lidt mere nøgtern og da han så Henderson, London-journalisten, i hans have kaldte han på ham over stakittet og fik sig gjort forståelig.

„Henderson,“ råbte han. „De så det stjerneskud i går nat, ikke?“:

„Ja?“ sagde Henderson.

„Det ligger ude på Horsell fælled nu.“

„Du gode gud!“ sagde Henderson. „En nedstyrtet meteorit! Det er glimrende.“

„Jamen det er noget mere end en meteorit. Det er en cylinder – en kunstig cylinder, menneske! Og der er noget inde i den.“

Henderson rettede sig op med spaden i hånden.

„Hvad siger De?“ sagde han. Han er døv på det ene øre.

Ogilvy fortalte ham alt hvad han havde set. Det tog nogle øjeblikke for Henderson at kapere det. Så smed han spaden, greb sin jakke og kom ud på vejen. De to mænd skyndte sig straks tilbage til fælleden og fandt cylinderen stadig væk liggende i den samme stilling. Men nu var lydene indefra holdt op, og en tynd ring af skinnende metal var synlig mellem låget og cylinderen. Der sivede enten luft ind eller ud ved kanten med en svag, sydende lyd.

De lyttede, bankede på flagerne med en stok og da de ikke fik noget svar, kom de til det resultat at mennesket eller menneskene derinde måtte være bevidstløse eller døde.

Selvfølgelig var de to ganske ude af stand til at gøre noget som helst. De råbte trøstende ord og løfter og gik så tilbage til byen igen for at hente hjælp. Man kan se dem for sig, bedækket af sand, ophidsede og forstyrrede, løbe gennem den lille gade i det klare sollys netop som de handlende var ved at tage skodderne fra og folk åbnede soveværelsesvinduerne. Henderson gik straks ind på jernbanestationen for at telegrafere nyheden’til London. Avisartiklerne havde forberedt folks sind på tanken.

Henad otte var der allerede en flok drenge og arbejdsløse på vej til fælleden for at se de „døde mænd fra Mars“. Det var den form historien fik. Jeg hørte først om det af min avisdreng cirka kvart i ni da jeg gik ud efter min Daily Chronicle. Jeg blev naturligvis forbløffet og spildte ikke et øjeblik men skyndte mig ud over Ottershaw-broen til sandgravene.

3. På Horsell fælled

Jeg fandt en lille flok på omkring tyve mennesker stående rundt om det kæmpestore hul hvori cylinderen lå. Jeg har allerede beskrevet udseendet af den kolos der lå begravet i sandet. Græstørvene og gruset omkring den så ud til at være forkullet, som ved en pludselig eksplosion. Dens nedslag havde uden tvivl fremkaldt et ildglimt. Henderson og Ogilvy var der ikke. Jeg tror de havde indset at der for øjeblikket ikke var noget at gøre, og var gået hjem til Henderson for at spise morgenmad.

En fire-fem drenge sad på kanten af hullet og dinglede med benene og morede sig med at kaste sten ned på den kæmpestore masse – indtil jeg stoppede dem. Da jeg havde snakket med dem om det, begyndte de at lege tagfat ind og ud mellem de andre tilskuere.

Blandt disse var et par cyklister, en havemand jeg undertiden brugte, en pige med en baby, slagteren Gregg og hans lille dreng, og en to-tre dagdrivere og golf-caddier som plejede at holde til ved jernbanestationen. Ingen sagde ret meget. De færreste almindelige mennesker i England havde på den tid andet end vage ideer om astronomi. De fleste af dem stod roligt og stirrede på den store bordlignende ende af cylinderen som stadig lå som Ogilvy og Henderson havde forladt den. Jeg kan tænke mig at den almindelige forventning om en bunke forkullede lig skuffedes ved synet af denne livløse klump. Nogle gik mens jeg var der, og andre kom til. Jeg kravlede ned i hullet og indbildte mig at jeg hørte en svag bevægelse under fødderne. Låget var ganske bestemt holdt op med at dreje rundt.

Det var først da jeg kom så tæt på at denne genstands mærkværdighed gik helt op for mig. Ved første øjekast var den faktisk ikke mere interessant end en væltet vogn eller et træ der er væltet ud over vejen. Ikke engang så meget, faktisk. Mere end noget andet lignede den en rusten, halvt begravet gasbeholder. Det krævede en vis videnskabelig uddannelse at se at tingestens grå skal ikke var almindelig anløbethed, at det gul-hvide metal der glimtede i revnen mellem låget og cylinderen havde en fremmedartet lød. „Udenjordisk“ havde ingen mening for de fleste af tilskuerne.

På det tidspunkt var jeg selv helt overbevist om at tingesten var kommet fra planeten Mars, men jeg anså det for usandsynligt at den indeholdt noget levende væsen. Jeg tænkte at afskruningen kunne være automatisk. På trods af hvad Ogilvy mente, troede jeg stadig at der var mennesker på Mars. Jeg fantaserede om muligheden for at den indeholdt manuskripter, og tænkte på de vanskeligheder med oversættelsen der kunne opstå, og om vi ville finde mønter og modeller i den, og så videre. Men den var lidt for stor til at passe til min teori. Jeg var utålmodig efter at se den åbnet. Ved ellevetiden, da der ikke så ud til at der ville ske noget, gik jeg hjem til mit hus i Maybury med hovedet fuldt af sådanne spekulationer. Men jeg fandt det vanskeligt at gå i gang med mine abstrakte undersøgelser.

Ud på eftermiddagen havde fælleden i høj grad skiftet udseende. De tidlige udgaver af aftenaviserne havde sat London på den anden ende med enorme overskrifter:

budskab modtaget fra mars

Ejendommelig historie fra Woking

og så videre. Desuden havde Ogilvys telegram til det astronomiske institut sat hvert eneste observatorium i de tre kongeriger på den anden ende.

Der holdt en fem-seks droscher eller mere fra Woking station i vejsiden ved sandgravene, en kurvevogn fra Chobham og en temmelig fornem ekvipage. Desuden var der en hel hoben cykler. Og en masse mennesker, måtte, til trods for varmen, være gået derud, fra Woking og Chertsey, så der alt i alt var en betydelig forsamling – med et par spraglet klædte damer ind imellem.

Det var gloende hedt, ikke en sky på himlen, ikke en vind der rørte sig, og det eneste der kunne give skygge var de få, spredte fyrretræer. Ilden i lyngen var blevet slukket men den flade strækning over mod Ottershaw var sort så langt øjet rakte og der stod stadig lodrette røgstriber op fra den. En foretagsom delikatessehandler fra Chobham Road havde sendt sin søn herud med en trækvogn fuld af grønne æbler og sodavand.

Jeg gik hen til randen af hullet og så at der stod en femseks mand dernede – Henderson, Ogilvy og en høj lyshåret mand som jeg senere fik at vide var Stent, den kongelige astronom, og nogle arbejdere der håndterede spader og hakker. Stent udstedte ordrer med tydelig, skinger stemme. Han stod oven på cylinderen der øjensynlig nu var kølet meget af; hans ansigt var højrødt og sveden strømmede ned ad det, og det så ud som om et eller andet havde irriteret ham.

En stor del af cylinderen var blevet afdækket, men dens laveste ende lå stadig begravet. Så snart Ogilvy fik øje på mig i den stirrende mængde på kanten af hullet, kaldte han mig ned og spurgte mig om jeg ville have noget imod at gå over til Lord Hilton, indehaveren af godset.

Den voksende mængde var ved at blive en alvorlig hindring for deres udgravninger, sagde han, især drengene. De ville gerne have en let afspærring sat op og hjælp til at holde folk tilbage. Han fortalte mig at man stadig af og til kunne høre en svag bevægelse inde fra beholderen, men at det ikke var lykkedes for arbejderne at skrue låget af, eftersom der ikke var noget man kunne få tag i. Beholderen så ud til at være enormt tyk, og det var muligt at de svage lyde vi hørte, i virkeligheden var en larmende tummel derinde.

Jeg var meget tilfreds med den opgave jeg havde fået, og således blive en af de privilegerede tilskuere inden for den planlagte indhegning. Jeg fandt ikke Lord Hilton hjemme, men jeg fik at vide at man ventede ham hjem fra London med toget klokken seks fra Waterloo; og da klokken da var omkring kvart over fem gik jeg hjem og fik noget te og gik så op til stationen for at passe ham op.

4. Cylinderen skruer sig op

Da jeg vendte tilbage til fælleden var solen ved at gå ned. Spredte grupper kom hastigt derhen ovre fra Woking, og enkelte var på vej hjem. Mængden omkring hullet var vokset og tegnede sig sort mod den citrongule himmel – et par hundrede mennesker velsagtens. Der lød ophidsede stemmer og det så ud til at der foregik en slags kamp henne ved hullet. Underlige tanker for gennem hovedet på mig. Da jeg kom nærmere hørte jeg Stents stemme:

„Hold tilbage! Hold tilbage!“

En dreng kom løbende hen imod mig.

„Den bevæger sig,“ sagde han til mig i forbifarten. „Den skruer– skruer sig op. Jeg ka’ ikke li’et. Jeg går hjem, ja, jeg gør.“

Jeg gik hen til mængden. Der stod virkelig en to-tre hundrede mennesker og skubbede og puffede til hinanden, og de par damer der var, var ikke de mindst aktive.

„Han er faldet ned i hullet!“ var der én der råbte.

„Hold tilbage!“ sagde flere.

Mængden svajede lidt og jeg albuede mig igennem. Alle syntes at være meget ophidsede. Jeg hørte en besynderlig summende lyd fra hullet.

„Hør!“ sagde Ogilvy. „Hjælp mig med at holde de hér idioter tilbage. Vi ved jo ikke hvad der er inde i den forbandede tingest!“

Jeg så en ung mand, en ekspedient fra Woking, tror jeg, der stod på cylinderen og forsøgte at kravle op af hullet igen. Mængden havde skubbet ham derned.

Enden af cylinderen blev skruet løs indvendig fra. En halv meter af den blanke skrue stak frem. En eller anden ramlede imod mig og jeg undgik med nød og næppe at havne på toppen af skruen. Jeg vendte mig om, og i det samme må skruen være gået løs, og cylinderens låg faldt ned i gruset med et klirrende bump. Jeg stak albuen ind i personen bag mig og drejede igen hovedet om mod tingesten. Et øjeblik så det runde hulrum fuldstændig sort ud. Jeg havde den nedgående sol i øjnene.

Jeg tror vi alle ventede at se et menneske komme frem – muligvis noget der var lidt ulig os jordiske mennesker, men i det væsentlige et menneske. Jeg gjorde det i hvert fald. Men da jeg kiggede derind så jeg pludselig noget der bevægede sig i skyggen – grålige, bølgende bevægelser oven over hinanden og så to lysende skiver ligesom øjne. Så rullede noget der lignede en lille grå slange på tykkelse med en spadserestok sig ud af den forvredne masse og snoede sig op i luften hen imod mig og så én til.

En pludselig gysen gik gennem mig. Der lød et højt skrig fra en kvinde bagved. Jeg vendte mig halvt om stadig med blikket fæstnet på cylinderen hvorfra andre fangarme nu stak frem, og begyndte at bane mig vej væk fra hullet. Jeg så hvorledes forbavselsen gik over i skræk på ansigterne omkring mig. Jeg hørte uartikulerede udbrud til alle sider. Der opstod et almindeligt røre for at komme væk. Jeg så ekspedienten stadig kæmpe sig opad på kanten af hullet. Jeg opdagede at jeg var alene og så folk på den anden side af hullet løbe deres vej, og Stent var blandt dem. Jeg så igen på cylinderen og en ustyrlig rædsel greb mig. Jeg stod son forstenet og stirrede.

En stor grålig, rund klump omtrent på størrelse med en bjørn kravlede langsomt og møjsommeligt ud af cylinderen. Da den svulmede op og lyset faldt på den, glinsede den som vådt læder. To store mørke øjne betragtede mig ufravendt. Den var rund og havde, kunne man sige, et ansigt. Der var en mund under øjnene, en sprække der dirrede og stønnede og savlede. Kroppen bølgede og dirrede krampagtigt. Et tyndt fangarmelignende vedhæng holdt fast i kanten af cylinderen, en anden svajede i luften.

De der aldrig har set en levende marsianer kan næppe forestille sig hvor mærkeligt og rædselsvækkende deres udseende er. Den besynderlige v-formede mund med den spidse overlæbe, manglen på øjenbrynsbuer, manglen på hage under den kileformede underlæbe, denne munds uophørlige dirren, den medusa-agtige gruppe af fangarme, lungernes urolige vejrtrækning i den fremmede atmosfære, den tydeligt tunge og besværlige bevægelse som skyldes Jordens større tyngdekraft – og fremfor alt den usædvanlige intensitet i de umådelige øjne – alt dette skabte en kvalmeagtig fornemmelse. Der var noget svampeagtigt i den fedtede brune hud, noget i deres møjsommelige bevægelsers kluntede langsomhed der var usigeligt rædselsvækkende. Selv ved dette første møde, dette første glimt, blev jeg overvældet af afsky og gru.

Pludselig forsvandt uhyret. Det havde fået overbalance på kanten af cylinderen og var faldet ned i hullet med et bump som en bunke læder der falder på gulvet. Jeg hørte det udstøde et mærkeligt grødet skrig og straks kom et andet af disse væsner til syne som en mørk masse i åbningens dybe skygge.

Men nu forsvandt min skræklammelse. Jeg vendte mig og løb som en gal hen imod den mærmeste gruppe træer, en hundrede meter borte; men jeg løb sidelæns og snublende for jeg kunne ikke få øjnene fra disse tingester.

Dér mellem nogle unge fyrretræer og tornbladsbuske standsede jeg forpustet og afventede den yderligere udvikling. Fælleden rundt om sandgravene var prikket med folk der stod halvt tryllebundet af skræk og stirrede på disse væsner, eller rettere på grusbunken ved kanten af hullet hvori de lå. Og så så jeg med endnu større rædsel en rund, sort genstand der hoppede op og ned ved kanten af hullet. Det var hovedet af den ekspedient der var faldet derned, men det lignede et lille sort punkt mod den glødende vesthimmel. Nu fik han skuldrene og knæet op, og så så det igen ud til at han gled tilbage indtil kun hans hoved var synligt. Pludselig forsvandt han og jeg bildte mig ind at et svagt skrig nåede mit øre. Min første indskydelse var at gå tilbage og hjælpe ham men min frygt fik overtaget.

Nu var alting helt usynligt, skjult af det dybe hul og sandbunken som cylinderens nedslag havde dannet. Hvis der var kommet nogen hen ad vejen fra Chobham eller Woking ville de være blevet forbavsede ved synet – en udtyndende mængde på velsagtens hundrede mennesker eller mere der stod i en stor uregelmæssig kreds, i grøfter, bag buske, bag låger og hække, uden at sige ret meget til hinanden andet end korte, ophidsede udråb, og stirrede, stirrede vedholdende på et par sandbunker. Trækvognen med sodavand stod aparte og forladt, sort mod den brændende himmel, og i sandgravene stod en række forladte køretøjer med hestene gumlende i deres muleposer eller skrabende med hovene i jorden.

5. Varmestrålen

Efter det glimt jeg havde fået af marsianerne da de kom frem fra den cylinder i hvilken de havde gjort rejsen til Jorden fra deres planet, var det som en trolddom havde lammet mine bevægelser. Jeg blev stående i lyng til knæene og stirrede på den vold der skjulte dem. Frygt og nysgerrighed udkæmpede et slag i mig.

Jeg turde ikke gå tilbage til hullet, men jeg følte en brændende længsel efter at kigge ned i det. Jeg begyndte derfor at gå i en stor bue uden om det for at finde et gunstigt sted mens jeg hele tiden holdt øje med sandbunkerne der skjulte disse nyankomne på Jorden. En gang lynede et bundt tynde sorte piske, der lignede en blækspruttes arme, over solnedgangen og blev så straks trukket tilbage, og bagefter kom en tynd stang op, led for led, som på toppen havde en rund skive der snurrede slingrende rundt. Hvad mon der foregik dernede?

De fleste af tilskuerne havde samlet sig i to grupper – den ene var en lille flok ovre mod Woking, den anden en klynge mennesker i retning af Chobham. De var åbenbart ofre for samme sjælelige konflikt som jeg. Der stod et par stykker i nærheden af mig. Jeg gik hen til en mand og tiltalte ham – han var, kunne jeg se, en af mine naboer, om end jeg ikke kendte hans navn. Men det var næppe tidspunktet for en sammenhængende samtale.

„Sikke nogle hæslige bæster! “ sagde han. „Du godeste! Sikke nogle hæslige bæster!“ Han gentog dette igen og igen.

„Så De manden i hullet?“ sagde jeg; men det svarede han ikke på. Vi blev tavse og stod en tid ved siden af hinanden og kiggede og fandt vel en vis betryggelse i at vi var to. Så gik jeg hen til en lille høj der gjorde at jeg kom omkring en meter højere op, og da jeg kiggede efter ham var han allerede på vej mod Woking.

Aftenrøden gik over i tusmørke inden der skete noget yderligere. Flokken helt ude til venstre mod Woking så ud til at vokse og jeg kunne nu høre en svag mumlen fra den. Den lille klynge mennesker ovre mod Chobham spredtes. Der var på det nærmeste ingen antydning af bevægelse fra hullet.

Det var dette mere end noget andet der gav folk mod, og jeg vil tro at de nyankomne fra Woking også bidrog til at genoprette trygheden. I hvert fald begyndte der mens tusmørket faldt på en langsom, uregelmæssig bevægelse over mod sandgravene, en bevægelse der så ud til at tage til i styrke da aftenstilheden omkring cylinderen forblev ubrudt. Mørke skikkelser, to eller tre sammen, gik frem, standsede, så sig om og gik frem igen, mens de spredte sig i en tynd uregelmæssig halvmåne der til sidst ville indeslutte hullet med sine smalle horn. Jeg på min side begyndte også at gå hen mod hullet.

Så så jeg at nogle kuske og andre dristigt var gået ud i sandgravene og jeg hørte hovslag og skraben af vognhjul. Jeg så en knøs trille af sted med trækvognen med æbler. Og så fik jeg øje på en lille sort klump mennesker omkring tredive meter fra hullet i retning af Horsell der gik fremad mens den forreste svingede med et hvidt flag.

Det var deputationen. Man havde holdt en hastig rådslagning og eftersom marsianerne øjensynlig, trods deres frastødende ydre, var intelligensvæsner, havde man besluttet at nærme sig dem og ved hjælp af tegn vise dem at vi også var intelligente.

Flaget blafrede uophørligt fra højre til venstre. De var for langt borte til at jeg kunne genkende nogen af dem, men bagefter fik jeg at vide at Ogilvy, Stent og Henderson var med i dette forsøg på kommunikation. Denne lille gruppe havde på sin vej så at sige trukket omkredsen af den nu næsten sluttede cirkel af folk indad, og en del utydelige sorte skikkelser fulgte den på diskret afstand.

Pludselig kom der et lysglimt, og en mængde lysende grønlig røg kom op fra hullet i tre adskilte skyer, som en efter en steg lodret op i den stille luft.

Denne røg (eller flamme var måske et bedre ord) var så strålende at den dybblå himmel ovenover og de disede strækninger af brun fælled med sorte fyrretræer over mod Chertsey så ud som om de pludselig blev sorte da disse røgskyer steg op, og blev endnu mørkere da de spredtes. Samtidig kunne man høre en svag hvislende lyd.

På den anden side af hullet stod den lille kile af folk med det hvide flag i spidsen standset af disse fænomener, en lille klynge af små lodrette sorte skikkelser på den sorte jord. Idet den grønne røg steg op, lyste deres ansigter med en bleggrøn farve, der atter forsvandt med røgen.

Så gik den hvislende lyd langsomt over i en summen og blev så til en langtrukken,, høj, brummende larm. Langsomt steg en puklet skikkelse op fra hullet og en antydning af en lysstråle syntes at blinke fra den.

Straks efter lyn af rigtige flammer, et klart lysskær der sprang fra den ene til den anden og hoppede fra den spredte klynge af mennesker. Det var som om en usynlig stråle ramte dem og blussede op i lys lue. Det var som om hvert eneste menneske i ét nu var blevet forvandlet til ild.

Så så jeg dem, oplyst af deres egen ødelæggelse, vakle og falde og deres venner vendte sig og flygtede.

Jeg stod og stirrede uden at det endnu var gået op for mig at det var døden der sprang fra menneske til menneske i den lille fjerne flok. Det eneste jeg følte, var dets besynderlighed. Et næsten lydløst og blændende lysglimt og en mand faldt næsegrus om og lå ubevægelig, og da den usynlige varmestråle gik hen over fyrretræerne flammede de op som bål og hver eneste tørre tornbladsbusk blev med et dumpt drøn et flammehav. Og langt borte i retning af Knaphill så jeg glimtene fra træer og hække og træbygninger der i ét nu var tændt i brand.

Denne flammedød fejede hurtigt og støt omkring, dette usynlige, uundgåelige flammesværd. Jeg så det komme mod mig på de buske der brød i brand når det rørte dem, men jeg var for forbløffet og lamslået til at kunne røre mig. Jeg hørte ildens knitren i sandgravene og et pludseligt hvin fra en hest der lige så pludseligt døde hen. Så var det som om en usynlig og dog utroligt ophedet finger blev trukket gennem lyngen mellem mig og marsianerne, og langs en buet linje bag sandgravene røg og knitrede den sorte jord. Et eller andet faldt med et brag langt borte til venstre hvor vejen fra Woking station fører ud til fælleden. Straks efter holdt den hvislende og summende lyd op og den sorte kuppellignende genstand forsvandt langsomt ud af syne i hullet.

Alt dette var sket med en sådan hurtighed at jeg havde stået ubevægelig, lamslået og blændet af lysglimtene. Hvis denne død havde fejet hele kredsen rundt ville den uundgåeligt have dræbt mig i min forbløffelse. Men den gik forbi og sparede mig og efterlod aftenen omkring mig i pludseligt og uvant mørke.

Den bølgende fælled syntes nu næsten at være kulsort, undtagen hvor dens køreveje lyste grå og blege under den tidlige aftens dybe blå himmel. Det var mørkt og pludselig mennesketomt. Ovenover kom stjernerne frem, og i vest var himlen stadig lys, klar og nærmest grønblå. Toppene af fyrretræerne og tagene på husene i Horsell tegnede sig skarpe og sorte mod den vestlige aftenrøde. Marsianerne og deres indretninger var fuldstændig usynlige med undtagelse af den tynde mast hvorpå deres rastløse spejl slingrede. Hér og dér røg og glødede buskadser og fritstående træer endnu, og husene hen imod Woking station sendte høje flammer op i den stille aftenluft.

Intet var forandret med undtagelse af dét, og den grænseløse forbløffelse jeg følte. Den lille gruppe sorte pletter med det hvide flag var blevet fejet ud af tilværelsen, og aftenens stilhed, forekom det mig, var næsten ikke blevet brudt.

Det gik op for mig at jeg befandt mig på denne mørke fælled, hjælpeløs, ubeskyttet og alene. Og som noget der faldt ned over mig udefra kom pludselig – FRYGTEN.

Med en kraftanstrengelse vendte jeg om og begyndte snublende at løbe gennem lyngen.

Den frygt jeg følte, var ikke en rationel frygt men en panisk rædsel, ikke blot for marsianerne, men for tusmørket og stilheden på alle sider. Den tog modet fra mig i en så usædvanlig grad at jeg løb og græd ganske stille som et barn. En gang vendte jeg mig men jeg turde ikke se mig tilbage.

Jeg husker at jeg havde den mærkværdige overbevisning at man legede med mig, og at om et øjeblik når jeg var lige ved at være i sikkerhed ville denne mystiske død – med lysets hastighed – springe op af hullet omkring cylinderen og indhente mig og slå mig ihjel.

6. Varmestrålen fra Chobham-vejen

Endnu forundres man over hvordan marsianerne er i stand til at dræbe mennesker så hurtigt og så lydløst. Mange mener at de på en eller anden måde forstår at frembringe en intens hede i et kammer der praktisk talt ikke er ledende. Denne intense hede sender de med en parallelstråle mod de genstande de ønsker, ved hjælp af et blankt parabolspejl af ukendt sammensætning – på omtrent samme måde som parabolspejlet i et fyrtårn udsender en lysstråle. Men ingen har med sikkerhed kunnet bevise disse detaljer. Hvordan det end gøres, så er det sikkert at en varmestråle er det essentielle. Varme og usynligt lys i stedet for synligt. Alt brændbart bryder i brand ved dens berøring; bly bliver flydende som vand, jern bliver blødt, glas revner og smelter, og når den falder på vand bliver det til damp i samme sekund.

Den aften lå omkring fyrre mennesker rundt om hullet under den stjerneklare himmel, forkullede og forvredne så de ikke var til at kende igen, og hele natten lå fælleden fra Horsell til Maybury øde hen og brændte klart.

Beretningen om dette myrderi nåede sandsynligvis Chobham, Woking og Ottershaw omtrent samtidig. I Woking var butikkerne lukkede da tragedien fandt sted, og en mængde mennesker, handlende og den slags, var på vej over Horsell-broen og hen ad vejen mellem hækkene der til sidst ender ved fælleden. Man kan forestille sig de unge mennesker der havde nettet sig efter dagens arbejde og benyttede denne historie, som de ville have benyttet enhver anden, som påskud til at spadsere sammen og flirte lidt. Og man kan forestille sig stemmernes summen på vejen i tusmørket …

Endnu var der selvfølgelig kun få mennesker i Woking der var klar over at cylinderen havde åbnet sig, selv om stakkels Henderson havde sendt et bud på cykel hen til postkontoret med et iltelegram til en aftenavis.

Da disse mennesker, to og tre sammen, kom ud på det åbne land, fandt de små klynger af folk der talte ophidset sammen og stirrede på det snurrende spejl over sandgraven, tig de nyankomne blev uden tvivl hurtigt smittet af den urolige stemning.

Ved halv otte tiden, da deputationen blev dræbt, kan der have været en tre hundrede mennesker eller mere derude, foruden dem der havde forladt vejen for at nærme sig marsianerne. Der var også tre politibetjente, hvoraf den ene var til hest, som efter Stents ordre gjorde deres bedste for at holde folk tilbage og hindre dem i at nærme sig cylinderen. Der lød en del mishagsråb fra de mere tankeløse og letbevægelige sjæle for hvem en ansamling af mennesker altid er et påskud for larm og spektakler.

Stent og Ogilvy, der havde forudset muligheden af et sammenstød, havde telegraferet fra Horsell til kasernen så snart marsianerne dukkede frem, og bedt om et kompagni soldater der skulle beskytte disse mærkelige væsner mod overgreb. Derefter vendte de tilbage for at lede den ulyksalige deputation. Beskrivelsen af deres død, sådan som mængden så den, stemmer ganske nøje med mine egne indtryk: de tre grønne røgskyer, den dybe summende tone og ildglimtene.

Men denne menneskemængde var langt nærmere ved døden end jeg. Kun den kendsgerning at en lyngbevokset sandhøj afskar den nederste del af Varmestrålen, reddede dem. Hvis parabolspejlet havde siddet en meter højere, ville ingen være kommet levende fra det. De så glimtene, og de så folk falde, og det var som om en usynlig hånd antændte buskene mens den for henimod dem i skumringen. Så svingede strålen med en hvinende tone der skar gennem den summende lyd fra hullet, tæt hen over hovedet på dem og antændte toppen af bøgetræerne der kanter vejen, fik murstenene til at revne, knuste ruderne og fik karmene til at flamme, og fik en del af gavlen på huset nærmest hjørnet til at falde sammen i ruiner.

Det ser ud til at den pludselige larm og hvislen og skæret fra de brændende træer i nogle øjeblikke fik den panikslagne mængde til at blive stående ubeslutsomt.

Gnister og brændende kviste begyndte at falde ned over vejen og enkelte blade fløj brændende om som små blus. Der gik ild i hatte og tøj. Så lød der et skrig fra fælleden.

„De kommer!“ skreg en kvinde og sporenstregs vendte alle sig omkring og begyndte at skubbe til dem bagved for at bane sig vej til Woking igen. De må være faret af sted lige så blindt som en flok får. Hvor vejen snæver og mørk løber ind mellem de høje skrænter blev folk presset sammen og der opstod et desperat slagsmål. Det var ikke alle der slap derfra; mindst tre mennesker, to kvinder og en lille dreng, blev revet om og trampet ned og efterladt døende omgivet af rædsel og mørke.

7. Hvorledes jeg nåede hjem

For min egen del husker jeg ikke andet om min flugt end en endeløs bumpen ind i træer og snubien gennem lyngen. Overalt omkring mig pressede marsianernes usynlige rædsler mod mig; det ubarmhjertige ildsværd forekom mig at svinge frem og tilbage over mit hoved for med ét at dale ned og udslette mit liv. Jeg kom ud på vejen mellem korsvejene og Horsell, og løb hen ad den mod korsvejene.

Til sidst kunne jeg ikke mere; jeg var udmattet af den voldsomme sindsbevægelse og af min flugt, og jeg vaklede og faldt omkuld i vejsiden. Det var nær ved den bro der fører over kanalen ved gasværket. Jeg faldt og blev liggende ubevægelig.

Jeg må have ligget der en rum tid.

Jeg satte mig op, underligt forvirret. Et øjeblik forstod jeg vel ikke klart hvordan jeg var kommet der. Min rædsel var gledet af mig som en kåbe. Min hat var borte, og min flip var røget af kraveknappen. Nogle få øjeblikke før havde der kun stået tre virkelige ting for mig: nattens og rummets og naturens umådelighed, min egen hjælpeløshed og kval, og dødens nærhed. Nu var det som om noget slog om, og jeg så pludselig med helt andre øjne på det. Der var ikke nogen mærkbar overgang fra den ene sindstilstand til den anden. Jeg var øjeblikkelig mig selv igen, en pæn al mindelig borger. Den tavse fælled, min impulsive flugt, de fremspringende flammer stod for mig som en drøm. Jeg spurgte mig selv om dette virkelig var gået for sig. Jeg kunne ikke tro det.

Jeg rejste mig og gik med usikre skridt op ad den stejle opkørsel til broen. Mit hoved var tomt af undren. Mine muskler og nerver syntes tappet for deres kraft. Jeg tror nok jeg dinglede som en fuld. Et hoved dukkede op over buen og en arbejder der bar på en kurv kom til syne. Ved siden af ham løb en lille dreng. Han gik forbi mig og sagde godaften. Jeg ville have talt til ham, men gjorde det ikke. Jeg besvarede hans hilsen med en intetsigende mumlen og gik videre over broen.

Over Maybury-buen buldrede et tog sydpå, en flimrende bølgen af hvid, ildoplyst røg og en lang kålorm af oplyste vinduer: klir, klir, klak, klak, og så var det væk. En utydelig flok mennesker stod og snakkede i porten til et af husene i den kønne lille række gavle der hed Oriental Terrace. Det var så virkeligt og så velkendt. Og det der lå bag mig! Det var vanvittigt, fantastisk! Den slags, sagde jeg til mig selv, kunne ikke være til.

Måske lider jeg af usædvanlige sindsstemninger. Jeg er ikke klar over hvor almindelig min oplevelse er. Sommetider har jeg den underligste fornemmelse af at være løsrevet fra mig selv og verden omkring mig; det er som om jeg iagttager alting udefra, fra et eller andet ufatteligt fjernt sted, uden for tiden, uden for rummet, uden for altings bekymring og ulykke. Denne fornemmelse var meget kraftig den aften. Det var en anden side af min drøm.

Men det var umuligt at forene denne ophøjede ro med den hurtige, fejende død blot et par kilometer borte. Der lød larm fra gasværkets maskiner og alle de elektriske lamper var tændt. Jeg standsede ved den lille gruppe af mennesker.

„Er der noget nyt fra fælleden?“ sagde jeg.

Der stod to mænd og en kvinde i porten.

„Hva?“ sagde en af mændene og vendte sig om.

„Er der noget nyt fra fælleden?“ sagde jeg.

„Har De ikke lige været derude?“ spurgte mændene.

„Folk er åbenbart helt fjollede med den fælled,“ sagde kvinden hen over porten. „Hvad er det for noget?“

„Har De ikke hørt om mændene fra Mars?“ sagde jeg. „Væsnerne fra Mars?“

„Mere end nok,“ sagde kvinden hen over porten. „Ellers tak.“ Og de lo alle tre.

Jeg følte mig latterlig og blev vred. Jeg forsøgte at fortælle dem hvad jeg havde set, men opdagede at jeg ikke kunne. De lo igen ad mine afbrudte sætninger.

„Jaja. De skal nok høre mere om det,“ sagde jeg og gik videre hjemad.

Min kone blev forskrækket da hun så mig i døren, så hærget så jeg ud. Jeg gik ind i spisestuen, satte mig, drak lidt vin og så snart jeg kunne samle tankerne tilstrækkeligt, fortalte jeg hende hvad jeg havde set. Middagen, der var kold, var allerede blevet rettet an og stod upåagtet på bordet mens jeg fortalte min historie.

„Der er én ting,“ sagde jeg for at dæmpe den frygt jeg havde fremkaldt. „De er de mest langsommelige tingester jeg nogen sinde har set. De kan måske holde hullet og dræbe folk der kommer dem nær, men de kan ikke komme ud af det … Men hvor er de gyselige!“

„Sig ikke mere!“ sagde min kone og rynkede brynene og lagde sin hånd på min.

„Stakkels Ogilvy!“ sagde jeg. „At tænke sig at han måske ligger død derude!“

Min kone fandt i det mindste ikke min oplevelse utrolig. Da jeg så hvor dødningehvidt hendes ansigt var, tav jeg brat.

„De kommer måske hér hen,“ sagde hun igen og igen.

Jeg nødede hende til at drikke noget vin og forsøgte at berolige hende.

„De kan knap nok bevæge sig,“ sagde jeg.

Jeg begyndte at berolige hende og mig selv ved at gentage alt hvad Ogilvy havde fortalt mig om umuligheden af at marsianerne slog sig ned på Jorden. Jeg understregede især vanskeligheden med tyngdekraften. På Jordens overflade er tyngdekraften tre gange så stor som på overfladen af Mars. En marsianer ville derfor veje tre gange mere end på Mars, men hans muskelkraft ville være den samme. Hans egen krop ville derfor føles som en blyklump. Dette var virkelig den almindelige mening. Både The Times og Daily Telegraph fremhævede det for eksempel næste morgen, og begge overså, ligesom jeg, to tydeligt modificerende indvirkninger.

Atmosfæren på Jorden, ved vi nu, indeholder langt mere ilt eller langt mindre argon (efter som man ser på det) end Mars’ gør. Den styrkende indflydelse på marsianerne fra dette overmål af ilt gjorde ubestrideligt meget for at modvirke deres kroppes forøgede vægt. og for det andet overså vi alle den kendsgerning at med den mekaniske intelligens som marsianerne besad, var de ganske i stand til at klare sig uden muskelanstrengelse i en snæver vending.

Men jeg overvejede ikke disse ting dengang, og derfor gav min argumentation ikke de indtrængende nogen chancer. Med vin og mad, selvtilliden ved mit eget bord og nødvendigheden af at berolige min kone, blev jeg ganske umærkeligt modig og sikker.

„De har båret sig tåbeligt ad,“ sagde jeg og legede med mit vinglas. „De er farlige, fordi de uden tvivl er sindssyge af rædsel. Måske havde de ikke ventet at finde levende væsner – i hvert fald ikke fornuftsvæsner. En granat ned i hullet,“ sagde jeg, „vil, om galt skal være, slå dem alle ihjel.“

De stærke sindsbevægelser som begivenhederne havde forårsaget, havde utvivlsomt gjort min opfattelsesevne yderst følsom. Jeg husker det middagsbord usædvanligt levende selv nu. Min kære kones blide, ængstelige ansigt der var vendt mod mig under den lyserøde lampeskærm, den hvide dug med sølvtøjet og glasservicet – for dengang havde selv filosofiske forfattere råd til en smule luksus – den blodrøde vin i mit glas, alt står med fotografisk tydelighed for mig. Til sidst sad jeg og spiste nødder og røg en cigaret og beklagede mig over Ogilvys ubesindighed og fordømte marsianernes kortsigtede frygtsomhed.

Således kunne en ærværdig dronte på Mauritius have siddet i sin rede og diskuteret ankomsten af et skib fuld af ubarmhjertige sømænd der manglede dyrekød. „Vi hakker dem ihjel imorgen, min kære.“

Jeg vidste det ikke, men det var den sidste civiliserede middag jeg skulle få i mange forunderlige og frygtelige dage.

8. Fredag aften

Hvad der forbavsede mig mest af alle de mærkelige ting der skete den fredag, var indpasningen af vort samfundssystems hverdagsvaner i den første begyndelse til den række begivenheder der skulle vælte den overende. Hvis man fredag aften havde taget en passer og trukket en cirkel med en radius på otte kilometer omkring Woking sandgrav, tvivler jeg på at man ville have fundet ét eneste menneske uden for den – når undtages slægtninge af Stent eller af de tre-fire cyklister og londonere der lå dræbte på fælleden – hvis følelser eller vaner på nogen måde var påvirket af de nyankomne. Mange mennesker havde selvfølgelig hørt om cylinderen, og snakkede ind imellem om den, men den vakte afgjort ikke den opsigt som et ultimatum til Tyskland ville have gjort.

I London blev stakkels Hendersons telegram, der beskrev hvorledes låget lidt efter lidt blev skruet af cylinderen, den aften bedømt som en and, og efter at hans aftenavis havde telegraferet efter bekræftelse fra ham og ikke modtaget noget svar – manden var jo død – besluttede man ikke at trykke en ekstraudgave.

Selv inden for cirklen var størstedelen af beboerne ligeglade. Jeg har allerede beskrevet opførslen hos de mænd og kvinder jeg talte med. Overalt på egnen spiste folk til middag og til aften. Arbejdere passede deres have efter dagens slid, børn blev lagt i seng, unge mennesker vandrede kissemissende ad smågaderne, studenter sad bøjet over deres bøger.

Måske var der en mumlen i landsbyens gader, et nyt og fremherskende emne i værtshusene, og hér og dér forårsagede en budbringer, eller endog et øjenvidne til de seneste begivenheder, en hvirvel af ophidselse, en råben og en løben frem og tilbage; men for det meste fortsatte den daglige dont som den havde gjort i utallige år, man arbejdede, spiste, drak og sov som om der ikke eksisterede nogen planet på himlen der hed Mars. Selv på Woking station og i Horsell og Chobham var dette tilfældet.

På Woking station kom og gik togene til langt ud på natten, andre blev kørt ind på sidespor, passagerer steg ud og ventede, og alt gik videre på den mest almindelige måde. En dreng fra byen gjorde indhug i Smiths monopol og solgte aviser med eftermiddagsnyhederne. Jernbanevognenes klirren og bumpen, lokomotivernes skarpe fløjt fra skiftesporene blandedes med hans råb om „Mennesker fra Mars!“ Ophidsede mennesker kom ind på stationen med utrolige tidender ved nitiden, og vakte ikke mere opsigt end en flok fulde mennesker. Folk der raslede af sted mod London stirrede ud i mørket uden for kupévinduerne og så kun en svag, blafrende, forsvindende gnist flagre op i retning af Horsell, en rød glød og et tyndt røgslør der drev af sted under stjernerne, og tænkte at det ikke var andet end en hedebrand. Det var kun lige i kanten af fælleden at man overhovedet kunne se nogen uro. En fem-seks villaer stod i brand på Woking-siden. Der var lys i alle de huse i de tre landsbyer der vendte ud mod fælleden og folk dér holdt sig vågne hele natten.

En nysgerrig flok drev hvileløst omkring, folk kom og gik, men dannede stadig en flok, både på Chobham– og Horsellbroen. Et par eventyrlystne sjæle, opdagede man senere, gik ud i mørket og kravlede tæt hen til marsianerne; men de vendte aldrig tilbage, for nu og da fejede en lysstråle, ganske som et krigsskibs lyskastere, hen over fælleden, og ildstrålen var klar til at følge efter. Ellers var fælledens store område tavst og øde, og de forkullede hg lå derude under stjernerne hele natten, og hele næste dag. Mange hørte lyden af hammerslag fra hullet.

Sådan stod sagerne fredag aften. I midten befandt cylinderen sig, hængende i huden på vor gamle planet Jorden som en giftig pil. Men giften virkede næppe endnu. Rundt om den lå en stump tavs fælled, stedvis ulmende, og med nogle få udviskede genstande i forvredne stillinger hér og dér. Hér og dér stod en brændende busk eller et træ. Udenom var der en rand af ophidselse, og længere end den rand var ophidselsen endnu ikke nået. I resten af verden flød livets strøm stadig som den havde gjort det i umindelige tider. Den krigens feber der snart skulle tilstoppe vener og arterier, lamme nerverne og ødelægge hjernen, havde endnu ikke udviklet sig.

Hele natten lang hamrede og arbejdede marsianerne, uden søvn, utrættelige, på de maskiner de skulle have færdige, og fra tid til anden hvirvlede pust af grønlig-hvid røg op mod den stjerneklare himmel.

Ved ellevetiden kom et kompagni soldater gennem Horseil og spredte sig langs kanten af fælleden for at danne en kæde. Senere marcherede et andet kompagni gennem Chobham for at gøre det samme på fælledens nordside. Flere officerer fra Inkerman-kasernen havde tidligere på dagen været på fælleden, og én af dem, major Eden, rapporteredes savnet. Obersten ved regimentet kom til Chobham-broen ved midnatstid og udspurgte ivrigt mængden. De militære autoriteter var sig sandelig sagens alvor bevidst. Omkring klokken elleve, var morgenaviserne i stand til at meddele, startede en eskadron husarer, to Maxim-geværer og omkring 400 mand fra Cardigan-regimentet fra Aldershot.

Et par sekunder efter midnat så mængden på Chertseyvejen ved Woking en stjerne falde fra himlen og ned i fyrreskovene mod nordvest. Den kom med et grønligt lys og blinkede som et sommerlyn. Det var den anden cylinder.

9. Kampen begynder

Lørdag står i min erindring som en dag i uvished. Det var også en dag i udmattelse, hed og trykkende, med, har man sagt mig, et hastigt skiftende barometer. Jeg havde kun sovet lidt, selv om det var lykkedes min kone at sove, og jeg stod tidligt op. Jeg gik ud i haven før morgenmaden og stod og lyttede, men i retning af fælleden hørtes ikke andet end en lærkes sang.

Mælkemanden kom som sædvanlig. Jeg hørte den raslende lyd fra hans vogn og gik om til havelågen for at høre det sidste nyt. Han fortalte mig at marsianerne i løbet af natten var blevet omringet af tropper og at man ventede kanonerne. Så høre jeg den velkendte, beroligende lyd af et tog der kørte ind til Woking.

„De skal ikke slås ihjel,“ sagde mælkemanden. „Hvis det på nogen måde kan undgås.“

Jeg så min nabo pusle i sin have og sludrede lidt med ham og slentrede så ind til morgenmaden. Det var en meget umærkværdig morgen. Min nabo var af den mening at tropperne ville være i stand til at fange eller udslette marsiaherne i løbet af dagen.

„Det er en skam at de gør sig så utilnærmelige,“ Sagde han. „Det ville være sjovt at få at vide hvordan de lever på en anden planet; vi kunne måske lære et og andet.“

Han kom hen til gærdet og rakte mig en håndfuld jordbær, for han var en lige så gavmild som entusiastisk have dyrker. Samtidig fortalte han mig at fyrreskovene omkring golfbanerne i Byfleet stod i brand.

„De siger,“ sagde han, „at der er faldet endnu en af disse velsignede tingester ned dér – nummer to. Men én er ganske afgjort nok. Den flok vil koste forsikringsfolkene en artig sum inden alt er klaret.“ Han lo med den godmodigste mine af verden da han sagde dette. Skovene, sagde han, brændte stadig, og han udpegede en røgdis for mig. „De vil være hede at gå på i dagevis på grund af det tykke lag af fyrrenåle og tørv,“ sagde han og blev så pludselig alvorlig ved tanken om „stakkels Ogilvy“.

Efter morgenmaden besluttede jeg mig i stedet for at arbejde at spadsere ned mod fælleden. Under jernbanebroen traf jeg en gruppe soldater – sapører, tror jeg; mænd med små runde huer, snavsede røde jakker der stod åbne så man så deres blå skjorter, mørke bukser og støvler der gik op midt på læggen. De fortalte mig at ingen fik lov til at komme over kanalen, og da jeg kiggede hen ad vejen mod broen så jeg en af Cardigan-soldaterne stå vagt derhenne. Jeg snakkede med disse soldater en tid, jeg fortalte dem hvad jeg havde set af marsianerne den foregående aften. Ingen af dem havde set marsianerne og de havde kun meget tågede ideer om dem og bestormede mig med spørgsmål. De sagde at de ikke vidste hvem der havde givet ordre til troppebevægelserne; efter deres mening var der opstået en strid i Horse Guards. Den almindelige sapør er en hel del bedre uddannet end den menige soldat, og de diskuterede de særlige betingelser ved den mulige kamp med eil vis skarpsindighed. Jeg beskrev Varmestrålen for dem og de begyndte at diskutere den indbyrdes.

„Kryb hen til dem under dækning og løb dem over ende, siger jeg,“ sagde én.

„Hold op!“ sagde en anden „Hvad dækning har vi mod den dér varme? Vi bli’r stegt! Hvad vi må gøre, er at komme så nær vi kan for terrænet og så grave en løbegrav.“

„Blæse vær’ med dine løbegrave! Du snakker altid om løbegrave; du skulle vist have været en kanin, min bette.“

„Har de da slet ingen hals?“ sagde en tredje pludselig – en lille, tænksom, mørk mand der røg pibe.

Jeg gentog min beskrivelse

„Blæksprutter,“ sagde han. „Det er hvad jeg ville kalde dem. Man snakker om menneskefiskere – denne gang er det fiskekæmper!“

„Det er ikke mord at slå den slags væsner ihjel,“ sagde den første.

„Hvorfor sender vi ikke de pokkers tingester en bombe med det samme og får gjort en ende på det?“ sagde den lille mørke mand. „Man kan aldrig vide hvad de kan finde på.“

„Hvor har du de bomber?“ sagde den første. „Der er ikke tid til det. Gå lige løs på dem, det er mit råd, og gør det med det samme.“

Således diskuterede de. Noget efter forlod jeg dem og gik hen til jernbanestationen for at få fat i så mange morgenaviser som muligt.

Men jeg vil ikke trætte læseren med en beskrivelse af denne lange morgen og den endnu længere eftermiddag. Det lykkedes mig ikke at få et glimt at se af fælleden, for selv Horsells og Chobhams kirketårne var i de militære autoriteters hænder. De soldater jeg henvendte mig til, vidste ingenting; officererne var hemmelighedsfulde og travlt optagne. Jeg fandt at folk i byen nu var helt beroligede igen ved militærets nærvær og jeg hørte for første gang af Marshall, tobakshandleren, at hans søn var blandt de døde på fælleden. Soldaterne havde fået dem der boede i udkanten af Horsell til at låse deres huse af og forlade dem.

Jeg kom tilbage til frokost ved totiden, meget træt, for som jeg har sagt, var dagen meget hed og tung, og for at forfriske mig selv tog jeg om eftermiddagen et koldt bad. Henad halv fire gik jeg op til jernbanestationen for at få en aftenavis, for morgenaviserne havde kun indeholdt en meget unøjagtig beskrivelse af hvorledes Stent, Henderson, Ogilvy og de andre var blevet dræbt. Men der var ikke noget jeg ikke vidste i forvejen. Marsianerne viste ikke en tomme af sig selv. De syntes at have travlt i deres hul og der lød hammerslag og røgen strømmede næsten ustandselig frem. Øjensynlig havde de travlt med at gøre sig rede til kamp. „Nye forsøg er blevet gjort med at signalere, men uden held,“ lød avisernes stereotype formulering. En sapør fortalte mig at en mand havde stået i en grøft med et flag på en lang stang. Marsianerne ænsede ikke denne tilnærmelse mere end vi ville ænse en kos brølen.

Jeg må tilstå at synet af hele udrustningen, al denne forberedelse, i højeste grad ophidsede mig. Min fantasi blev krigersk og nedkæmpede de indtrængende på en halv snes frapperende måder; nogle af mine drømme fra skoletiden om kamp og heltedåd dukkede op igen. På det tidspunkt forekom det mig knap nok at være en lige kamp. De forekom meget hjælpeløse i deres hul.

Omkring klokken tre begyndte man med regelmæssige mellemrum at kunne høre den dumpe lyd fra en kanon ved Chertsey eller Addlestone. Jeg hørte at den ulmende fyrreskov hvor den anden cylinder var faldet ned blev bombarderet i det håb at man kunne ødelægge tingesten inden den åbnede sig. Først ved femtiden kom der imidlertid en feltkanon til Chobham til brug mod den første gruppe marsianere.

Ved sekstiden om aftenen, da jeg sad og drak te,med min kone i lysthuset og snakkede ivrigt om det slag der hang truende over os, hørte jeg en dump eksplosion fra fælleden, og straks efter mærkede jeg vindstødet fra affyringen. Tæt i hælene på det kom et voldsomt, dundrende brag ganske nær ved os der fik jorden til at ryste; og da jeg styrtede ud på græsplænen så jeg toppene af træerne ved Orientalsk Kollegium slå ud i rygende røde flammer og tårnet på den lille kirke ved siden af synke sammen i ruiner. Moskeens spidse tårn var forsvundet og kollegiets taglinje så ud som om en hundrede tons kanon havde været i lag med den. En af vore skorstene revnede som om et skud havde ramt den, fløj til alle sider, og stumperne af den kom raslende ned af teglstenene og blev til en dynge røde murbrokker i blomsterbedet under vinduet til mit arbejdsværelse.

Min kone og jeg stod forbløffede. Så gik det op for mig at toppen af Maybury-højen måtte være inden for rækkevidde af mar si anernes Varmestråle nu da kollegiet var ryddet af vejen.

Jeg greb øjeblikkelig min kone i armen og rev hende uden videre med mig ud på gaden. Så hentede jeg tjenestepigen ud og lovede hende at jeg selv skulle gå op ovenpå og hente den kasse hun stod og jamrede over.

„Vi kan umuligt blive hér,“ sagde jeg, og i det samme åbnedes der igen et øjeblik ild på fælleden.

„Jamen, hvor skal vi tage hen?“ sagde min kone rædselslagen.

Jeg stod rådvild og tænkte mig om. Så kom jeg i tanke om mine fætre i Leatherhead.

„Leatherhead! “ råbte jeg gennem den pludselige larm.

Hun så bort fra mig og ned ad højen. Folk kom overraskede ud af deres huse.

„Hvordan skal vi komme til Leatherhead?“ sagde hun.

Ved foden af højen så jeg en flok husarer ride ind under jernbanebroen; tre af dem galoperede gennem det orientalske kollegiums åbne porte; to andre steg af hesten og begyndte at løbe fra hus til hus. Solen der skinnede gennem røgen der steg op fra toppen af træerne, syntes at være blodrød og kastede et uvant og uhyggeligt skær over alting.

„Bliv hér,“ sagde jeg. „Du er sikker hér.“ Og jeg skyndte mig straks af sted til „Den plettede hund“ for jeg vidste at værten havde en hest og en jagtvogn. Jeg løb, for jeg indså at om et øjeblik ville alle på denne side af højen være i bevægelse. Jeg fandt ham i skænkestuen, ganske uvidende om hvad der gik for sig på den anden side af hans hus. En mand stod med ryggen til mig og snakkede med ham.

„Jeg må have et pund,“ sagde værten. „Og jeg har ikke nogen der kan køre den.“

„Jeg giver Dem to,“ sagde jeg over den fremmedes skulder.

„Hvorfor det?“

„Og jeg bringer den tilbage ved midnat,“ sagde jeg.

„Du gode gud!“ sagde værten. „Hvorfor sådan et hastværk? Jeg er ved at sælge min smule vogn. To pund, og De bringer den tilbage? Hvad er det der foregår?“

Jeg forklarede hastigt at jeg måtte forlade mit hjem og sikrede mig således jagtvognen. På det tidspunkt forekom det mig ikke nær så vigtigt at værten skulle forlade sit. Jeg fik vognen overdraget med det samme, kørte den hen ad vejen og efter at have overladt den i min kones og min tjenestepiges varetægt, for jeg ind i huset og pakkede nogle få værdigenstande sammen, hvad vi havde af sølvtøj og den. slags. Bøgetræerne neden for huset brændte mens jeg gjorde dette, og stakitterne op langs vejen lyste rødt af genskæret. Mens jeg var optaget således, kom en af husarerne løbende op til os. Han gik fra hus til hus og opfordrede folk til at komme af sted. Han var på vej væk da jeg kom ud ad hoveddøren med mine skatte i et bordtæppe. Jeg råbte efter ham:

„Hvad nyt?“

Han vendte sig, stirrede, brølede noget om „kravlede ud i en tingest der lignede et låg“, og løb videre hen mod porten til huset på toppen. En pludselig sky af sort røg der hvirvlede over vejen skjulte ham et øjeblik. Jeg løb hen til min nabos dør og bankede for at konstatere hvad jeg allerede vidste, at hans kone var taget med ham til London, og at deres hus var aflåset. Jeg gik ind igen for at hente pigens kasse som jeg havde lovet, hev den op ved siden af hende bag i jagtvognen og greb så tømmerne og sprang op på kuskens plads ved siden af min kone. Et øjeblik efter var vi ude af røgen og støjen og i fuld fart på vej ned ad den modsatte side af Maybury-højen mod Old Woking.

Foran os lå et fredeligt, solbeskinnet landskab; hvedemarker på begge sider af vejen og Maybury-kroen med dens dinglende skilt. Jeg så doktorens vogn foran mig. Ved foden af højen vendte jeg mig for at se på den skråning jeg drog bort fra. Tykke søjler af sort røg isprængt striber af rød ild steg op i den stille luft og kastede mørke skygger over trætoppene mod øst. Røgen havde allerede bredt sig langt mod øst og vest – til fyrreskovene ved Byfleet mod øst og til Woking mod vest. Vejen var oversået med folk der kom løbende hen mod os. Og meget svagt men meget tydeligt i den varme, stille luft hørte man nu den snurrende lyd fra et maskingevær der straks blev tavst og en uregelmæssig knitren fra geværer. Øjensynlig satte marsianerne ild til alt hvad der var inden for rækkevidde af deres Varmestråle.

Jeg er ikke nogen særlig god kusk og jeg måtte straks vende min opmærksomhed mod hesten. Da jeg kiggede tilbage igen havde den næste høj skjult den sorte røg. Jeg slog til hesten med pisken og gav den løse tøjler indtil Woking og Send lå mellem os og den frygtelige forvirring. Jeg indhentede og passerede doktoren mellem Woking og Send.

10.1 uvejret

Leatherhead ligger omkring tyve kilometer fra Mayburyhøjen. Høduften hang i luften over de saftige enge på den anden side af Pyrford, og hækkene på begge sider duftede sødt af de mange farvestrålende hunderoser. Den heftige skydning der var begyndt mens vi kørte ned ad Mayburyhøjen holdt op lige så pludseligt som den begyndte og efterlod aftenen meget fredelig og stille. Vi nåede uden uheld Leatherhead ved nitiden og hesten fik sig en times hvil mens jeg spiste til aften med mine fætre og betroede min kone i deres varetægt.

Min kone var mærkværdigtenstre side og arbejded avs på hele køreturen, og syntes at være knuget af onde anelser. Jeg talte beroligende til hende og påpegede at marsianerne var bundet til hullet ved selve deres vægt og i det højeste ville være i stand til at kravle en lille smule ud af det, men hun svarede kun med enstavelsesord. Havde det ikke været for mit løfte til kroværten, tror jeg hun ville have forlangt at jeg skulle blive i Leatherhead natten over. Bare jeg havde gjort det! Jeg husker at hendes ansigt var meget blegt da vi skiltes.

For mit eget vedkommende havde jeg været feberagtigt ophidset hele dagen. Noget der lignede den krigsfeber der undertiden kan slå ned i et civiliseret samfund, var faret mig i blodet og inderst inde var jeg ikke særlig ked af at jeg måtte vende tilbage til Maybury den aften. Jeg var oven i købet lidt bange for at den sidste salve jeg havde hørt, muligvis betød at vore angribere fra Mars var blevet udslettet. Jeg kan bedst beskrive min sindsstemning ved at sige at jeg ønskede at være til stede ved deres død.

Klokken var næsten elleve da jeg brød op. Natten var uventet mørk; for mig der trådte ud fra den oplyste gang i mine fætres hus, syntes den fuldstændig sort, og det var lige så varmt og trykkende som om dagen. Skyerne for hastigt hen over vore hoveder, skønt ikke en vind rørte sig i buskene omkring os. Mine fætres tjener tændte begge lygterne. Heldigvis kendte jeg vejen ud og ind. Min kone stod i lyset i døråbningen og betragtede mig til jeg sprang op i vognen. Så vendte hun sig brat og gik ind, og overlod det til mine fætre at ønske mig lykke på rejsen.

I begyndelsen var jeg lidt beklemt. Min kones frygt havde måske smittet mig, men meget snart vendte mine tanker igen tilbage til marsianerne. På det tidspunkt var jeg ganske uvidende om hvordan aftenens kamp var forløbet. Jeg kendte end ikke de omstændigheder der var gået forud for sammenstødet. Da jeg kom gennem Ockham (for jeg vendte hjem ad denne vej og ikke gennem Send og Old Woking) så jeg langs horisonten i vest en glødende, blodrød stribe der efterhånden som jeg kom nærmere langsomt steg højere og højere op på himlen. De drivende skyer fra det kommende tordenvejr blandede sig med de sorte og røde røgskyer.

Ripley Street lå øde hen, og bortset fra et oplyst vindue eller to var der intet tegn på liv i landsbyen; men jeg undgik med nød og næppe en ulykke dér hvor vejen svinger til Pyrford. Hér stod en klynge mennesker med ryggen til mig. De sagde ikke noget til mig da jeg kørte forbi. Jeg ved ikke hvad de kendte til de ting der foregik på den anden side af højen, og jeg ved heller ikke om de tavse huse jeg passerede på min vej sov stille og fredeligt eller om de var tomme og forladte, eller om de forpint spejdede efter nattens rædsel.

Fra Ripley og indtil jeg kom gennem Pyrford kørte jeg i Wey-dalen, og det røde skær lå skjult for mig. Da jeg kørte op ad den lille bakke bag kirken i Pyrford dukkede skæret op igen, og de første antydninger af de uvejr der var på vej fik træerne omkring mig til at skælve. Så hørte jeg midnatsklokken slå fra Pyrford kirke bag mig, og jeg så nu omridset af Maybury-højen, med trætoppe og tage der tegnede sig skarpe og sorte mod det røde.

Mens jeg betragtede dette oplyste et uhyggeligt grønt skær vejen omkring mig og jeg kunne se de fjerne skove ved Addlestone. Jeg følte et ryk i tømmerne. Jeg så at de drivende skyer var blevet flænget af en grøn ildtråd som pludselig oplyste deres forvirrede flugt og faldt ned over markerne på min venstre side. Det var den Tredje Faldende Stjerne!

Lige efter dens tilsynekomst, og blændende violet i kontrast, dansede det første lyn fra det optrækkende uvejr, og tordenen buldrede som en raket over hovedet på mig. Hesten tog bidslet i munden og løb løbsk.

Vejen skråner svagt ned mod foden af Maybury-højen, og ned ad denne skråning raslede vi. Da lynene først var begyndt fulgte de efter hinanden så hurtigt som jeg aldrig nogen sinde har set. Tordenskraldene der kom lige i hælene på hinanden og med en underlig knitrende lyd lød mere som var det en kæmpemæssig elektrisk maskine der arbejdede, end de sædvanlige genlydende eksplosioner. Det flakkende lys blændede og forvirrede og en fin hagl slog stødvis mod mit ansigt mens jeg kørte ned ad skråningen.

I begyndelsen så jeg ikke meget andet end vejen foran mig, men så fangedes min opmærksomhed pludselig af noget der bevægede sig hastigt ned ad Maybury-højen lige foran mig. Først tog jeg det for et vådt hustag, men så viste det næste lyn mig at det befandt sig i hastig, rullende bevægelse. Det var et ubestemmeligt syn – et øjebliks forvirrende mørke, og så, ved et lyn der oplyste alt som den klare dag, så jeg tydeligt vajsenhusets røde mure nær toppen af højen, fyrretræernes grønne toppe, og denne gådefulde genstand.

Og den tingest jeg så! Hvordan skal jeg beskrive den? En kolossal trefod, højere end de fleste huse, der skrævede over de unge fyrretræer og masede dem til side på sin vej; en vandrende maskine af skinnende metal der nu skridtede hen over lyngen; leddelte ståltove hang dinglende ned fra den og den raslende lyd af dens fremmarch blandede sig med tordenens bulder. Et lyn, og den kom frem lyslevende, hældende til den ene side med to ben i luften, for så at forsvinde og næsten øjeblikkelig dukke op igen – ved det næste lyn, forekom det – hundrede meter nærmere. Kan De forestille Dem en malkestol der drejes og rulles voldsomt hen over jorden? Det var det indtryk disse hurtige glimt gav. Men i stedet for en malkestol må man tænke sig et stort maskinlegeme på tre ben.

Så skiltes træerne i fyrreskoven foran mig pludselig, som skøre rør skilles af et menneske der braser igennem dem; de blev knækket og kastet til jorden og en anden kæmpemæssig trefod kom til syne, i fuld fart på vej hen mod mig, så det ud til. Og jeg galoperede af sted for at møde den!

Ved synet af det andet uhyre tabte jeg fuldstændig besindelsen. Uden at vente på at se mere drejede jeg hestens hoved hårdt til højre og i næste øjeblik krængede vognen over hesten; stængerne knækkede larmende og jeg blev slynget til siden og faldt tungt ned i en flad vandpøl.

Jeg kravlede næsten straks op og krøb sammen under en tombladsbusk, stadig med fødderne i vand. Hesten lå ubevægelig (dens hals var brækket, stakkels dyr!) og i lynglimtene så jeg den væltede jagtvogns sorte masse og Silhouetten af det ene hjul der stadig snurrede. Et øjeblik efter skrævede den kolossale maskine forbi mig og begav sig op ad bakken mod Pyrford.

Set nær ved var tingesten utrolig mærkelig, for det var ikke bare en livløs maskine der var sat i gang. En. maskine var det, med rungende metalliske skridt og lange bøjelige skinnende tentakler (en af dem rev et ungt fyrretræ op), der svingede og raslede om dens underlige legeme. Den valgte sin retning mens den gik, og den kobberhætte der sad øverst oppe bevægede sig frem og tilbage på en måde der uundgåeligt ledte tanken hen på et hoved der så sig om. Bag den egentlige krop var der en kæmpemæssig tingest af hvidt metal der lignede en kæmpestor fiskekurv, og grønne røgskyer sprøjtede ud fra lemmernes led da uhyret passerede forbi mig. Og et øjeblik efter var det væk.

Så meget så jeg da, alt sammen tåget på grund af lynenes flimren, i blændende klart lys og kraftige sorte skygger.

Da det passerede udsendte det et hoverende, øredøvende hyl som overdøvede tordenen: „Ula! Ula!“ og et øjeblik efter var det en kilometer væk og stod sammen med sin ledsager bøjet over noget på marken. Jeg var ikke i tvivl om at den tingest på marken var den tredje af de ti cylindre de havde affyret mod os fra Mars.

I nogle minutter lå jeg dér i regnen og mørket og så i det uregelmæssige lys hvorledes disse uhyggelige metalvæsner bevægede sig omkring over hegnene i det fjerne. Det begyndte at hagle svagt og som bygerne kom og gik blev omridsene af dem snart utydelige og så knivskarpe igen. Nu og da kom der et ophold i lynene og natten opslugte dem.

Jeg var gennemblødt af haglvejret foroven og plumret vand forneden. Det varede nogen tid inden jeg kunne komme mig af min målløse forbavselse og kæmpe mig op ad skrænten til et tørrere sted, eller overhovedet tænke på den overhængende fare.

Ikke langt fra mig lå en lille træhytte med ét rum, omgivet af et lille kartoffelsstykke. Jeg kæmpede mig til sidst på benene og idet jeg krøb sammen og dækkede mig bag alt hvad jeg kunne dække mig bag, styrtede jeg derhen. Jeg hamrede på døren men der var ingen der hørte det (hvis der da var nogen derinde) og efter en tid holdt jeg op, og, ved at kravle nede i en grøft størstedelen af vejen lykkedes det mig at komme ind i fyrreskoven ved Maybury uden at disse uhyggelige maskiner opdagede mig.

Dækket af skoven styrede jeg nu, våd og rystende, mod mit eget hus. Jeg gik mellem træerne og forsøgte at finde fodstien. Der var meget mørkt i skoven for lynglimtene blev nu færre og haglene som nu strømmede ned, faldt i søjler gennem åbningerne i det tætte løvhang.

Havde jeg dengang forstået betydningen af alle de ting jeg havde set, var jeg øjeblikkelig vendt om og havde arbejdet mig gennem Byfleet til Street Cobham for således at slutte mig til min kone i Leatherhead igen. Men den nat afholdt de mærkelige ting omkring og min fysiske elendighed mig fra det, for jeg var forslået, træt, våd til skindet, døv og blind af uvejret.

Jeg havde en vag idé om at jeg måtte hjem til mit eget hus, og det var det eneste mål jeg havde. Jeg vaklede mellem træerne, faldt i en grøft og slog mine knæ mod en planke og plaskede endelig ud på den sidevej der fører ned fra kollegiet. Jeg siger plaskede, for uvejrets vand fejede sandet ned ad højen i en mudret strøm. Dér i mørket ramlede en mand ind i mig og fik mig til at vakle baglæns.

Han udstødte et skrig af rædsel, sprang til side og styrtede af sted inden jeg kunne komme så meget til mig selv at jeg kunne få sagt noget. Det stormede så voldsomt på netop dette sted at jeg havde den største vanskelighed med at kæmpe mig op ad højen. Jeg gik tæt ind til hegnet på min venstre side og arbejdede mig frem i ly af det.

Lige ved toppen af højen snublede jeg over noget blødt og i et lynglimt så jeg mellem mine fødder en sort tøjbunke og et par støvler. Før jeg fandt ud af hvordan manden lå, var lynet borte. Jeg stod over ham og ventede på det næste. Da det kom, så jeg at det var en kraftig mand, tarveligt men ikke lurvet klædt; hans hoved lå inde under hans krop og han lå som en klump lige op ad hegnet som om han var blevet slynget imod det med stor kraft.

Jeg overvandt den naturlige afsky som enhver føler der aldrig før har rørt ved en død, bøjede mig ned over ham og vendte ham om for at føle om hans hjerte slog. Han var død. Han havde tilsyneladende brækket halsen. Lynet glimtede for tredje gang og jeg så nu tydeligt hans ansigt. Jeg sprang tilbage. Det var værten fra „Den plettede hund“ hvis køretøj jeg havde lånt.

Jeg trådte forsigtigt over ham og fortsatte op ad højen. Jeg gik forbi politistationen og kollegiet mod mit eget hus. Der var intet der brændte på skråningen, skønt der stadig lå et rødt skær over fælleden og en hvirvlende masse af rødlig røg vældede op i den strømmende hagl. Så vidt jeg kunne se ved lynglimtene var husene omkring mig for størstedelen uskadte. Ved kollegiet lå en mørk bunke på jorden.

Nede ad vejen mod Maybury-broen lød der stemmer og fodtrin, men jeg havde hverken mod til at råbe til dem eller gå derhen. Jeg lukkede mig ind med min smæklåsnøgle, lukkede, låsede og stængte døren, vaklede hen til foden af trappen og satte mig ned. Mit hoved var fuldt af disse skrævende metalliske uhyrer og den døde mand der var blevet knust mod hegnet.

Jeg krøb sammen for foden af trappen med ryggen mod væggen og rystede af kulde.

11. Ved vinduet

Jeg har allerede sagt at mine voldsomme sindsbevægelser har den særhed at de udmatter sig selv. Efter en tid opdagede jeg at jeg var kold og våd og at der var små vandpytter rundt om mig på trappegangens tæppe. Jeg rejste mig næsten mekanisk og gik ind i spisestuen og drak noget whisky, og så fik jeg trang til at skifte tøj.

Da jeg havde gjort det gik jeg ovenpå til mit arbejdsværelse, men hvorfor jeg gjorde det ved jeg ikke. Vinduet i mit arbejdsværelse vender ud mod træerne og jernbanen og Horsell fælled. Ved vor hastige afrejse havde vi glemt at lukke dette vindue. Gangen var mørk og i sammenligning med det maleri som indrammedes af vinduesrammen forekom den side af værelset uigennemtrængeligt mørk. Jeg Standsede overrumplet i døren.

Tordenvejret var drevet over. Tårnene på det orientalske kollegium og fyrretræerne omkring det var forsvundet, og meget langt borte, oplyst af et kraftigt rødt skær, kunne man se fælleden omkring sandhøjene. I lyset bevægede mægtige sorte skikkelser, groteske og forunderlige, sig ivrigt frem og tilbage.

Det så virkelig ud som om hele landet i den retning stod i brand – en bred skråning bestrøet med småbitte ildtunger der svajede og snoede sig i det hendøende uvejrs vindstød og kastede et rødt genskær på stormskyerne ovenover. Nu og da trak et røgslør fra en nærmere brand forbi vinduet og skjulte marsskikkelserne. Jeg kunne ikke se hvad de foretog sig, eller hvordan de nærmere så ud, og jeg kunne heller ikke genkende de sorte genstande de havde travlt med. Ejheller kunne jeg se den nærmere ildebrand skønt genskæret af den dansede over vægge og loft i arbejdsværelset. Der var en skarp, harpiksagtig, sveden lugt i luften.

Jeg lukkede lydløst døren og krøb hen mod vinduet. Herved åbnede udsigten sig til at jeg på den ene side kunne se husene omkring Woking station og på den anden de forkullede og sværtede fyrreskove ved Byfleet. Der var lys neden for højen, på jernbanen, i nærheden af buen, og adskillige af husene langs Maybury-vejen og i gaderne i nærheden af stationen var glødende ruiner. Lyset på jernbanen forvirrede mig først; der lå en sort bunke og et stærkt skær og til højre derfor en række gule aflange tingester. Så opdagede jeg at det var et væltet tog. Den forreste del var knust og stod i flammer, de bageste vogne stod stadig på skinnerne.

Mellem disse tre kraftige lyspunkter, husene, toget og det brændende land hen imod Chobham, strakte der sig uregelmæssige strækninger af mørkt land, hist og hér afbrudt af svagt glødende og rygende pletter. Det var det besynderligste syn, dette vældige mørke plettet af ild. Det mindede mig mere end noget andet om lervarefabrikker ved nattetide. Først kunne jeg ikke skelne et eneste menneske, skønt jeg stirrede anspændt efter dem. Senere så jeg mod lyset fra Woking station en mængde mørke skikkelser der den ene efter den anden ilede over banen.

Og det var den lille verden som jeg i mange år havde levet trygt i, dette flammende kaos! Hvad der var sket i de sidste syv timer vidste jeg stadig ikke, og jeg kendte stadig ikke, selv om jeg var begyndt at gætte, forbindelsen mellem disse mekaniske kæmper og de træge klumper jeg havde set komme ud af cylinderen. Med en underlig fornemmelse af upersonlig nysgerrighed trak jeg min skrivebordsstol hen til vinduet, satte mig og stirrede ud på det røgsværtede landskab og især på de tre kæmpemæssige sorte tingester der gik frem og tilbage i skæret ved sandgravene.

De syntes at have forbavsende travlt. Jeg begyndte at spørge mig selv hvad de mon var. Var de intelligente mekanismer? Sådan noget følte jeg var umuligt. Eller sad der en marsianer i hver af dem og styrede, dirigerede og anvendte dem på omtrent samme måde som et menneskes hjerhe sidder og styrer dets krop? Jeg begyndte at sammenligne tingesterne med menneskelige maskiner, og spurgte for første gang i mit liv mig selv hvordan et lavere tænkende væsen ville opfatte et panserskib eller en dampmaskine.

Uvejret havde fået himlen til at klare op, og over røgen fra det brændende land var det lille svagtlysende knappenålshoved der var Mars på vej ned i vest, da soldaten kom ind i min have. Jeg hørte en let skraben mod gærdet og rystede den døsighed af mig der var faldet over mig. Jeg kiggede ned og så ham utydeligt kravle over stakittet. Ved synet af et andet menneske gik min sløvhedstilstand over og jeg lænede mig ivrigt ud ad vinduet.

„Pist!“ sagde jeg hviskende.

Han blev siddende tvivlrådig overskrævs på stakittet. Så kravlede han ned og gik over græsplænen op mod huset. Han gik forsigtigt med bøjet hoved.

„Hvem er det?“ sagde han også hviskende da han stod under vinduet og kiggede op.

„Hvor skal De hen?“ spurgte jeg.

„Det må guderne vide.“

„Prøver De på at gemme Dem?“

„Ja, netop.“

„Så kom ind i huset,“ sagde jeg.

Jeg gik ned, låsede døren op og slap ham ind, og låsede så døren igen. Jeg kunne ikke se hans ansigt. Han havde ingen hat og hans frakke stod åben.

„Du store gud!“ sagde han da jeg skubbede ham ind.

„Hvad er der sket?“ spurgte jeg.

„Ja, hvad er der ikke sket?“ I mørket kunne jeg se at han gjorde en fortvivlet bevægelse. „De fejede os væk – fejede os simpelt hen væk,“ gentog han atter og atter.

Han fulgte næsten mekanisk efter mig ind i spisestuen.

„Drik noget whisky,“ sagde jeg og skænkede ham en stiv én.

Han drak det. Så satte han sig brat ned ved bordet, lagde hovedet ned på armene og begyndte at hulke og græde som en lille dreng, overvældet af den heftige sindsbevægelse, mens jeg underligt nok glemte min egen nylige fortvivlelse og stod undrende ved hans side.

Det varede længe inden han blev så rolig at han kunne besvare mine spørgsmål, og så svarede han forvirret og usammenhængende. Han var kusk ved artilleriet og blev først udkommanderet ved syvtiden. På det tidspunkt skød man hen over fælleden og det blev sagt at det første hold marsianere langsomt kravlede hen mod den anden cylinder dækket af et metalskjold.

Senere kom dette skjold vaklende op på tre ben og blev til den første af de kampmaskiner jeg havde set. Den kanon han kørte med var blevet afprodset i nærheden af Horsell så den kunne beherske sandgravene, og ankomsten af den havde fremskyndet kampen. Da forstillingsskytterne gik om bagved trådte hans hest i et kaninhul og faldt og han blev kastet ned i en fordybning i jorden. Samtidig eksploderede kanonen bag ham, ammunitionen røg i luften og det brændte overalt omkring ham og han fandt sig selv liggende under en dynge forkullede døde mennesker og døde heste.

„Jeg lå stille,“ sagde han, „skræmt fra vid og sans, med den forreste del af en hest over mig. Vi var blevet fejet væk. Og lugten – du gode gud! Som brændt kød! Jeg havde fået et slag over ryggen ved faldet fra hesten og måtte blive liggende til jeg følte mig lidt bedre. Det havde været som en parade et øjeblik før – og så snublen, brag, hvislen!

„Fejet væk!“ sagdë han.

Han havde gemt sig under den døde hest i lang tid mens han i smug kiggede ud over fælleden. Cardigan-mændene havde forsøgt at storme sandgravene i skyttekæde, for ganske simpelt at blive fejet ud af tilværelsen. Så havde uhyret rejst sig op på benene og var begyndt at spadsere frem og tilbage på fælleden mellem de få flygtninge, i ro og mag, mens dets hovedlignende hætte drejede sig fra side til side præcis som et kutteklædt menneskehoved. En slags arm bar på en indviklet metalkasse hvorfra der gnistrede grønne lyn, og ud af et rør på den strømmede Varmestrålen.

I løbet af et par minutter var der så vidt soldaten kunne se ikke et levende væsen tilbage på fælleden, og hver eneste busk og træ der ikke allerede var et røgsværtet skelet, stod i brand. Husarerne havde befundet sig på vejen bag en bugtning i terrænet og han så intet til dem. Han hørte Maxim-geværerne skratte en tid og så blive tavse. Kæmpen sparede Woking station og klyngen af huse udenom til sidst; så rettedes Varmestrålen et øjeblik derhen og byen blev forvandlet til en dynge flammende ruiner. Så lukkede tingesten for Varmestrålen og vendte ryggen til artilleristen og begyndte at vralte bort mod de ulmende fyrreskove der dækkede den anden cylinder. Da den gjorde det løftede en anden skinnende titan sig op af hullet.

Det andet uhyre fulgte efter det første, og så begyndte artilleristen at kravle meget forsigtigt hen over den varme lyngaske mod Horsell. Det lykkedes ham at slippe levende ned i grøften langs vejen og han undslap således til Woking. Dér blev hans fortælling fuld af udbrud. Stedet var ufremkommeligt. Det ser ud til at der var nogle få mennesker i live dér, for størstepartens vedkommende ude af sig selv, og mange brændt og skoldet. Han blev tvunget til side af ilden og skjulte sig mellem nogle brandvarrne dynger af murbrokker da den ene af de marsianske kæmper kom tilbage. Han så den forfølge en mand, fange ham med en af sine ståltentakler og hamre hans hoved mod et fyrretræs stamme. Efter at det var blevet mørkt tog artilleristen endelig mod til sig og styrtede af sted og slap over jernbaneskråningen.

Siden da havde han listet sig af sted mod Maybury, i håb om at komme i sikkerhed i retning af London. Folk gemte sig i grøfter og kældre og mange af de overlevende var draget af sted mod Woking Village og Send. Han havde været plaget af tørst indtil han fandt en af vandledningerne i nærheden af jernbanebuen sprængt, så vandet vældede frem som en kilde over vejen.

Det var den historie jeg fik ud af ham stykke for stykke. Han blev roligere mens han fortalte mig den og forsøgte at få mig til at se de ting han havde set. Han havde ikke spist noget siden ved middagstid fortalte han mig tidligt i sin fortælling og jeg fandt noget fårekød og noget brød i spisekammeret og tog det med ind i stuen. Vi tændte ingen lampe, af frygt for at tiltrække marsianerne, og hele tiden stødte vore hænder sammen på brødet eller kødet. Mens han snakkede, dukkede tingene omkring os mørkt ud af mørket og de nedtrådte buske og brækkede rosentræer uden for vinduet blev tydelige. Det så ud som om en flok mennesker eller dyr var faret hen over græsplænen. Jeg begyndte at kunne se hans ansigt, sværtet og hærget, sådan som mit uden tvivl også var det.

Da vi var færdige med at spise gik vi sagte ovenpå til mit arbejdsværelse og jeg kiggede igen ud af det åbne vindue. På én nat var dalen blevet et sodoma. Brandene var mindsket nu. Dér hvor der havde været flammer, var der nu røgstriber; men de utallige ruiner af ødelagte og udbrændte huse og væltede og sværtede træer som natten havde skjult trådte nu uhyggelige og hæslige frem i daggryets ubarmhjertige lys. Hist og hér var der en og anden genstand der nådigt var sluppet – et jernbanesignal hér, gavlen af et drivhus dér, hvidt og nymalet midt i ødelæggelsen. Aldrig før i historien havde ødelæggelsen været så vilkårlig og fuldstændig. Og skinnende i det voksende lys fra øst stod tre af metalkæmperne omkring hullet mens deres hætter drejede rundt som om de undersøgte den elendighed de havde frembragt.

Det forekom mig at hullet var blevet udvidet, og atter og atter strømmede grønne dampskyer op fra det i den gryende morgen – strømmede, hvirvlede, opløstes og forsvandt.

Bag dem så man ildsøjler omkring Chobham. De forvandledes til søjler af blodrød røg da solen brød frem.

12. Hvad jeg så af Weybridge’sog Shepperton’s ødelæggelse

Da dagslyset brød frem trak vi os tilbage fra vinduet hvorfra vi havde holdt øje med marsianerne, og gik meget sagte ned ad trappen.

Artilleristen var enig med mig i at vi ikke kunne blive i huset. Han påtænkte, sagde han, at begive sig af sted mod London for dér at slutte sig til sit batteri – nr. 12 i det beredne artilleri. Min plan var omgående at vende tilbage til Leatherhead, og marsianernes styrke havde gjort så stort indtryk på mig at jeg havde besluttet mig til at tage min kone med til Newhaven, og derfra sammen med hende slippe ud af landet. For jeg havde allerede klart indset at egnen omkring London uundgåeligt måtte blive skuepladsen for en katastrofal kamp inden væsner som disse kunne tilintetgøres.

Mellem os og Leatherhead lå imidlertid den tredje cylinder, med sine kæmpevogtere. Havde jeg været alene, tror jeg nok jeg ville have taget chancen og skrået gennem egnen. Men artilleristen frarådede mig det: „Det er en dårlig måde at holde af sin kone på,“ sagde han, „at gøre hende til enke“; og til slut gik jeg ind på at gå med ham nordpå i dække af skovene så langt som til Street Chobham før jeg skiltes fra ham. Derfra ville jeg gå i en stor bue uden om Epsom for at nå til Leatherhead.

Jeg ville straks været taget af sted men min ledsager havde været i aktiv tjeneste, og han vidste bedre. Han fik mig til at søge i huset efter en flaske som han fyldte med whisky; og vi proppede alle vore lommer med pakker med biscuits og kødskiver. Så sneg vi os ud af huset, og løb så hurtigt vi kunne ned ad den ilde tilredte vej som jeg var kommet ad om natten. Husene så ud til at være forladte. På vejen lå tre forkullede lig tæt sammen, ramt af dødsstrålen; og hér og dér lå der ting som folk havde tabt – et ur, en tøffel, en sølvske og lignende små værdigenstande. Ved hjørnet i nærheden af posthuset stod en lille kærre uden hest og hældede på et brækket hjul; den var fyldt med kasser og møbler. En pengekasse var i hast blevet brudt op og kastet ind under brokkerne.

Med undtagelse af vajsenhusets portnerbolig der stadig brændte, havde ingen af husene hér lidt synderlig megen overlast. Varmestrålen havde strejfet skorstenene og var gået videre. Og dog så der ikke ud til at være en levende sjæl bortset fra os selv på Maybury-højen. Størstedelen af beboerne var sluppet væk, antager jeg, ad vejen til Old Woking – den vej ad hvilken jeg var kørt til Leatherhead – eller også havde de skjult sig.

Vi gik ned ad sidevejen, forbi liget af manden i sort, der nu var gennemblødt af nattens haglvejr, og stak ind i skovene for foden af højen. Vi nåede igennem dem til jernbanen uden at møde en sjæl. Skovene på den anden side af banen var ikke andet end arrede og sværtede rester; den største del af træerne var væltet men der stod endnu en del bedrøvelige grå stammer med mørkebrunt løv i stedet for grønt.

På vores side havde ilden kun svedet de nærmeste træer; den havde ikke kunnet få fodfæste. På et sted havde der været skovarbejdere om lørdagen; i en rydning lå der nylig fældede og afgrenede træer og dynger af savsmuld ved siden af maskinsaven og dens motor. Lige ved siden af stod den midlertidige hytte, forladt. Der var ikke et vindpust denne morgen og alt var mærkeligt stille. Selv fuglene tav, og mens artilleristen og jeg skyndte os af sted talte vi hviskende sammen og kiggede os af og til tilbage. Et par gange standsede vi og lyttede.

Efter nogen tid trak vi ud mod vejen og hørte da klapren af hestehove, og mellem træstammerne så vi tre kavalerister langsomt ride mod Woking. Vi råbte dem an og de standsede mens vi skyndte os hen til dem. Det var en løjtnant og to menige fra ottende husarregiment; de medførte et stativ der lignede et teodolit og som artelleristen fortalte mig var en heliograf.

„De er de første mennesker vi har set komme denne vej til morgen,“ sagde løjtnanten. „Hvad er der på færde?“

Hans stemme og ansigtsudtryk var ivrigt. Mændene bag ham stirrede nysgerrigt på os. Artilleristen sprang ned fra skråningen og gjorde honnør.

„Kanon eksploderet i går aftes, hr. løjtnant. Har skjult mig. Prøver at slutte mig til batteri igen, hr. løjtnant. De vil få marsianerne i sigte omkring en kilometer nede af vejen, vil jeg tro.“

„Hvordan pokker ser de ud?“ spurgte løjtnanten.

„Kæmper i rustning, hr. løjtnant. Hundrede fod høje. Tre ben og en krop som allerminium, med et mægtigt stort hoved i en hætte, hr. løjtnant.“

„Åh gå væk!“ sagde løjtnanten. „Sikke noget forbandet vrøvl!“

„De vil nok få det at se, hr. løjtnant. De fører en slags kasse med sig, hr. løjtnant, som udspyr ild og slår én ihjel.“

„Hvad mener De – en kanon?“

„Nej, hr. løjtnant,“ og artilleristen begyndte på en levende beretning om Varmestrålen. Løjtnanten afbrød ham midt i forklaringen og så op på mig. Jeg stod stadig på skråningen ved siden af vejen.

„Så De det?“ sagde løjtnanten.

„Det er fuldstændig rigtigt,“ sagde jeg.

„Nåh,“ sagde løjtnanten. „Jeg formoder det er min pligt også at se det. Hør hér,“ sagde han til artilleristen, „vi er detacheret hér for at få folk ud af deres huse. De må hellere gå videre og melde Dem til brigadechef Marvin og fortælle ham alt hvad De ved. Han er i Weybridge. Kender De vejen?“

„Det gør jeg,“ sagde jeg; og han vendte hesten for at ride sydpå igen.

„Var det en kilometer, De sagde?“ sagde han.

„Højst,“ svarede jeg og pegede hen over trætoppene mod syd. Han takkede og red videre, og vi så dem ikke mere.

Længere henne mødte vi tre kvinder og to børn på vejen, der havde travlt med at rydde en arbejderbolig. De havde fået fat i en lille trækvogn og stablede den med snavset udseende bylter og lurvede møbler. De var alt for optagne til at snakke med os da vi gik forbi.

Ved Byfleet station gik vi ud af fyrreskoven og fandt egnen rolig og fredelig i morgensolen. Vi var langt uden for Varmestrålens rækkevidde nu og havde ikke nogle af husene stået tomme og andre fulde af flyttetravlhed, og havde ikke en flok soldater stået på broen over jernbanen og stirret ned ad banelinjen mod Woking, ville dagen have set ud som enhver anden søndag.

Adskillige bøndervogne og kærrer kørte knirkende hen ad vejen mod Addlestone, og pludselig så vi gennem et markled tværs over en flad engstrækning seks tolvpundigere stå på række med lige mellemrum pegende mod Woking. Kanonererne stod og ventede ved kanonerne, og ammunitionsvognene befandt sig i reglementeret afstand. Mændene stod næsten som ved en inspicering.

„Det er fint!“ sagde jeg. „De vil i hvert fald få affyret ét godt skud.“

Artilleristen tøvede ved leddet.

„Jeg skal videre,“ sagde han.

Længere inde mod Weybridge, lige på den anden side af broen, var en flok mænd i hvide drejlsjakker ved at opkaste en lang vold, og bag den stod flere kanoner.

„Det er alligevel som at skyde med bue og pil mod lynet,“ sagde artilleristen. „De har endnu ikke set den Varmestråle.“

De officerer der ikke var optaget af arbejde, stod og stirrede hen over trætoppene mod sydvest, og de mænd der gravede standsede atter og atter og stirrede i samme retning.

Byfleet var i vild forvirring; folk pakkede og en snes husarer, nogle til hest og nogle til fods, jog omkring med dem. En tre-fire sorte regimentsvogne, med kors i hvide cirkler, en gammel omnibus og andre køretøjer var ved at blive læsset i landsbygaden. Der var masser af mennesker, de fleste af dem tilstrækkelig helligdagsindstillede til at de havde deres bedste tøj på. Soldaterne havde den største vanskelighed med at få dem til at indse hvor alvorlig deres situation var. Vi så en vindtør gammel fyr med en uhyre kasse af mindst en snes urtepotter med orkideer, der skændtes med en korporal som ikke ville tage dem med på vognen. Jeg standsede og greb ham i armen.

„Ved De hvad der er derovre?“ sagde jeg og pegede på fyrretoppene der skjulte marsianerne.

„Hva?“ sagde han og vendte sig. „Ja’ var ve’ å forklare a’de hér er penge værd.“

„Døden!“ råbte jeg. „Døden er på vej! Døden!“ Og jeg overlod det til ham selv at fatte det om han kunne, og skyndte mig videre efter artilleristen. Ved hjørnet kiggede jeg mig tilbage. Soldaten havde forladt ham og han stod stadig ved sin kasse med urtepotterne på låget og stirrede sløvt hen over træerne.

Ingen i Weybridge kunne fortælle os hvor hovedkvarteret var blevet slået op; hele stedet befandt sig i en forvirring som jeg aldrig før har set i nogen by. Kærrer, vogne overalt, den mest forbløffende blanding af køretøjer og hestekød. Stedets respektable borgere, mænd i golf– og rodragter og deres koner i pyntelige kjoler, var ved at pakke, og flodbreddens lediggængere hjalp energisk til, og børnene var ophidsede og for størstedelen yderst henrykte over denne forbløffende variation af deres søndagsoplevelser. Midt i det hele holdt den ærværdige præst meget modigt en tidlig gudstjeneste, og hans klokke lød ringlende gennem tummelen.

Jeg og artilleristen havde sat os på trinet til drikkefontænen og fik os et ganske godt måltid af det vi havde bragt med os. Patruljer af soldater – hér ikke længere husarer, men grenaderer i hvidt – rådede folk til at tage af sted nu eller søge tilflugt i deres kældre så snart skydningen be gyndte. Da vi gik over jernbanebroen så vi at en voksende folkemængde havde samlet sig i og omkring jernbanestationen, og den myldrende perron var stoppende fuld af kasser og pakker. Den normale, toggang var blevet standset, antager jeg, for at tropper og kanoner kunne blive befordret til Chertsey, og jeg har senere hørt at der opstod en vild kamp om pladserne i de særtog der der blev sat ind længere op ad dagen.

Vi blev i Weybridge indtil middag og på det tidspunkt befandt vi os på et sted i nærheden af slusen ved Shepperton, hvor Wey flyder ud i Themsen. En del af tiden brugte vi til at hjælpe to gamle koner med at pakke en lille kærre. Wey deler sig ved sit udløb i tre arme og hér kan man leje både og der var en færge over floden. På Shepperton-siden var der en kro med en græsplæne og bag den løftede Sheppertons kirketårn – der nu er blevet erstattet af et spir sig over træerne.

Hér fandt vi en ophidset og støjende flok flygtninge. Endnu var flugten ikke blevet til panik, men der var allerede langt flere mennesker end de både der sejlede frem og tilbage kunne føre med over. Folk kom stønnende under tunge byrder; en mand og hans kone bar imellem sig en lille udhusdør hvor noget af deres indbo var stablet op. En mand fortalte os at han havde til hensigt at forsøge at komme bort fra Shepperton station.

Der var en masse råben og skrigen, og oven i købet en taskenspiller. Det så ud til at den opfattelse folk havde hér, var at marsianerne simpelt hen var vældige menneskelige væsner der måske ville angribe og plyndre byen, og bestemt ville blive udslettet til sidst. Nu og da stirrede folk nervøst over Wey mod engene ved Chertsey, men alt derovre var stille.

På den anden side af Themsen var alting roligt, undtagen dér hvor bådene landede, i stærk kontrast til Surrey-siden. Folk der kom i land dér fra bådene trampede af sted ned ad den smalle vej. Den store færgebåd havde netop gjort en tur. En tre-fire soldater stod på græsplænen ved kroen og stirrede på og gjorde løjer med de flygtende, uden at tilbyde at hjælpe dem. Kroen var lukket, da vi nu var i forbudstimerne.

„Hvad er det!“ råbte en færgemand, og „Hold mund, dit fjols!“ sagde en mand i nærheden af mig til en gøende hund. Så kom lyden igen, denne gang i retning af Chertsey, en dump torden – lyden af en kanon.

Kampen var ved at begynde. Næsten øjeblikkelig tog usynlige batterier fat på den anden side af floden til højre for os; de var usynlige på grund af træerne, og det ene skud kom tungt buldrende efter det andet. En kvinde skreg. Alle stod som forstenede ved den pludselige kamptummel så nær ved os og dog usynlig for os. Der var intet at se, udover flade enge, hvor køerne græssede for det meste ubekymrede, og sølvglinsende stynede pile der stod ubevægelige i det varme sollys.

„So’daterne ve’ stoppe dem,“ sagde en kone ved siden af mig tvivlende. En tåge steg op over trætoppene.

Så så vi pludselig en røgsky langt oppe ad floden, en røgsky der sprang op i luften og blev hængende dér, og på samme tid begyndte jorden at ryste under vore fødder og en kraftig eksplosion fik luften til at dirre, og knuste en to-tre vinduer i de nærmeste huse, og efterlod os måbende.

„Der er de!“ råbte en mand i blåt jerseytøj. „Derhenne! Kan I se dem? Derhenne!“

Hurtigt kom en, to, tre, fire af de pansrede marsianere til syne, højt oppe over de små træer, tværs over de flade enge der strækker sig mod Chertsey; i fuld fart mod floden. Først så de ud som små kutteklædte skikkelser, der bevægede sig i en rullende gang lige så hurtigt som en fugl kan flyve.

Så kom der en femte skråt hen imod os. Deres pansrede kroppe blinkede i solen, da de hurtigt fejede frem mod kanonerne og hastigt voksede i størrelse efterhånden som de kom nærmere. En af dem helt ude til venstre, den fjerneste altså, svingede en kæmpestor kasse højt i luften, og den spøgelsesagtige, frygtelige Varmestråle jeg allerede havde set fredag aften, strøg hen mod Chertsey og ramte byen.

Ved synet af disse mærkelige, hurtige og frygtindgydende væsner forekom mængden ved flodbredden mig et øjeblik at være forstenet af skræk. Der lød ingen råb eller skrig; alt var stille. Så lød der en hæs mumlen og lyden af fodtrin – en plasken fra vandet. En mand der krampagtigt holdt fast på en vadsæk han bar på skulderen, svingede rundt og puffede til mig med enden af sin bylt så jeg nær var faldet. En kvinde slog til mig med hånden og for forbi mig. Jeg vendte mig også sammen med mængden, men jeg var ikke så angst at jeg ikke kunne tænke. Den frygtelige Varmestråle var i mine tanker. At komme ned under vandet! Det var redningen!

„Ned under vandet!“ råbte jeg uden at nogen hørte efter.

Jeg vendte mig igen og styrtede hen mod marsianeren der kom nærmere og nærmere, for ned til den grusbelagte flodbred og sprang hovedkulds i vandet. Andre gjorde det samme. En båd fuld af folk der kom tilbage, sprang ud da jeg for forbi. Stenene under mine fødder var mudrede og slimede, og floden var så lav at det ti meter ude kun nåede mig til livet. Da marsianeren tårnede sig op over mig næppe et par hundrede meter borte kastede jeg mig frem og ned under overfladen. Plaskene fra folkene i bådene der sprang ud i floden lød i mine ører som tordenskrald. Folk skyndte sig i land på begge sider af floden.

Men den marsianske maskine tog for øjeblikket ikke mere notits af disse mennesker der løb frem og tilbage, end et menneske ville tage sig af myrernes forvirring i en tue som det har sparket til med foden. Da jeg halvkvalt stak hovedet op over vandet, vendte marsianerens hætte mod de batterier der stadig fyrede hen over floden, og mens den gik fremad svingede den det som må have været Varmestrålens frembringer hen for sig.

Et øjeblik efter stod den ved bredden og med ét skridt vadede den halvt over. Knæene på dens forreste ben bøjede sig hen mod den anden bred og et øjeblik efter havde den rejst sig i sin fulde højde igen, tæt ved landsbyen Shepperton. Omgående fyrede de seks kanoner som, uden at nogen på højre bred vidste det, var blevet skjult i udkanten af denne landsby, på samme tid. Disse pludselige rystelser lige i nærheden, den ene tæt efter den anden, fik mit hjerte til at hoppe. Uhyret løftede allerede kassen der frembragte Varmestrålen, da den første granat sprang seks meter over hætten.

Jeg udstødte et skrig af forbløffelse. Jeg så og tænkte overhovedet ikke på de andre fire marsuhyrer; min opmærksomhed fastholdtes af det der skete nær mig. Samtidig sprang to andre granater i luften i nærheden af kroppen, da hætten drejede rundt og den fjerde granat ramte den uden at den havde mulighed for at undgå den.

Granaten eksploderede lige midt i tingestens ansigt. Hætten bulnede ud, lynede og hvirvlede ned i en halv snes stykker af rødt kød og glitrende metal.

„Fuldtræffer!“ råbte jeg med en blanding af skrig og hurraråb.

Jeg hørte lignende udbrud fra folk i vandet omkring mig. Jeg var nær sprunget op af vandet i dette øjebliks jubel.

Den hovedløse kolos vaklede som en drukken kæmpe; men den væltede ikke. Den genvandt som ved et mirakel ligevægten, og uden at bryde sig om hvor den gik og med den kasse der udsendte Varmestrålen løftet i stiv arm, vaklede den hurtigt mod Shepperton. Det levende væsen, marsianeren inden i hætten var revet i stumper og stykker og spredt for alle fire vinde, og tingesten var nu blot en indviklet indretning af metal der styrtede mod sin ødelæggelse. Den for afsted i lige linje, nu da den var uden styring. Den ramte tårnet på Shepperton kirke og knuste det på samme måde som en murbrækker ville have gjort, svingede til siden og tumlede videre og faldt med et forfærdeligt plump i floden hvor jeg ikke kunne se den mere.

En voldsom eksplosion rystede luften, og en stråle af vand, damp, mudder og metalstumper røg højt op i vejret. Da kassen med Varmestrålen ramte vandet var det øjeblikkelig blevet forvandlet til damp. Et øjeblik efter kom en kæmpestor bølge, som en mudret tidevandsbølge men skoldende hed, fejende rundt om krumningen op ad floden. Jeg så folk kæmpe sig ind mod bredden og hørte svagt deres skrig og skrål gennem den syden og brølen som marsianerens fald havde fremkaldt.

Et øjeblik tog jeg mig ikke af varmen, jeg glemte selvopholdelsens åbenlyse nødvendighed. Jeg plaskede gennem det oprørte vand og skubbede en mand i sort til side, indtil jeg kunne se rundt om krumningen. En halv snes forladte både gyngede uden mål og med om på de urolige bølger. Jeg fik øje på den faldne marsboer nede ad floden; den lå tværs over floden med det meste under vand.

Tætte skyer af damp strømmede ud fra vraget og gennem de hvirvlende røgstrimer kunne jeg af og til svagt se de kæmpemæssige lemmer piske rundt i vandet og slynge plaskende stråler af mudder og skum op i luften. Tentaklerne svajede og slog om sig som levende arme, og bortset fra disse bevægelsers hjælpeløshed og formålsløshed, var det som om et såret væsen kæmpede for livet i bølgerne. Enorme strømme af rødbrun væske sprøjtede i larmende stød ud af maskinen.

Min opmærksomhed blev afledt fra dette syn ved en rasende hylen, som den tingest man kalder en sirene i vore fabriksbyer. En mand der stod i vand til knæene lige ved trækstien råbte et eller andet uhørligt til mig og pegede. Da jeg så mig tilbage opdagede jeg at de andre marsianere med kæmpemæssige skridt kom ned ad flodbredden fra Chertsey. Denne gang talte Sheppertons kanoner forgæves.

Jeg dukkede straks ned under vandet og idet jeg holdt vejret indtil enhver bevægelse blev en pine, tumlede jeg møjsommeligt af sted under overfladen så langt jeg kunne. Vandet var i oprør omkring mig og det blev hastigt varmere.

Da jeg et øjeblik løftede hovedet for at trække vejret og feje håret og vandet bort fra mine øjne, steg dampen op i en hvirvlende hvid tåge der først aldeles skjulte marsianerne. Larmen var øredøvende. Så så jeg dem svagt, kolossale grå skikkelser der forstørredes af tågen. De havde passeret mig og to af dem bøjede sig over de skummende, piskende rester af deres kammerat.

Den tredje og fjerde stod i vandet ved siden af ham, den ene omkring 200 meter fra mig, den anden nærmere Laleham. Varmestrålens frembringere svingede højt i luften og de hvislende stråler ramte ned til alle sider.

Luften var fuld af lyde, en øredøvende og forvirrende støj, marsianernes klirrende bulder, braget af sammenstyrtede huse, den dumpe lyd af træer, hegn, skure der brød i brand, og ildens knitren og brølen. Tyk sort røg vældede frem og blandedes med dampen fra floden, og som Varmestrålen jog frem og tilbage over Weybridge markeredes dens nedslag med hvidglødende glimt som straks veg for de glødende flammers røgfyldte dans. De nærmeste huse lå stadig urørte og afventede deres skæbne, åndeagtige, udviskede og blege i dampen, mens ilden bag dem sprang frem og tilbage.

Et øjeblik, måske, stod jeg dér i det næsten kogende vand der nåede mig til brystet, lamslået over min stilling, uden håb om at undslippe. Gennem dampen kunne jeg se folk som sammen med mig havde befundet sig i floden, stolpre gennem rørene op af floden, som små frøer der farer gennem græsset når et menneske nærmer sig, eller løbe frem og tilbage i største rædsel på trækstien.

Så kom de hvide glimt fra Varmestrålen pludselig springende hen mod mig. Husene sank sammen da dens berøring opløste dem og brød i brand; træerne forvandledes til ild med en brølen. Den flakkede op og ned ad trækstien og fortærede de mennesker der for omkring dér, og kom ned til vandkanten ikke halvtreds meter fra hvor jeg stod. Den fejede over floden til Shepperton, og i dens spor steg vandet til en kogende bølge kranset af skum. Jeg begyndte at gå ind mod bredden.

I næste øjeblik styrtede en uhyre bølge der var nær kogepunktet ind over mig. Jeg skreg højt, og Skoldet, halvblind, forpint, vaklede jeg gennem det boblende, hvislende vand mod bredden. Var jeg snublet, havde det været ude med mig. Jeg faldt hjælpeløs og fuldt synlig for marsianerne om på den brede, nøgne grusodde der markerer vinklen mellem Wey og Themsen. Jeg ventede intet andet end døden.

Jeg har en dunkel erindring om at en marsianers fod blev sat ned ikke tyve meter fra mit hoved og sank dybt ned i det løse grus og hvirvlede det til alle sider, og så løftedes igen; om en lang uvished, og så om at de fire bar resterne af deres kammerat mellem sig, først tydelige og så straks udviskede bag et røgslør, mens de i det uendelige, forekom det mig, trak sig tilbage over et kæmpestort område af flod og eng. Og så gik det ganske langsomt op for mig at jeg ved et mirakel var sluppet levende fra det.

13. Hvorledes jeg mødte præsten

Efter at have givet denne pludselige lektion i hvad de jordiske våben formåede, trak marsianerne sig tilbage til deres oprindelige stilling på Horsell fælled, og i deres hastværk, og belemret med resterne af deres knuste kammerat, overså de uden tvivl mange omstrejfende og betydningsløse ofre som jeg. Havde de ladt deres kammerat tilbage og fortsat deres fremstød, var der på det tidspunkt ikke andet mellem dem og London end batterier med tolvpundigere, og de ville afgjort have nået hovedstaden før efterretningen om deres komme; lige så pludseligt, frygteligt og ødelæggende ville deres komme have været, som det jordskælv der ødelagde Lissabon for hundrede år siden.

Men de havde ikke travlt. Cylinder på cylinder landede efter sin interplanetare flyvning, hvert døgn bragte dem forstærkninger. Og i mellemtiden arbejdede hærens og flådens overkommando, der nu til fulde forstod deres modstanderes umådelige kraft, med rasende energi. Hvert minut blev en ny kanon bragt i stilling, og inden mørket faldt på skjulte ethvert krat og enhver række forstadsvillaer på de kuperede skråninger omkring Kingston og Richmond en ventende sort munding. Og gennem det forkullede og øde område, måske i alt halvtreds kvadratkilometer, der omgav marsianernes lejr på Horsell fælled, gennem forkullede og ødelagte landsbyer blandt grønne træer, gennem de røgsværtede og rygende buegange der for blot en dag siden havde været fyrrekrat, kravlede de selvopofrende spejdere med de heliografer der snart skulle advare kanonererne om marsianernes ankomst. Men marsianerne forstod nu vort artilleris styrke og faren ved at menneskene kom for nær, og ikke ét menneske kom inden for halvanden kilometers afstand til nogen af cylindrene uden at bøde for det med sit liv.

Det så ud til at disse kæmper tilbragte den første del af eftermiddagen med at gå frem og tilbage og overføre alt fra den anden og den tredje cylinder – den anden på Addlestone golfbane og den tredje ved Pyrford – til deres oprindelige hul på Horsell fælled. Over dette, over den sværtede lyng og de ødelagte bygninger der strakte sig vidt og bredt til alle sider, blev én stående som vagtpost, mens resten forlod deres kæmpestore kampmaskiner og kravlede ned i hullet. De arbejdede ihærdigt dernede til langt ud på natten, og den tårnhøje søjle af tyk grøn røg der steg op derfra kunne ses fra højene omkring Merrow, og endog, siges det, fra Banstead og Epsoms højdedrag.

Og mens marsianerne bag mig således forberedte sig til deres næste udfald og menneskeheden foran mig samledes til slag, arbejdede jeg mig, med uendeligt møje og besvær, bort fra det brændende Weybridge’s ild og røg mod London.

Jeg så en forladt båd, meget lille og langt borte, der drev ned ad floden og jeg kastede de fleste af mine gennemvåde klæder og begav mig efter den og fik fat i den, og slap således bort fra denne ødelæggelse. Der var ingen årer i båden, men jeg padlede af sted så meget mine skoldede hænder tillod, ned ad floden mod Halliford og Walton; det gik meget langsommeligt og jeg kiggede mig hele tiden tilbage, som De vel vil kunne forstå. Jeg fulgte floden fordi jeg antog at vandet gav mig den største chance for at slippe væk hvis disse kæmper skulle vende tilbage.

Det hede vand fra marsianerens styrt drev ned ad floden sammen med mig så at jeg i over en kilometer dårligt kunne se bredden på nogen af siderne. Engang fik jeg dog øje på en række sorte skikkelser der skyndte sig over engene bort fra Weybridge. Halliford var fuldstændig forladt, så det ud til, og adskillige af husene ud mod floden stod i brand. Det var mærkeligt at se dette sted ligge helt fredeligt, helt øde, under den varme blå himmel, mens røgen og små flammer steg lige og i eftermiddagens hede. Aldrig før havde jeg set huse brænde uden et generende opløb omkring. Lidt længere fremme stod de tørre rør på bredden rygende og glødende og en stribe af ild avancerede støt hen over en endnu ikke slået græsmark inde i landet.

I lang tid drev jeg af sted, så forpint og træt var jeg efter de forfærdelige ting jeg havde været igennem, og så stærk var heden i vandet. Så fik frygten overtaget igen og jeg genoptog min padlen. Solen sved på min nøgne ryg. Endelig kom broen ved Walton til syne bag en krumning og min feber og svaghed fik overtaget over min frygt; jeg landede på bredden ved Middlesex og lagde mig, døden nær, ned i det høje græs. Jeg vil tro at klokken da var omkring fire eller fem. Jeg rejste mig snart op, gik måske en kilometer uden at møde et menneske, og lagde mig så ned igen i skyggen af en hæk. Jeg mener at kunne huske at jeg snakkede i vildelse under denne sidste kraftanstrengelse. Jeg var også meget tørstig, og fortrød bittert at jeg ikke havde drukket mere vand. Besynderligt nok var jeg vred på min kone; jeg kan ikke give nogen grund til det, bortset fra at mit afmægtige ønske om at nå til Leatherhead bekymrede mig over al måde.

Jeg husker ikke klart at præsten kom, så jeg har sandsynligvis døset. Jeg opdagede ham først som en skikkelse der sad i sodtilsmudsede skjorteærmer og med sit opadvendte glatbarberede ansigt stirrede på en svag flimren der dansede hen over himlen. Himlen var det man kalder en makrelhimmel, med række på række af svage dunagtige skyer som farvedes svagt af midsommerens solnedgang.

Jeg satte mig op og det brus denne bevægelse fremkaldte, fik ham til hastigt at se hen på mig.

„Har De noget vand?“ spurgte jeg brat.

Han rystede på hovedet.

„De har råbt på vand den sidste time,“ sagde han.

Et øjeblik tav vi begge og tog mål af hinanden. Jeg tør sige at han nok har syntes jeg var en ganske mærkværdig person, nøgen som jeg var bortset fra mine gennemblødte bukser og sokker, skoldet, og med ansigt og skuldre sværtede af røg. Hans ansigt var kønt men vegt, hans hage vigende, og hans hår lå i næsten hørgule krøller over hans lave pande; hans øjne var temmeligt store, lyseblå og stirrede udtryksløst frem for sig. Han talte usammenhængende og stirrede tomt bort fra mig.

„Hvad betyder det?“ sagde han. „Hvad betyder disse ting?“

Jeg stirrede på ham uden at svare.

Han slog ud med en spinkel hvid hånd og sagde næsten klynkende:

„Hvorfor får disse ting lov at ske? Hvad ondt har vi dog gjort? Morgengudstjenesten var forbi, jeg gik ud på vejene for at klare hjernen til eftermiddagen, og så – ild, jordskælv, død! Som var det Sodoma og Gomorra! Al vor gerning lagt øde, al vor gerning … Hvad er disse marsianere for nogen?“

„Hvad er vi for nogen?“ spurgte jeg og rømmede mig. Han knugede hænderne om sine knæ og vendte sig igen og så på mig. I måske et halvt minut stirrede han tavst på mig.

„jeg gik hen ad vejene for at klare hjernen,“ sagde han. „Og pludselig ild, jordskælv, død!“

Han sank tilbage i tavshed; hans hage var nu næsten sunket helt ned på knæene.

Lidt efter begyndte han at vifte med hånden:

„Al vor gerning – alle søndagsskolerne. Hvad har vi gjort – hvad har Weybridge gjort? Alt er væk – alt er ødelagt. Kirken! Vi genopbyggede den for kun tre år siden. Væk! – Fejet ud af tilværelsen! Hvorfor?“

Atter en pause, og så udbrød han igen som en forrykt: „Røgen fra dens brand vil for evigt stige op mod himlen!“ råbte han.

Hans øjne flammede, og han pegede med en tynd finger mod Weybridge.

På dette tidspunkt var jeg begyndt at tage mål af ham. Den frygtelige tragedie som han havde været indblandet i – det var tydeligt at han var flygtet fra Weybridge – havde drevet ham ud på sindssygens rand.

„Er vi langt fra Sunbury?“ sagde jeg i en saglig tone. „Hvad skal vi gøre?“ spurgte han. „Er disse væsner overalt? Er Jorden overgivet i deres hænder?“

„Er vi langt fra Sunbury?“

„Endnu i morges holdt jeg froprædiken … “

„Tingene har ændret sig,“ sagde jeg roligt. „De må holde hovedet koldt. Der er stadig håb.“

„Håb!“

„Ja, masser af håb – trods al denne ødelæggelse!“

Jeg begyndte at forklare hvordan jeg så på vores stilling. I begyndelsen hørte han efter, men efterhånden forandredes det interesserede udtryk i hans øjne sig til den tidligere tomme stirren og hans blik flakkede bort fra mig.

„Dette må være begyndelsen til enden,“ afbrød han mig,” „Enden! Herrens store og frygtelige dag! Da menneskene skal påkalde bjergene og klipperne falde på dem og skjule dem – skjule dem for Hans åsyn som sidder på tronen!“

Jeg begyndte at forstå situationen. Jeg holdt inde med min anstrengte ræsonneren, kom med besvær på benene og bøjede mig over ham og lagde en hånd på hans skulder.

„Vær en mand,“ sagde jeg. „De er skræmt fra vid og sans. Hvad nytter religionen hvis den falder sammen over for ulykken? Tænk på hvad jordskælv og oversvømmelser, krige og vulkaner tidligere har gjort mod mennesket. Troede De at Gud havde fritaget Weybridge? … Han er ikke nogen forsikringsmand, menneske.“

En tid lang sad han i dyb tavshed.

„Jamen, hvordan skal vi slippe væk?“ spurgte han pludselig. „De er usårlige, de er ubarmhjertige … “

„Hverken det ene eller, måske, det andet,“ svarede jeg. „Og jo mægtigere de er, des mere fornuftige og forsigtige burde vi være. En af dem blev dræbt derhenne for ikke tre timer siden.“

„Dræbt!“ sagde han og stirrede omkring sig. „Hvordan kan Guds tjenere dræbes?“

„Jeg så det ske,“ vedblev jeg. „Det er faldet i vor lod at tage det værste stød,“ sagde jeg, „og det er det hele.“

„Hvad er det for flimren på himlen?“ spurgte han brat. Jeg fortalte ham at det var heliografen der signalerede – at det var et tegn på menneskelig hjælp og anstrengelse på himlen.

„Vi står midt i det,“ sagde jeg, „selv om det ser roligt ud. Den flimren på himlen beretter om at uvejret trækker op. Derhenne, formoder jeg, har vi marsianerne, og mod London, hvor disse bakker rejser sig om Richmond og Kingston og træerne yder skjul, kastes der jordvolde op og opstilles kanoner. Snart vil marsianerne komme denne vej igen … “

Og mens jeg talte, sprang han op og standsede mig med en håndbevægelse.

„Hør!“ sagde han.

Fra bag de lave bakker på den anden side af floden lød det dumpe ekko af fjerne kanoner og en svag uhyggelig skrigen. Så blev alt stille. En oldenborre kom summende forbi os over hækken. Højt i vest hang den tiltagende måne utydelig og bleg, over røgen fra Weybridge og Shepperton og solnedgangens hede, ubevægelige pragt.

„Vi gør bedst i at følge denne sti,“ sagde jeg. „Mod nord.“

14.1 London

Min yngre bror var i London da marsianerne faldt ned ved Woking. Han var medicinsk student og forberedte sig til en forestående eksamen, og han hørte ikke noget om deres ankomst før lørdag morgen. Morgenaviserne lørdag indeholdt, foruden lange specialartikler om planeten Mars, om livet på planeterne og så videre, et kort og vagt formuleret telegram, der var så meget mere slående på grund af dets korthed.

Marsianerne havde, forskrækket over mængden der nærmede sig, dræbt et antal mennesker med en hurtigskydende kanon, således lød historien. Telegrammet sluttede med ordene: „Til trods for at marsianerne ser ud til at være meget store, har de endnu ikke bevæget sig op af det hul som de er faldet ned i, og de ser faktisk ud til at være ude af stand til det. Dette skyldes sandsynligvis Jordens relativt større tyngdekraft.“ Om dette sidste emne udtalte lederskribenterne sig meget opmuntrende.

Selvfølgelig var alle studenterne i manuduktørens biologiklasse, som min bror gik til den dag, stærk interesserede, men der var intet tegn på nogen usædvanlig ophidselse på gaderne. Eftermiddagsaviserne slog stumper af nyheder stort op med fede overskrifter. De havde ikke noget at berette udover troppebevægelserne omkring fælleden og at fyrreskovene mellem Woking og Weybridge brændte, indtil klokken otte. Så meddelte St James Gazette i en ekstra-ekstraudgave den nøgne kendsgerning at den telegrafiske forbindelse var blevet afbrudt. Dette mente man skyldtes at brændende fyrretræer var faldet ned over ledningerne. Man fik intet mere at vide om kampen den aften, den aften hvor jeg kørte til Leatherhead og tilbage igen.

Min bror følte sig ikke ængstelig for os, da han vidste fra beskrivelsen i aviserne at cylinderen lå over tre kilometer fra mit hus. Han besluttede sig til at tage ud til mig den aften for, som han siger, at se tingesterne inden de blev dræbt. Han sendte et telegram, som aldrig nåede mig, omkring klokken fire og tilbragte aftenen i en music-hall.

I London var der også lørdag nat tordenvejr og min bror kom til Waterloo i en drosche. På perronen hvorfra nattoget sædvanligvis afgår, fik han efter en tids venten at vide at man på grund af en ulykke ikke kunne komme til Woking den aften. Det var ham ikke muligt at erkyndige sig om ulykkens art; faktisk var jernbanepersonalet ikke helt klar over det på det tidspunkt. Der var kun ringe ophidselse på stationen, da tjenestemændene, der ikke vidste andet end at der var sket et brud på linjen mellem Byfleet og Woking Junction, sendte teatertogene, der sædvanligvis kørte over Woking, over Virginia Water og Guilford i stedet for. De havde travlt med at foretage de fornødne arrangementer for at ændre søndagens foreningsudflugter fra Southampton og Portsmouth. En natreporter, der antog min bror for trafikinspektøren, som han til en vis grad ligner, passede ham op og forsøgte at interviewe ham. Med undtagelse af jernbanepersonalet var der kun få der satte uheldet i forbindelse med marsianerne.

I en anden beretning om disse begivenheder har jeg læst at søndag morgen „var hele London i oprør over nyhederne fra Woking“. Faktisk var der intet der berettigede dette meget overdrevne udtryk. En masse mennesker i London hørte ikke om marsianerne før panikken mandag morgen. De der gjorde det, var nogen tid om at forstå alt hvad de hastigt sammensatte telegrammer i søndagsaviserne tilkendegav. Størstedelen af beboerne i London læser ikke søndagsaviser.

Desuden er den vanemæssige personlige sikkerhed så rodfæstet i londonerens sind og hårrejsende beretninger så dagligdags kost i aviserne, at de uden ængstelse kunne læse: „Omkring klokken syv i går aftes kom marsianerne ud af cylinderen. Dækket bag metalskjolde satte de sig i bevægelse og ødelagde fuldstændig Woking station med omliggende huse og oprev en hel bataljon af Cardigan-regimentet. De nærmere omstændigheder kendes ikke, Maxim-geværer har vist sig fuldstændig nytteløse mod deres rustning; feltkanonerne er blevet gjort ukampdygtige af dem. Et flyvende korps husarer er galoperet ind i Chertsey. Marsianerne bevæger sig tilsyneladende langsomt mod Chertsey eller Windsor. I West Surrey hersker stor uro, og der opkastes jordvolde for at standse deres fremmarch mod London.“ Således fremstillede Sunday Sun sagen, og en fiks og bemærkelsesværdig hurtigt fremkommende „rejsefører-artikel i Referee sammenlignede det hele med et menageri der pludselig er sluppet løs i en landsby.

Ingen i London kendte reelt noget til de pansrede marsianeres natur, og det var endnu den almindelige tro at disse uhyrer måtte være træge: „kravlende“, „besværligt krybende“ – sådanne udtryk forekom i næsten alle de første beretninger. Ingen af telegrammerne kunne være skrevet af et øjenvidne til deres fremmarch. Søndagsaviserne trykte særudgaver efterhånden som der kom flere nyheder, og nogle gjorde det endda selv om de ingen havde. Men der var praktisk taget ikke mere at fortælle læserne før sent på eftermiddagen, da myndighederne gav presseagenturerne de nyheder der var i deres besiddelse. Det blev fastslået at folk fra Walton og Weybridge og hele egnen deromkring strømmede ad vejene mod London, og det var alt.

Min bror gik den morgen i den kirke der hørte til hittebømshospitalet, stadig helt uvidende om hvad der var sket den foregående aften. Dér hørte han hentydninger til invasionen, og en særlig bøn for fred. Da han kom ud, købte han et nummer af Referee. Han blev forskrækket over nyhederne i det og gik igen hen til Waterloo station for at finde ud af om forbindelsen var blevet genoprettet. Omnibusser, vogne, cyklister og utallige fodgængere i deres bedste tøj syntes næppe at påvirkes af de mærkelige nyheder som avissælgerne udspredte. Folk var interesserede, og hvis de var ængstelige, var det kun på de lokale beboeres vegne. På stationen hørte han for første gang at banen til Windsor og Chertsey nu var afbrudt. Dragerne fortalte ham at man havde modtaget flere ejendommelige telegrammer fra stationerne i Byfleet og Chertsey, men de var pludselig hørt op. Min bror kunne ikke få ret mange præcise detaljer ud af dem. „Der kæmpes omkring Weybridge,“ var alt hvad de kunne meddele.

Toggangen var nu i høj grad forstyrret. En del mennesker som havde ventet på venner fra steder langs Sydvestbanen stod omkring stationen. En gråhåret gammel herre kom hen til min bror og skældte bittert ud på Sydvest-selskabet. „Det trænger til at blive afsløret,“ sagde han.

Et par tog ankom fra Richmond, Putney og Kingston med folk der var taget ud for at sejle og havde fundet sluserne lukket og en panikagtig fornemmelse i luften. En mand med blå og hvid blazer henvendte sig til min bror, fuld af mærkelige nyheder.

„Skarer af folk kører ind i Kingston i gig’er og kærrer og den slags, med kasser med værdigenstande og alt muligt,“ sagde han. „De kommer fra Molesey og Weybridge og Walton, og de siger at de har hørt kanontorden ved Chertsey, og at beredne soldater har sagt at de skulle se at komme væk i en fart for marsianerne kommer. Vi hørte kanonskud ved Hampton Court station, men vi troede det var torden. Hvad pokker betyder det alt sammen. Marsianerne kan jo ikke komme ud af deres hul, vel?“

Min bror kunne ikke svare på det.

Bagefter opdagede han at den vage angstfølelse havde bredt sig til passagererne i undergrundsbanen, og at de der var taget på søndagstur til de sydvestlige „åndehuller“ – Barnes, Wimbledon, Richmond Park, Kew, og så videre – begyndte at vende hjem usædvanligt tidligt, men ikke et menneske havde andet end et vagt forlydende at berette. Alle der var ansat på endestationen syntes at være irritable.

Omkring klokken fem blev den mængde der havde samlet sig på stationen umådeligt ophidset ved at se at man åbnede den forbindelseslinje mellem de sydøstlige og sydvestlige stationer, som næsten konstant er lukket, for at lade blokvogne med kæmpestore kanoner og vogne propfyldte med soldater passerere. Det var de kanoner der blev bragt op fra Woolwich og Ghatham for at dække Kingston. Man udvekslede spøgefuldheder: „I bli’r ædt!“ „Vi er dyretæmmerne!“ og så videre. Lidt efter kom en politipatrulje ind på stationen og begyndte at rydde perronerne for mennesker, og min bror gik igen ud på gaden.

Kirkeklokkerne ringede til aftenandagt, og en afdeling frelserpiger kom syngende ned ad Waterloo Road. På broen stod nogle dagdrivere og kiggede på et mærkeligt brunt skum der kom drivende ned ad strømmen i flager. Solen var netop ved at gå ned, og Urtårnet og Parlamentet tegnede sig mod den fredeligste himmel man overhovedet kan forestille sig, en himmel af guld med lange tværstriber af rødviolette skyer. Man talte om et lig der var flydt forbi. En af mændene, reservesoldat sagde han, han var, fortalte min bror at han havde set en heliograf blinke i vest.

På Wellington Street mødte min bror et par firskårne fyre som lige var kommet løbende fra Fleet Street med endnu våde aviser og grelle plakater. „Frygtelig katastrofe!“ vrælede de til hinanden ned ad Wellington Street. „Kamp ved Weybridge! Fuldstændig beretning! Marsianerne drevet tilbage! London menes truet!“ Han måtte give tre pence for et nummer af den avis.

Da, og først da, forstod han noget af hvad det var for en enorm magt disse rædselsfulde uhyrer besad. Han fik at vide at de ikke kun var en håndfuld små, træge væsner, men at de var hjerner der dirigerede mægtige mekaniske kroppe og at de kunne bevæge sig hurtigt og slå til med en sådan kraft at selv de mægtigste kanoner ikke kunne holde stand imod dem.

De blev beskrevet som „kæmpestore edderkoppelignende maskiner, næsten hundrede fod høje, med en fart som et eksprestog, og i stand til at udsende en stråle med umådelig hede“. Skjulte batterier, der mest bestod af feltkanoner, var blevet anbragt i egnen omkring Horsell fælled, og især mellem Woking-distriktet og London. Fem af maskinerne var blevet set på vej mod Themsen og en af dem var ved et rent held blevet ødelagt. I de andre tilfælde havde granaterne forfejlet deres mål, og batterierne var straks blevet udslettet af Varmestrålerne. Man nævnte store tab af soldater, men telegrammets tone var optimistisk.

Marsianerne var blevet drevet tilbage; de var ikke usårlige. De havde igen trukket sig tilbage til den trekant deres cylindre dannede, i cirklen om Woking. Signalører med heliografer trængte sig ind på dem fra alle sider. Kanoner blev hastigt overført fra Windsor, Portsmouth, Aldershot, Woolwich – ja, selv fra nord; blandt andet langtrækkende kanoner på fem og halvfems tons fra Woolwich. Alt i alt var der anbragt, eller ved at blive anbragt, et hundrede og seksten, der hovedsagelig dækkede London. Aldrig før havde der i England været en så uhyre eller hastig sammentrækning af militærmateriel.

Alle yderligere cylindre der måtte falde, håbede man at kunne ødelægge omgående med brisant sprængstof, som i al hast blev fabrikeret og omdelt. Uden tvivl, fortsatte beretningen, var situationen en af de mærkeligste og alvorligste, men man formanede offentligheden til at undgå og modvirke panik. Uden tvivl var marsianerne yderst mærkværdige og frygtindgydende, men der kunne i det højeste være tyve af dem mod vore millioner.

Myndighederne havde grund til at antage at der, at dømme efter cylindrenes størrelse, højst kunne være fem i hver cylinder – femten i alt. Og én havde man i det mindste gjort det af med – måske flere. Offentligheden skulle blive advaret i god tid om en fare skulle nærme sig, og der ville blive foretaget udførlige forholdsregler for at beskytte beboerne i de truede sydvestlige forstæder. Og således sluttede denne skinproklamation, med gentagne forsikringer om at London var i sikkerhed o g at myndighederne nok skulle klare vanskelighederne.

Dette stod trykt med mægtige typer, og var så frisk at sværten stadig var våd, og der havde ikke været tid til at tilføje nogen kommentar. Det var underligt, sagde min bror, at se hvor hensynsløst avisens andre artikler var blevet hakket over og fjernet for at give plads til dette.

Hele vejen ned ad Wellington Street kunne man se folk der bredte de lyserøde ark ud og læste dem, og the Strand blev pludselig fyldt med larm da en hær af gadesælgere fulgte efter disse foregangsmænd. Folk kom kravlende ned ad busser for at sikre sig et nummer. Disse nyheder gjorde visselig folk ophidsede, hvor apatiske de end havde været tidligere. Skodderne for en kortbutik i the Strand blev taget ned, sagde min bror, og inden for vinduet kunne man se en mand i søndagsklæder, endog med citrongule handsker, der hastigt hængte kort over Surrey op på ruden.

Da min bror, med avisen i hånden, gik ned ad the Strand til Trafalgar Square, så han nogle af flygtningene fra West Surrey. Der var en mand der kørte en kærre af den slags grønthandlere bruger og hans kone og to børn og nogle møbler. Han kom kørende fra Westminster Bridge, og tæt bag ham kom en høvogn med en fem-seks velklædte mennesker og nogle kasser og bylter. Disse menneskers ansigter var hærgede, og hele deres udseende stod i påfaldende kontrast til de søndagsklædte folk i omnibusserne. Folk i elegante dragter kiggede nysgerrigt på dem fra droscher. De standsede ved pladsen som om de ikke vidste hvad vej de skulle køre, og til sidst kørte de østpå ad the Strand. Et stykke efter disse kom en mand i arbejdstøj kørende på en af disse gammeldags tricykler med et lille forhjul. Han var snavset og hvid i ansigtet.

Min bror drejede ned mod Victoria, og mødte en del af den slags mennesker. Han havde en vag idé om at han måske ville få øje på mig. Han bemærkede at der var usædvanligt mange betjente til at regulere trafikken. Nogle af flygtningene udvekslede nyheder med folkene i omnibusserne. En erklærede at han havde set marsboerne. „Dampkedler på stylter, siger jeg Dem, som vandrer af sted som mennesker.“ De fleste af dem var ophidsede og oplivede af deres mærkelige oplevelse.

På den anden side af Victoria havde beværtningerne en livlig omsætning på grund af disse nyankomne. På alle gadehjørner stod der grupper af folk og læste aviser og snakkede ophidset sammen eller stirrede på disse usædvanlige søndagsgæster. Efterhånden som det blev mørkt så det ud til at der kom flere og flere, indtil gaderne efter min brors sigende var som Epsom High Street på en derby-dag. Min bror henvendte sig til flere af disse flygtninge og fik utilfredsstillende svar af de fleste.

Ingen af dem kunne fortælle ham noget nyt om Woking bortset fra en mand der forsikrede ham at Woking var blevet fuldstændig ødelagt den foregående aften.

„Jeg kom fra Byfleet,“ sagde han. „Tidligt om morgenen kom en mand på cykel derigennem og løb fra dør til dør og rådede os til at komme væk. Så kom der soldater. Vi gik ud for at se efter og der var røgskyer mod syd – ikke andet end røg, og ikke et menneske kom derfra. Så hørte vi kanonerne ved, Chertsey, og folk begyndte at komme fra Weybridge. Så låsede jeg mit hus og tog af sted.“

På det tidspunkt havde folk på gaden en stærk opfattelse af at myndighederne havde forsømt deres pligt ved ikke at skaffe sig af med disse indtrængende uden al denne ulejlighed.

Omkring klokken otte kunne man tydeligt høre larmen af drønende skud overalt i det sydlige London. Min bror kunne ikke høre det i hovedgaderne på grund af trafikken, men da han gik gennem de rolige sidegader til floden kunne han ganske klart skelne den.

Han vendte tilbage fra Westminster til sin lejlighed i nærheden af Regent’s Park ved totiden. Han var nu meget ængstelig for mig og foruroliget over ulykkens åbenbare størrelsesorden. Hans tanker havde, ganske som mine havde det om lørdagen, en tendens til at beskæftige sig med militære detaljer. Han tænkte på alle disse tavse, afventende kanoner, på den pludseligt nomadiske egn; han prøvede at forestille sig „dampkedler på stylter“ der var hundrede fod høje.

Der kom et par vognladninger flygtninge gennem Oxford Street og adskillige ad Marylebone Road, men så langsomt spredtes nyhederne at Regent Street og Portland Road var fulde af deres sædvanlige søndagsaftenspadserende, om end de snakkede sammen i grupper, og langs udkanten af Regent’s Park var der lige så mange tavse par der „gik sammen“ under de spredte gaslygter som der altid havde været. Aftenen var varm og stille og en smule trykkende; lyden af kanonerne fortsatte uregelmæssigt og efter midnat så det ud som om der var fladelyn i syd.

Han læste og genlæste avisen og frygtede at det værste skulle være hændt mig. Han var urolig, og efter aftensmaden strejfede han igen formålsløst omkring. Han vendte tilbage og forsøgte forgæves at bortlede sin opmærksomhed med sine eksamensnotater. Han gik i seng lidt over midnat og vækkedes af nogle uhyggelige drømme ud på de små timer mandag morgen ved lyden af dørhammere, løbende fodtrin på gaden, fjern trommen og en øredøvende klokkeringning. Et rødt genskær dansede hen over loftet. Et øje blik lå han forbavset og spekulerede på om det var blevet dag eller verden var blevet sindssyg. Så sprang han ud af sengen og løb hen til vinduet.

Hans værelse lå på kvisten og da han stak hovedet ud løb der oppe og nede ad gaden en halv snes ekkoer af hans vindues smæld og hoveder der på alle mulige måder var præget af natten dukkede frem. Man råbte spørgsmål frem og tilbage. „De kommer!“ skreg en politibetjent og hamrede på døren. „Marsianerne kommer!“ Og så skyndte han sig hen til den næste dør.

Larmen af trommer og trompeter lød fra Albany Streetkasernen, og hver eneste kirke inden for hørevidde havde travlt med at rive folk ud af søvnen med voldsomt uenige stormklokker. Man hørte hvorledes dørene blev åbnet og i husene overfor forvandledes vinduerne hastigt fra mørke til gule lysfelter.

Op ad gaden kom en lukket vogn i fuld galop; støjen begyndte brat ved hjørnet og steg til en øredøvende raslen under vinduet og døede langsomt bort i det fjerne. Tæt bag denne kom en flok droscher, forløberne for en lang procession af køretøjer på flugt, der næsten alle kørte i retning af Chalk Farm station hvor de nordvestlige særtog tog mod gods i stedet for at komme ned ad skråningen til Euston.

I lang tid stirrede min bror ud ad vinduet ganske forbløffet og så betjentene hamre på dør efter dør og aflevere deres uforståelige budskab. Så gik døren bag ham op og den mand der boede til leje på den anden side af gangen kom ind kun iført skjorte, bukser og tøfler og med selerne hængende ned og håret uredt.

„Hvad fanden er dét?“ spurgte han. „En ildebrand? Det var da et helvedes spektakel!“

De stak begge hovedet ud ad vinduet og anstrengte sig for at høre hvad betjentene råbte. Folk kom ud fra sidegaderne og stod i flokke på hjørnet og snakkede sammen.

„Hvad fanden er der egentlig i vejen?“ sagde min brors medlogerende.

Min bror svarede vagt og begyndte at klæde sig på, mens han rendte hen til vinduet med hvert klædningsstykke for ikke at gå glip af noget af den voksende ophidselse på gaden. Og snart kom der folk der solgte usædvanligt tidlige aviser, skrålende hen ad gaden:

„London i fare for at blive kvalt! Forsvarsstillingerne ved Kingston og Richmond indtaget! Frygtelig massakre i Themsdalen!“

Og overalt omkring ham – i værelserne nedenunder, i husene på begge sider og på den modsatte side af gaden og bagved i Park Terraces og i hundreder af andre gader i den del af Marylebone, og Westbourne Park-distriktet og St Paneras, og mod vest og nord i Kilburn og St John’s Wood og Hampstead, og mod øst i Shoreditch og Highbury og Haggerton og Hoxton, ja, faktisk i hele det uhyre London fra Ealing til East Ham – gned folk deres øjne og åbnede vinduerne og stirrede ud og stillede ørkesløse spørgsmål, og klædte sig hastigt på da det første vindpust af Frygtens kommende uvejr blæste gennem gaderne. Det var begyndelsen til den store panik. London, der søndag aften var gået i seng sløv og dorsk, vågnede ud på de små timer mandag morgen med en levende fornemmelse af at være i fare.

Da min bror ikke fra sit vindue var i stand til at få at vide hvad der var sket, gik han ned og ud på gaden, netop som himlen mellem husenes gavle farvedes lyserød af det tidlige daggry. De flygtende mennesker til fods og i køretøjer blev flere og flere for hvert øjeblik. „Sort røg!“ hørte han folk råbe, og så igen „Sort røg!“ Det var umuligt ikke at blive smittet af en så enstemmig frygt. Mens min bror tøvede på dørtrinet så han endnu en avissælger komme hen mod sig og fik sig straks en avis. Manden løb bort sammen med de andre og solgte sine aviser mens han flygtede for en shilling stykket – en grotesk blanding af profit og panik.

Og i denne avis læste min bror det katastrofale telegram fra den øverstkommanderende:

„Marsianerne er i stand til at udsende mægtige skyer af sort og gifig damp ved hjælp af raketter. De har udslettet vore batterier, ødelagt Richmond, Kingston og Wimbledon og trænger langsomt frem mod London, idet de ødelægger alt på deres vej. Det er umuligt at standse dem. Kun ved øjeblikkelig flugt kan man redde sig fra den Sorte Røg.“

Det var alt, men det var nok. Hele den seks millioner store bys befolkning var i oprør, løbende, strømmende af sted; snart ville den en masse strømme nordpå.

„Sort røg!“ skreg stemmerne. „Ild!“

Klokkerne fra den nærliggende kirke larmede forvirret, en kærre som blev skødesløst kørt, knustes til akkompagnement af skrig og forbandelser mod vandtruget oppe i gaden. Sygelige gule lys bevægedes frem og tilbage i husene og nogle af de forbipasserende droscher kørte af sted med lygter der ikke var slukkede. Og ovenover blev daggryet lysere, klart og roligt og stille.

Han hørte fodtrin løbe frem og tilbage i værelserne og op og ned ad trappen bag ham. Hans værtinde kom hen til døren, klædt i morgenkåbe og sjal; hendes mand kom råbende bagefter.

Da min bror begyndte at indse betydningen af alle disse ting, vendte han hurtigt tilbage til sit eget værelse og stak alle sine rede penge – alt i alt en halv snes pund – i lommen og gik igen ud på gaden.

15. Hvad der var sket i Surrey

Mens præsten havde siddet og snakket så vildt til mig under hækken på de flade enge i nærheden af Halliford, og mens min bror stod og så de flygtende strømme over Westminster Bridge, havde marsianerne genoptaget deres angreb. Så vidt man kan konstatere udfra de modstridende beretninger der er kommet frem, blev de fleste af dem i hullet på Horsell fælled indtil klokken ni den aften, travlt beskæftiget med nogle forberedelser der udsendte vældige masser af grøn røg.

Men tre var der ganske sikkert der kom ud ved ottetiden og langsomt og forsigtigt drog frem gennem Byfleet og Pyrford mod Ripley og Weybridge, hvor man fra de ventende batterier kunne se dem mod den nedgående sol. Disse marsianere gik ikke frem i sluttet trop men på en linje med måske et par kilometer imellem sig. De kommunikerede med hinanden ved hjælp af sirenelignende hyl, der løb op og ned ad skalaen fra den ene tone til den anden.

Det var denne hylen og kanonskuddene ved Ripley og St George’s Hill vi havde hørt ved Upper Halliford. Kanonererne ved Ripley, der var uerfarne frivillige artillerister som aldrig burde have været anbragt på en sådan post, affyrede én vild, overilet, virkningsløs salve, og styrtede af sted til fods og til hest gennem den forladte landsby, og marsianeren skrævede i ophøjet ro hen over deres kanoner uden at bruge sin Varmestråle, trådte varsomt mellem dem og kom foran dem, og kom således uventet over kanonerne i Painshill Park som han ødelagde.

Mændene på St George’s Hill blev imidlertid bedre ledet eller også var de af bedre støbning. Skjult som de var af en fyrreskov ser det ud til at de kom ganske bag på den marsianer der var nærmest ved dem. De indstillede deres kanoner så roligt som havde de været på omtrent tusind meters afstand.

Granaterne eksploderede overalt omkring marsianeren og de så ham gå et par skridt frem, vakle og falde. Alle jublede højt og kanonerne blev ladt igen med feberagtig hast. Den fældede marsianer udstødte en langtrukken tuden, og øjeblikkelig svarede en anden skinnende kæmpe og kom til syne over træerne mod syd. Det så ud til at et af trefodens ben var blevet knust af en af granaterne. Hele den anden salve fløj langt forbi marsianeren på jorden og samtidig rettede begge hans kammerater deres Varmestråler mod batteriet. Ammunitionen eksploderede, alle fyrretræerne omkring kanonerne brød i ét nu i brand, og kun et par af mændene der allerede i løb var på vej over bakkens top undslap.

Derefter lod det til at de tre holdt rådslagning og standsede, og spejderne som holdt øje med dem, meddeler at de blev stående helt ubevægelige i den næste halve time. Den marsianer som var blevet væltet, kravlede møjsommeligt ud af sin hætte, en lille brun skikkelse der på den afstand på en mærkelig måde mindede om en bladlus, og gav sig tilsyneladende til at reparere sin maskine. Ved nitiden var han færdig, for da sås hans munkehætte over træerne igen.

Et par minutter over ni den aften sluttede fire andre marsianere der hver bar et tykt sort rør, sig til disse tre vagtposter. Et lignende rør blev rakt til de tre og de syv spredte sig med lige stor afstand i en bue mellem St George’s Hill, Weybridge og landsbyen Send, sydvest for Ripley. En halv snes raketter fløj op fra bakkerne foran dem så snart de begyndte at bevæge sig, og advarede de ventende batterier ved Ditton og Esher. Samtidig gik fire andre af deres krigsmaskiner, ligeledes bevæbnede med rør, over floden og to af dem, der tegnede sig sort mod den vestlige himmel, så jeg og præsten da vi trætte og udmattede skyndte os hen ad den vej der løber mod nord ud af Halliford. Det så ud for os som om de bevægede sig på en sky, for en mælkeagtig tåge lå hen over markerne og skjulte den nederste tredjedel af dem.

Ved dette syn gav præsten et halvkvalt skrig fra sig og begyndte at løbe; men jeg vidste at det ikke nyttede noget at løbe fra en marsianer, og jeg drejede af fra vejen og kravlede gennem dugvåde nælder og brombær ned i den brede grøft ved vejsiden. Han så sig tilbage, så hvad jeg gjorde, og vendte om og kom hen til mig.

De to marsianere standsede, den nærmeste stod med front mod Sunbury, den anden tegnede sig som en utydelig grå tåge mod aftenstjernen ovre mod Staines.

Marsianernes lejlighedsvise hylen var ophørt; de indtog deres stillinger i en kæmpestor bue uden om deres cylindre i fuldkommen tavshed. Det var en halvmåne med atten kilometer mellem sine to horn. Aldrig siden opfindelsen af krudtet har begyndelsen til et slag været så stille. For os og for en iagttager ved Ripley ville det have set ud på nøjagtig samme måde – marsianerne syntes ene at beherske den mørke nat, der kun oplystes af den spinkle måne, stjernerne, genskæret af solnedgangen og det rødlige skær fra St George’s Hill og skovene ved Painshill.

Men overalt, ved Staines, Hounslow, Ditton, Esher, Ockham, bag bakker og skove syd for floden, og over de flade enge nord for den, hvor en gruppe træer eller landsbyhuse gav tilstrækkelig dækning, stod kanonerne og ventede, rettet mod denne bue. Signalraketterne eksploderede og deres gnister regnede ned gennem natten og forsvandt, og stemningen ved alle disse ventende batterier blev til en anspændt forventning. Så snart marsianerne gik frem i ildlinjen ville disse ubevægelige sorte skikkelser, disse kanoner der skinnede så mørkt i den lyse nat, eksplodere i en tordnende, rasende kamp.

Uden tvivl var den tanke der lå øverst i tusinder af disse vågende sind, som den lå øverst i mit, spørgsmålet om hvor meget de forstod af os. Forstod de at vi med vore millioner var organiserede, disciplinerede, samarbejdede? Eller fortolkede de vore kanonsalver, vore granaters pludselige stik, vor stadige belejring af deres lejr, som vi ville fortolke det rasende samdrægtige anfald fra bier hvis kube vi har forstyrret? Drømte de om at de kunne udrydde os? ( På det tidspunkt var der ingen der vidste hvilken slags føde de havde behov for). Hundreder af den slags spørgsmål hvirvlede rundt i mit hoved mens jeg betragtede omridset af den mægtige vagtpost. Og i baghovedet lå bevidstheden om alle de mægtige ukendte og skjulte styrker i nærheden af London. Havde de mon lavet faldgruber? Var krudtmøllerne ved Hounslow gjort rede som fælder? Ville londonerne have mod og mandshjerte til at skabe et større Moskva af deres mægtige husområde?

Efter hvad der forekom os en endeløs tid, som vi lå dér sammenkrøbet og stirrede ud gennem hækken, lød der en lyd som fra affyringen af en fjern kanon. En anden nærmere ved, og endnu én. Og så løftede marsianeren ved siden af os sit rør højt op i luften og affyrede det som en kanon, med et dumpt brag der fik jorden til at ryste. Marsianeren ovre mod Staines fulgte ham. Der kom intet glimt, ingen røg, alene den dumpe detonation.

Jeg var så ophidset ved at se disse tunge minutskud der fulgte efter hinanden at jeg ganske glemte min personlige sikkerhed og mine skoldede hænder og kravlede op i hækken for at kigge over mod Sunbury. Idet jeg gjorde det, lød det næste knald og et stort projektil for hen over hovedet på mig mod Hounslow. Jeg forventede i det mindste at se røg eller ild eller et eller andet tegn på dets affyring. Men alt hvad jeg så, var den dybblå himmel over mig, med en enlig stjerne, og den hvide tåge der bredte sig vidt og bredt over jorden. Og der havde ikke lydt noget brag, ingen tilsvarende eksplosion. Stilheden var genoprettet; det ene minut blev til tre.

„Hvad er der sket?“ sagde præsten og rejste sig op ved siden af mig.

„Guderne må vide det!“ sagde jeg.

En flagermus tumlede forbi og forsvandt. I det fjerne begyndte en forvirret råben, og holdt så op igen. Jeg så igen hen på marsianeren, og opdagede at han gik østpå langs flodbredden, med hastige rullende bevægelser.

Hvert øjeblik ventede jeg at ilden fra et eller andet skjult batteri skulle regne imod ham; men aftenstilheden blev ikke brudt. Marsianernes skikkelse blev mindre og mindre og snart var han opslugt af tågen og den frembrydende nat. Drevet af samme indskydelse kravlede vi højere op. Ovre mod Sunbury så vi en mørk genstand, som var der pludselig dukket en kegleformet høj op dér, som skjulte landet bagved for os; og så så vi, længere borte, på den anden side af floden, en lignende top over Walton. Disse bakkelignende former blev lavere og bredere for øjnene af os.

En pludselig idé fik mig til at stirre mod nord, og dér så jeg at en tredje af disse tågede sorte bjergtoppe havde rejst sig.

Alt var pludselig blevet meget stille. Langt borte mod sydøst hørte vi marsianerne tude til hinanden gennem stilheden, og så dirrede luften igen af deres kanoners fjerne brag. Men det jordiske artilleri svarede ikke igen.

På det tidspunkt var der ingen af os der kunne forstå disse ting; men senere fik jeg forklaringen på disse ildevarslende bjergtoppe der samlede sig i tusmørket. Alle marsianerne der stod i den bue jeg har beskrevet, havde på et eller andet signal ved hjælp af det kanonlignende rør han bar, affyret en kæmpestor dåse over hvad der nu tilfældigvis befandt sig foran ham af bakker, krat, hussamlinger, eller andre mulige skjul for kanoner. Nogle affyrede kun én, nogle to, som det var tilfældet med ham vi havde set; ham ved Ripley siges at have affyret ikke færre end fem på det tidspunkt. Disse dåser knustes når de faldt til jorden – de eksploderede ikke – og udsendte øjeblikkelig en enorm masse blæksort damp, der rullede og snoede sig op i en kæmpestor og ibenholtssort cumulussky, en gasagtig høj der sank sammen og langsomt bredte sig over den omgivende egn. Og berøring med denne damp, indåndingen af dens stikkende luft, var døden for alt levende.

Den var tung, denne damp, tungere end den tætteste røg, således at den efter sin første voldsomme fremvælden og udstrømmen som følge af nedslaget, sank ned gennem luften og strømmede hen over jorden på en måde der snarere var væskeagtig end gasagtig; den gik uden om højene og strømmede ind i dalene og grøfterne og vandløbene, akkurat som jeg har hørt kulsyren der strømmer op af vulkanske kløfter har for vane at gøre. Og hvor det kom i forbindelse med vand opstod der en eller anden kemisk reaktion så overfladen øjeblikkelig dækkedes af et pulveragtigt skum der langsomt sank ned og gav plads for mere. Skummet var fuldstændig uopløseligt, og når man betænker gassens øjeblikkelige virkning er det mærkeligt at man kunne drikke vandet det var sivet igennem uden ringeste mén. Dampen spredte sig ikke som en almindelig gas ville gøre. Den hang sammen i klumper og flød langsomt ned over skråningerne og lod sig kun modstræbende føre med af vinden, og meget langsomt indgik den forbindelse med tågen og luftens fugtighed og sank til jorden i form af støv. Bortset fra hvad angår et ukendt element der viser sig ved en gruppe på fire linjer i den blå ende af spektret, er vi stadig fuldstændig uvidende om dette stofs natur.

Når først den voldsomme frembølgen i forbindelse med dens spredning var forbi, hang den sorte røg selv før sin bundfældelse så tæt nede ved jorden at der halvtreds fod oppe i luften, på tagene og i de øverste etager i høje huse, var en chance for helt at undgå dens gift, således som det bevistes allerede samme aften i Street Cobham og Ditton.

Den mand der undslap fra førnævnte sted fortæller hvor mærkeligt det så ud når røgen i ringe rullede ud overalt, og hvordan han kiggede ned fra kirkespiret og så landsbyens huse rejse sig som spøgelser af det blæksorte intet. Han blev der i halvanden dag, træt, sulten og svedet af solen. Jorden under den blå himmel så ud som om der var bredt sort fløjl ud over den, med de fjerne høje grønne træer, og senere dukkede sortklædte buske og porte, lader, udhuse og mure hist og hér op i sollyset.

Men det var i Street Cobham, hvor den sorte damp fik lov at ligge indtil den sank til jorden af sig selv. Som regel rensede marsianerne luften igen når den havde gjort sin . virkning, ved at vade ind i den og rette en strøm af damp mod den.

Det gjorde de med tågebankerne i nærheden af os, hvilket vi i stjernelyset så fra vinduet af et forladt hus i Upper Halliford som vi var gået tilbage til. Derfra kunne vi se lyskasterne på Richmond Hill og Kingston Hill feje frem og tilbage, og ved ellevetiden klirrede vinduet, og vi hørte lyden fra de mægtige belejringskanoner der var blevet bragt i stilling dér. Disse fortsatte uregelmæssigt i et kvarters tid med at sende skud på lykke og fromme mod de usynlige marsianere ved Hampton og Ditton, og så forsvandt de svage stråler fra det elektriske lys og erstattedes af et klart rødt skær.

Så faldt den fjerde cylinder – en strålende grøn meteor – ned i Bushey Park, som jeg senere fik at vide. Inden kanonerne på bakkedragene ved Richmond og Kingston begyndte, lød der en ujævn kanonade langt borte mod sydvest. Jeg tror den kom fra kanoner der blev affyret på bedste beskub inden den sorte damp lagde sig over kanonererne.

Således spredte marsianerne denne mærkelige, kvælende røg ud over egnen omkring London, så metodisk som mennesker ryger en hvepserede ud. Halvmånens horn gled langsomt fra hinanden indtil de til sidst dannede en linje fra Hanwell til Coombe og Malden. Hele natten igennem rykkede deres ødelæggende rør frem. Ikke en eneste gang, efter at marsianerne ved St George’s Hill var blevet bragt til fald, gav de artilleriet skygge af chance over for dem. Overalt hvor der var mulighed for at der var opstillet skjulte kanoner mod dem, blev en ny dåse med den sorte damp affyret, og hvor kanonerne var opstillet frit synlige bragte de Varmestrålen i anvendelse.

Ved midnat kastede de flammende træer på skråningerne ved Richmond Park, og skæret fra Kingston Hill, deres lys hen over et helt væv af sort røg, der udviskede hele Themsdalen og strakte sig så langt øjet kunne se. Og gennem dette vadede to marsianere langsomt af sted og sendte deres hvislende dampstråler snart til den ene, snart til den anden side.

Marsianerne sparede på Varmestrålen den nat, enten fordi de kun havde et begrænset lager af materialer til at frembringe den, eller fordi de ikke ønskede at ødelægge landet, men kun at knuse og underkue den modstand de havde vakt. Det sidstnævnte mål havde de afgjort held med. Søndag nat var det slut med organiseret modstand mod deres fremtrængen. Efter dette kunne ingen menneskeflok modstå dem, så håbløs var dette foretagende. Selv besætningen på torpedobådene og destroyerne der havde bragt deres hurtigskydende kanoner op ad Themsen, nægtede at standse, gjorde mytteri, og sejlede ned ad floden igen. Den eneste angrebsform menneskene vovede efter denne nat var udlæggelsen af miner og fælder, og selv hér arbejdede de med desperat og krampagtig energi.

Man behøver blot at forestille sig hvilken skæbne der havde ramt de batterier ved Esher, der ventede så anspændt i tusmørket, så godt man kan. Af overlevende var der ingen. Man kan se for sig det ordnede venten, de raske og årvågne officerer, kanonererne der var parat, ammunitionen der var stablet op inden for rækkevidde, ammunitionsmændene med deres heste og vogne, flokkene af civile tilskuere der stod så nær som de fik lov til, aftenens stilhed; ambulancerne og hospitalsteltene med de forbrændte og sårede fra Weybridge; så det dumpe brag fra de skud marsianerne affyrede, og det kluntede projektil der hvirvlede hen over træer og huse og knustes på markerne ved siden af.

Man kan også forestille sig hvordan opmærksomheden pludselig rettedes et andet sted hen, den sorte røg der hastigt bugnede og væltede ud, kom hovedkulds hen mod dem, tårnede sig højt op i luften, forvandlede tusmørket til håndgribeligt mørke, en besynderlig og frygtelig modstander af luft der stormede hen mod sine ofre, mennesker og heste nær den som skimtedes svagt, løbende, skrigende, pludseligt faldende, råb af skræk, kanonerne der brat blev forladt, mennesker der vred sig i kvælning på jorden, og så den hurtige udfladning af den uigennemsigtige røgkegle. Og så, nat og udslettelse – intet uden en tavs masse af uigennemtrængelig røg der lagde sig skjulende over sine dræbte.

Inden dagen gryede, strømmede dampen gennem Richmonds gader, og den smuldrende statsmagt var med en sidste hendøende kraftanstrengelse ved at bringe Londons befolkning til at forstå at flugt var nødvendig.

16. Flugten fra London

Så De vil forstå den brusende bølge af frygt der fejede gennem den største by i verden netop som dagen begyndte at gry mandag morgen – den flugtstrøm der hastigt blev til en flodbølge der piskede i skummende forvirring om jernbanestationerne, dæmmedes op under frygtelige kampe ved skibene på Themsen, og ad enhver farbar vej styrtede af sted mod nord og øst. Ved titiden var politiorganisationen, og ved middagstid selv jembanesystemet ved at miste deres fasthed, mistede deres form og effektivitet, smeltede, opblødtes, og flød til sidst sammen med den sociale opløsning.

Alle jernbanelinjerne nord for Themsen og Sydøst-selskabet i Cannon Street var blevet varskoet ved midnat om søndagen, og togene var ved at fyldes, og folk kæmpede som vilde for en ståplads i vognene, allerede klokken to. Ved tretiden blev folk trampet til døde helt ude i Bishopsgate Street; et par hundrede meter eller mere fra Liverpool Street station blev der affyret pistoler, folk blev stukket ned, og de betjente der var bleve sendt ud for at dirigere trafikken, var så udmattede og rasende at de smadrede hovedet på de mennesker de var sendt ud for at beskytte.

Og mens dagen skred frem og lokoraotivførerne og fyrbøderne nægtede at vende tilbage til London, drev de flygtendes pres folk i en stadig voksende mængde bort fra stationerne og hen ad de nordgående veje. Ved middagstid var en marsianer blevet set ved Barnes, og en sky af langsomt synkende sort damp drev langs med Themsen og over de flade strækninger ved Lambeth, og afskar som den trægt flød frem al flugt over broerne. En anden tågebanke gled hen over Ealing og omringede en lille flok overlevende på Castle Hill; de var i live men kunne ikke slippe bort.

Efter en frugtesløs kamp for at komme med. et nordvesttog på Chalk Farm – lokomotiverne på de tog der var blevet lastet på godsbanegården dér pløjede sig gennem skrigende mennesker, og en halv snes stærke mænd kæmpede for at holde mængden fra at knuse lokomotivføreren mod hans ovn – kom min bror ud på Chalk Farm Road, styrtede tværs over vejen mellem en sværm af hurtigkørende vogne og havde det held at være først i plyndringen af en cykelforretning. Forhjulet på den cykel han fik fat i punkterede da han trak den ud gennem vinduet, men han kom op på den og af sted alligevel, uden andet uheld end en rift på håndleddet. Nede for enden af den stejle Haverstock Hill var vejen spærret på grund af flere væltede hestevogne, og min bror begav sig ind i Belsize Road.

Således slap han ud af panikkens rasen og idet han kørte uden om Edgware Road, nåede han til Edgware ved syvtiden, sulten og træt, men et godt stykke foran mængden. Langs vejen stod folk nysgerrige og forbavsede. Han blev overhalet af en del cyklister, nogle ryttere og to automobiler. To kilometer fra Edgware knækkede hjulringen, og han kunne ikke længere køre på cyklen. Han lod den blive liggende i vejsiden og traskede gennem landsbyen. Butikkerne var halvt åbne på hovedgaden og folk trængtes på fortovet og i døre og vinduer og stirrede forbløffet på denne usædvanlige procession af flygtninge der begyndte at komme. Det lykkedes ham at få noget mad i en kro.

Han blev nogen tid i Edgware, uden at vide hvad han skulle gøre. De flygtende tog til i antal. Mange af dem så mest tilbøjelige ud til at blive på dette sted, ligesom min bror. Der kom ikke flere nyheder om de indtrængende fra Mars.

På det tidspunkt var vejene fyldt, men endnu langtfra blokerede. De fleste af flygtningene på dette tidspunkt kom på cykel, men der kom snart nogle automobiler, hestedroscher og kareter farende forbi, og støvet hang i tunge skyer over vejen til St Albans.

Det var måske en vag idé om at slå sig frem til Chelmsford hvor nogle af hans venner boede, der til sidst fik min bror til at tage af sted ad en rolig sidevej der gik mod øst. Han kom snart til en stente og steg over den og fulgte en fodsti mod nord. Han kom tæt forbi flere bondehuse og nogle små landsbyer som han ikke fandt ud af hvad hed. Han så kun få flygtninge indtil han på en sti over markerne ved High Barnet traf på to damer der blev hans rejsefæller. Han nåede dem netop tids nok til at frelse dem.

Han hørte deres skrig og skyndte sig rundt om svinget og så et par mænd der rev og sled i dem for at få dem ned fra den lille ponyvogn de var kommet kørende i, mens en tredje havde besvær med at holde den forskrækkede pony ved hovedet. Den ene af damerne, en lille kvinde i hvid kjole, indskrænkede sig til at skrige; den anden, en mørk slank person, slog ud mod den mand der greb hende i armen, med en pisk hun holdt i sin frie hånd.

Min bror forstod i ét nu situationen, gav et råb fra sig og styrtede hen mod håndgemænget. Den ene af mændene stoppede op og vendte sig mod ham; min bror forstod af sin modstanders udtryk at en kamp var uundgåelig og da han var en dreven bokser gik han straks på ham og sendte ham med et slag ned mod vognens hjul.

Det var ikke tiden for ædel boksning og min bror bragte ham til tavshed med et spark og greb fat i kraven på den mand der rev i den slanke dames arm. Han hørte klapren af hestehove, pisken svirpede over hans ansigt, en tredje modstander gav ham et slag mellem øjnene og den mand han holdt fast i, vred sig løs og løb ned ad vejen i den retning han var kommet fra.

Halvt bedøvet fandt han sig selv ansigt til ansigt med den mand der havde holdt hestens hoved, og opdagede at vognen forsvandt ned ad vejen svajende fra den ene side til den anden med de to damer der sad og så sig tilbage. Manden foran ham, en svær tamp, forsøgte at komme ind på livet af ham og han standsede ham med et slag i ansigtet. Han forstod at han var blevet ladt i stikken og veg uden om manden og løb alt hvad han kunne ned ad vejen efter vognen med den svære mand lige i hælene; ham der var stukket af, var nu vendt om og fulgte efter længere borte.

Pludselig snublede han og faldt; hans nærmeste forfølger kom farende over hals og hoved og da han var kommet på benene igen fandt han sig igen stående over for et par modstandere. Han ville ikke have haft store chancer mod dem hvis ikke den slanke dame modigt havde standset vognen og var kommet ham til hjælp. Det lod til at hun havde haft en revolver hele tiden, men den havde ligget under sædet da hun og hendes ledsagerske var blevet angrebet. Hun fyrede på seks meters afstand og undgik lige netop at ramme min bror. Den mindst modige af røverne stak af og hans kammerat fulgte efter, bandende over hans fejhed. De standsede begge henne ad vejen hvor den tredje mand lå bevidstløs.

„Tag denne!“ sagde den slanke dame og gav min bror sin revolver.

„Gå tilbage til vognen,“ sagde min bror og tørrede blodet bort fra sin flækkede læbe.

Hun vendte om uden et ord – de var begge forpustede – og de gik tilbage til vognen hvor damen i den hvide kjole kæmpede for at holde den forskrækkede hest. Røverne havde øjensynlig fået nok. Da min bror igen så efter dem, var de på vej væk.

„Jeg sætter mig hér,“ sagde min bror, „hvis jeg må.“ Han satte sig op på det tomme forsæde. Damen kiggede over skulderen på ham.

„Giv mig tømmerne,“ sagde hun og rørte ponyen med pisken. Et øjeblik efter skjulte et vejsving de tre mænd for deres blik.

Således fandt min bror sig pludselig helt uventet på en vogn, stønnende, med blødende mund, øm kæbe og forslåede knoer, på vej ned ad en ukendt vej sammen med disse to kvinder.

Han fik at vide at den ene var gift med en læge der boede i Stanmore, og den anden var hans yngre søster. Tidligt om morgenen var lægen kommet fra en alvorligt syg i Finner og havde på en jernbanestation på vejen hørt om marsianernes komme. Han havde skyndt sig hjem, vækket kvinderne – deres tjenestepige havde forladt dem to dage før – pakket noget proviant, lagt sin revolver under sædet – til held for min bror – og sagt at de skulle køre til Edgware, hvor han håbede de kunne komme med toget. Han blev tilbage for at advare naboerne. Han ville indhente dem, havde han sagt, omkring halv fire om morgenen, og nu var klokken næsten ni og de havde endnu ikke set noget til ham. De kunne ikke standse i Edgware på grund af den voksende trafik og derfor var de kørt ned ad denne sidevej.

Det var den historie min bror i brudstykker fik fortalt af dem, og da de nu standsede igen, nærmere ved New Barnet lovede han at blive hos dem i det mindste indtil de fandt ud af hvad de skulle gøre, eller indtil den forsvundne mand dukkede op. For at berolige dem fortalte han at han skød fortræffeligt med sin revolver, et våben han aldrig havde haft i sin hånd.

De indrettede en slags lejr ved vejkanten og ponyen blev salig over at blive sluppet fri i en indhegning. Han fortalte dem om sin egen flugt fra London, og alt hvad han vidste om disse marsianere og deres bedrifter. Solen steg højere op på himlen og efter en tid døde deres samtale ud og de opfyldtes af bange anelser. En del vejfarende kom forbi dem og min bror opsamlede de nyheder han kunne fra dem. For hvert usikkert svar voksede hans indtryk af den store ulykke der var kommet over menneskeheden, og hans overbevisning om nødvendigheden af at fortsætte denne flugt med det samme. Han henstillede kraftigt til dem at bryde op.

„Vi har penge,“ sagde den slanke kvinde og tøvede.

Hendes blik mødte min brors, og hendes tøven forsvandt.

„Det har jeg også,“ sagde min bror.

Hun forklarede at de havde så meget som tredive pund i guld, plus en fempunds-seddel, og foreslog at for det kunne de måske komme med et tog i St Albans eller New Barnet. Min bror, der havde set londonernes rasende kamp for plads i togene, mente at det var håbløst og foreslog i stedet at de skulle skære gennem Essex mod Harwich og derfra se at slippe helt ud af landet.

Fru Elphinstone – det var den hvidklædte kvindes navn ville ikke tage imod fornuft og blev ved med at kalde på „George“; men hendes svigerinde var forbløffende rolig og velovervejet og gik til sidst ind på min brors forslag. Så de fortsatte mod Barnet for dér at krydse den nordlige hovedvej. Min bror førte hesten ved hovedet for at skåne den så meget som muligt.

Da solen kom højere op på himlen blev dagen umådeligt hed og fra vejen steg et tykt lag af hvidligt støv op og brændte o g blændede dem, så de kun kunne komme meget langsomt frem. Hækkene var grå af støv. Og da de kom nærmere til Barnet voksede lyden af en forvirret mumlen.

De så nu flere og flere mennesker. De fleste stirrede stift frem for sig og mumlede utydelige spørgsmål og så udmattede, hærgede og snavsede ud. En kjoleklædt mand passerede dem til fods med blikket rettet mod jorden. De hørte hans stemme og da de vendte sig efter ham, så de ham rive sig i håret med den ene hånd og slå løs på usynlige ting med den anden. Da hans heftige raserianfald var ovre fortsatte han uden overhovedet at se sig tilbage.

Da min bror og hans rejsefæller var i nærheden af korsvejene syd for Barnet, så de en kvinde komme hen mod vejen over nogle marker på deres venstre side med et barn på armen og to andre ved siden af hende; og bagefter kom en mand i snavsede sorte klæder med en tyk stok i den ene hånd og en lille vadsæk i den anden forbi dem. Bag vejsvinget, inde fra de villaer der lå hvor vejen løb ud i hovedvejen, kom derefter en lille vogn trukket af en svedende sort pony og kørt af en gusten ung mand med bowlerhat, der var grå af støv. I vognen sad der sammenstuvet tre piger der lignede East End-fabrikspiger og et par små børn.

,,Æ’ de’ vajen te’ Edgware?“ spurgte kusken med vilde øjne og hvid i ansigtet; og da min bror sagde at han skulle dreje til venstre, piskede han omgående på hesten uden at give sig tid til at sige tak.

Min bror bemærkede en bleggrå røg eller tåge der steg op mellem husene foran dem og slørede facaden på en række huse på den anden side af vejen som man kunne se mellem bagsiderne af villaerne. Fru Elphinstone gav pludselig et skrig fra sig. Røde, rygende ildtunger sprang op over husene foran dem mod den hede, blå himmel. Den larmende støj opløste sig nu i et forvirret kor af stemmer, hjul der hvinede, vogne der knagede og hestehoves staccato. Vejen drejede brat ikke halvtreds meter fra korsvejen.

„Du gode gud!“ råbte fru Elphinstone. „Hvad er det, De kører os lige ind i?“

Min bror standsede.

For hovedlandevejen var en kogende strøm af mennesker, en flod af levende væsner der styrtede nordpå, og alle masede mod alle. En stor støvsky, der lyste hvidt i den blændende sol, gjorde alt i op til syv meters højde gråt og utydeligt, og blev stadig fornyet af de hastende fødder i en tætpakket vrimmel af heste og mænd og kvinder til fods, og af hjulene på alle tænkelige køretøjer.

„Plads!“ hørte min bror stemmer der råbte. „Giv plads!“

Det var som at ride ind i røgen fra en ildebrand at nærme sig det sted hvor vejen mundede ud i hovedlandevejen; mængden brølede som en ildebrand og støvet var hedt og stikkende. Og virkelig var der lidt oppe ad hovedvejen en villa der brændte og sendte sorte masser af røg hen over vejen og øgede forvirringen.

To mænd kom forbi dem. Så en snavset kvinde der bar en tung bylt og gik og græd. En herreløs retriever med hængende tunge kredsede usikker om dem, forskræmt og elendig, og den flygtede da min bror truede ad den.

Hvad de mellem husene på deres højre side kunne se af vejen fra London, var en larmende strøm af snavsede, hastende mennesker der var spærret inde mellem villaerne på begge sider; de sorte hoveder, de sammenpressede skikkelser blev tydeligere som de styrtede hen mod vejsvinget, men så snart de var kommet forbi, udviskedes enkeltpersonerne igen i den flygtende mængde som til sidst opslugtes i en sky af støv.

„Af sted! Af sted!“ råbte stemmerne. „Plads! Plads!“

Den ene mands hånd lå mod den andens ryg og pressede ham frem. Min bror stod ved ponyens hoved. Uimodståeligt tiltrukket gik han langsomt, skridt for skridt, nærmere og nærmere ned ad vejen.

Edgware havde været lutter forvirring, Chalk Farm et tumultagtigt slagsmål, men dette var en hel befolkning i bevægelse. Det er svært at forestille sig den hærskare. Den havde ikke sit eget særpræg. Skikkelserne strømmede hen forbi svinget og forsvandt med ryggen til gruppen på vejen. I vejkanten kom de der var til fods, truet af vognhjulene; de tumlede ned i grøfterne og ramlede ind i hinanden.

Kærrer og vogne dannede en tæt klump på vejen og levnede ikke megen plads for de hurtigere og mere utålmodige køretøjer der for fremad nu og da når der viste sig en lejlighed og fejede folk op mod villaernes stakitter og låger.

„Skynd jer!“ råbtes der. „Skynd jer! De kommer!“

I en kærre stod en blind mand i frelseruniform og fægtede med sine krogede fingre, og skrålede: „Evigheden! Evigheden!“ Hans stemme var hæs og meget gennemtrængende så min bror kunne høre ham længe efter han var forsvundet ud af syne i støvet mod nord. Nogle af de mennesker der sad sammenstuvet i kærrerne piskede idiotisk løs på deres heste og skændtes med andre kuske; nogle sad ubevægelige og stirrede lige ud i luften med ynkelige øjne; nogle bed i deres hænder af tørst eller lå udmattede i bunden af deres køretøjer. Hestenes bidsler var dækket af skum og deres øjne blodskudte.

Der var utallige droscher, kareter, værkstedskærrer og transportvogne; en postvogn, en gadefejers vogn hvorpå der stod „St Pancras sogn“, en kæmpemæssig tømmervogn fyldt med grove fyre. En ølvogn rumlede forbi med hjulene på den nærmeste side oversprøjtet med frisk blod.

„Af banen!“ råbte stemmerne. „Af banen!“

„Evig-heden! Evig-heden!“ kom ekkoet ned ad vejen.

Der var triste, forgræmmede, velklædte kvinder der traskede forbi med børn der græd og snublede, og deres fine klæder var dækkede af støv og deres trætte ansigter furede af tårer. Sammen med mange af dem var der mænd, nogle hjælpsomme, andre skulende og brutale. Kæmpende side om side med dem kom et træt gadens udskud i falmede sorte laser, med opspilede øjne, højrøstet og grov i munden. Der var robuste arbejdere der masede sig igennem, udasede, usoignerede mænd klædt som kontorister eller ekspedienter der krampagtigt kæmpede sig frem, en såret soldat, bemærkede min bror, mænd klædt som jernbanedragere og en stakkels udmattet fyr i natskjorte med en frakke over.

Men hvor forskellig end hærskaren var i sine bestanddele, var der dog visse ting alle havde tilfælles. Der var angst og smerte i deres ansigter og angst bag dem. En tumult oppe ad vejen, et skænderi om en plads i en vogn, fik hele hærskaren til at sætte farten op; selv en mand der var så skræmt og nedbøjet at hans knæ bukkede sammen under ham, opildnedes for et øjeblik til fornyet handlekraft. Heden og støvet havde allerede gjort sin virkning på denne mængde. Deres hud var tør, deres læber sorte og revnede. De var alle tørstige, trætte og ømme i fødderne. Og midt mellem de forskellige råb hørte man skændsmål, bebrejdelser, stønnen af træthed og udmattelse; de fleste stemmer var hæse og svage. Som et omkvæd lød det bestandig:

„Plads! Plads! Marsianerne kommer!“

Kun få standsede og trådte ud af flodbølgen. Sidevejen gik skråt ud i hovedvejen og udmundingen var smal; vejen så ud som om den kom fra London, og dog bevægede en slags strømhvirvel sig ind ad den; enkelte svage albuede sig ud af strømmen men hvilede sig for det meste kun et øjeblik inden de styrtede sig ud i den igen. Lidt nede ad vejen lå en mand med et bart ben der var omviklet med blodige klude. To af hans venner stod bøjet over ham. Han var et lykkeligt menneske, at han havde venner.

En lille gammel mand med gråt, militært overskæg og snavset sort skødefrakke humpede ud og satte sig ned ved siden af vognen og trak sin støvle af. Hans sok var blodig; han rystede en lille sten ud af støvlen og humpede så videre; og så kastede en lille pige på en otte-ni år der var helt alene, sig ind ved hækken tæt ved min bror og græd:

„Jeg kan ikke mere! Jeg kan ikke mere!“

Min bror der havde siddet hensunket i forbavselse, vågnede op og løftede hende op, talte venligt til hende og bar hende hen til frøken Elphinstone. Så snart min bror rørte ved hende blev hun helt stille, som om hun var blevet forskrækket.

„Ellen!“ råbte en kvinde i mængden med gråd i stemmen. „Ellen!“ Og barnet sprang pludselig væk fra min bror og råbte: „Mor!“

„De kommer,“ sagde en mand på hesteryg der red forbi på sidevejen.

„Af vejen dér!“ brølede en kusk der sad højt oppe; og min bror så en lukket vogn dreje ind på sidevejen.

Folk masede sig baglæns ind på hinanden for at undgå hesten. Min bror skubbede ponyen og vognen helt ind i hækken og manden kørte forbi og standsede i svinget. Det var en vogn med en stang beregnet til to heste, men der var kun én i skaglerne.

Min bror så utydeligt gennem støvet at to mænd løftede noget ud på en hvid båre og satte det forsigtigt på græsset under ligusterhækken.

En af mændene kom løbende hen til min bror.

„Hvor er der noget vand?“ sagde han. „Han er lige ved at dø og meget tørstig. Det er Lord Garrick.“

„Lord Garrick!“ sagde min bror. „Retspræsidenten?“

„Vandet?“ sagde han.

„Der er måske en hane i et af husene,“ sagde min bror. „Vi har ikke noget vand. Jeg tør ikke forlade mit selskab.“

Manden skubbede sig mod strømmen hen mod lågen til hjørnehuset.

„Videre!“ sagde folk og skubbede til ham. „De kommer! Videre!“

Så blev min brors opmærksomhed afledt af en skægget mand med ørneansigt der bar på en lille håndtaske; den revnede netop som min bror så på den og udspyede en klump guldstykker der syntes at splittes i enkelte mønter da den ramte jorden. De rullede hid og did mellem de fremtrampende ben af mennesker og heste. Manden standsede og stirrede sløvt på bunken og stangen fra en drosche ramte hans skulder og fik ham til at vakle. Han udstødte et skrig og sprang tilbage og et kærrehjul strejfede ham.

„Af vejen!“ råbte folk rundt omkring ham. „Gå af vejen!“

Så snart droschen var kørt forbi kastede han sig med begge hænder ned over bunken med mønter og begyndte at stoppe håndfulde af dem i lommerne. En hest styrede lige hen mod ham og i næste øjeblik blev han trukket ind under hestens hove.

„Stop!“ skreg min bror og skubbede en kvinde af vejen og søgte at få fat i hestens bidsel.

Men inden han nåede det, hørte han et skrig inde under hjulene og så gennem støvet fælgen gå over det sølle skrogs ryg. Kusken på kærren langede med pisken ud efter min bror der løb om bag kærren. De talrige råb forvirrede ham. Manden lå og vred sig i støvet mellem sin spredte pengebeholdning, ude af stand til at rejse sig, for hjulet havde brækket ryggen på ham, og hans ben lå slappe og ubevægelige. Min bror rejste sig og skreg til kusken på den næste vogn, og en mand på en sort hest kom ham til hjælp.

„Få ham væk fra vejen,“ sagde han; og min bror greb manden i kraven med sin frie hånd og halede ham til siden. Men han greb stadig ud efter sine penge og så forbitret på min bror og slog ham over armen med en hånd fuld af guldstykker. „Videre! Videre!“ råbte vrede stemmer bag dem. „Af vejen! Af vejen!“

Der lød et brag da stangen fra et køretøj brasede ind i den kærre som manden til hest havde standset. Min bror så op, og manden med guldet drejede hovedet rundt og bed den hånd der holdt ham i kraven. Der kom en rystelse og den sorte hest kom tumlende sidelæns og kærrehesten masede forbi den. En hestehov havde på et hængende hår ramt min brors fod. Han slap sit tag i den faldne mand og sprang tilbage. Han så vreden forandres til rædsel i ansigtet på det sølle skrog på jorden og et øjeblik efter var var han forsvundet og min bror blev båret baglæns og ført forbi indkørslen til sidevejen og måtte kæmpe hårdt mod strømmen for at nå tilbage igen.

Han så frøken Elphinstone slå hænderne for ansigtet, og et lille barn med al et barns mangel på medfølende fantasi stirre med opspilede øjne på en støvet bylt der lå sort og ubevægelig, knust og flad under de rullende hjul. „Lad os vende om!“ råbte han og begyndte at vende ponyen omkring. „Vi kan ikke komme over dette – helvede,“ sagde han; og de kørte en hundrede meter tilbage ad den vej de var kommet, indtil de ikke længere kunne se den kæmpende mængde. Da de passerede vejsvinget så min bror den døende mands ansigt i grøften under ligusterhækken, dødningehvidt og fortrukket og skinnende af sved. De to kvinder sad tavse og rystede og krøb sammen på deres sæde.

Efter svinget standsede min bror så igen. Frøken Elphinstone var hvid i ansigtet og hendes svigerinde sad og græd, alt for elendig til så meget som at kalde på „George“. Min bror var forfærdet og forvirret. Så snart de havde trukket sig tilbage, forstod han hvor nødvendigt og uundgåeligt det var at forsøge at komme over på den anden side. Han vendte sig brat og beslutsomt mod frøken Elphinstone.

„Vi må den vej,“ sagde han og vendte ponyen igen.

For anden gang den dag viste denne pige hvad hun duede til. For at tvinge sig vej ind i flodbølgen af mennesker styrtede min bror sig ud i trafikken og holdt en droschehest tilbage mens hun kørte ponyen tværs forbi dens hoved. En arbejdsvogn blokerede hjulene et øjeblik og rev en lang flis af deres vognside. I næste øjeblik blev de grebet af strømmen og fejet fremad. Min bror der havde røde striber fra droschekuskens pisk på hænder og ansigt, sprang op i vognen og tog tømmerne fra hende.

„Ret revolveren mod manden bagved,“ sagde han og gav hende den, „hvis han maser for stærkt på. Nej! – Ret den mod hans hest.“

Så begyndte han at spejde efter en mulighed for at trænge sig ud i højre side af vejen. Men da han først befandt sig i strømmen, var det som om han mistede sin frie vilje, og i stedet blev en del af denne støvede sværm. De fejede gennem Chipping Barnet med flodbølgen; de var omtrent et par kilometer uden for bymidten inden de havde kæmpet sig over i den anden side af vejen. Der var en ubeskrivelig larm og forvirring; men i byen og på den anden side af den deler vejen sig gentagne gange i to og dette lindede til en vis grad på presset.

De kørte østpå gennem Hadley og dér, og et andet sted længere væk, traf de på en masse mennesker på begge sider af vejen der drak af floden, og nogle sloges for at komme ned til vandet. Og længere fremme så de fra en bakke i nærheden af East Barnet to tog der kom kørende ganske langsomt efter hinanden uden signal eller orden – tog der vrimlede med folk, endog med mænd i kullene bag lokomotiverne på vej mod nord af the Great Northern Railway. Min bror mener at de må være blevet fyldt uden for London, for på det tidspunkt havde folks desperate skræk gjort trafik fra endestationerne i byen umulig.

I nærheden af dette sted gjorde de holdt for resten af eftermiddagen for dagens uroligheder havde allerede gjort dem alle tre aldeles udmattede. De begyndte at lide af sultfornemmelser, aftenen var kold og ingen af dem vovede at sove. Og i aftenens løb kom mange mennesker hastende hen ad vejen i nærheden af det sted hvor de var standset; de flygtede fra ukendte farer forude og drog i den retning min bror var kommet fra.

17. „Tordenbarnet“

Havde marsianernes mål blot været ødelæggelse, kunne de om mandagen have tilintetgjort hele Londons befolkning, som den langsomt spredtes over de omkringliggende grevskaber. Ikke blot ad vejen gennem Barnet, men også gennem Edgware og Waltham Abbey, og ad vejene østpå til Southend og Shoeburyness, og syd for Themsen til Deal og Broadstairs, strømmede den samme hektiske sværm. Hvis man den junimorgen kunne have hængt i en ballon i den knitrende blå luft over London, ville hver eneste vej der løb mod nord og øst ud af den uendelige labyrint af gader have set ud som om den var prikket sort af de udstrømmende flygtninge, og hver prik var et menneske pint af rædsel og fysisk kval. Jeg har i det foregående kapitel vidtløftigt gengivet min brors beretning om vejen gennem Chipping Barnet for at mine læsere kan få et begreb om hvordan denne sværm af sorte prikker tog sig ud for en af dem der selv var med. Aldrig før i verdens historie havde en sådan masse af menneskelige væsner sat sig i bevægelse sammen og lidt sammen. Goternes og hunnernes legendariske horder, de vældigste hære som Asien nogen sinde har set, ville have været som en dråbe i denne strøm. Og dette var ikke nogen disciplineret march; det var en hovedkulds flugt, seks millioner mennesker der uden våben og uden proviant styrtede hovedkulds af sted. Det var begyndelsen til civilisationens flugt, til menneskehedens nedslagtning.

Lige under sig ville ballonfareren have set det uhyre netværk af gader, huse, kirker, pladser, rundinger, haver – allerede forladte – udbredt som et mægtigt kort, og mod syd ville det være slettet. Hen over Ealing, Richmond, Wimbledon ville det have set ud som om en kolossal pen havde klattet blæk på kortet. Bestandig, uophørligt voksede hver sorte klat og bredte sig og skød forgreninger ud til den ene og den anden side, mens den hér standsede hvor terrænet hævede sig, dér hastigt strømmede over en skråning og ned i en nyopdaget dal, nøjagtig som en blækklat ville brede sig på et stykke klatpapir.

Og bag dette, bag de blå høje der hæver sig syd for floden, gik de skinnende marsianere frem og tilbage og spredte roligt og metodisk deres giftsky over først denne del af landet, så den næste, og når den havde tjent sit formål fik de den til at lægge sig med deres dampstråler og tog det erobrede land i besiddelse. De synes ikke så meget at have stræbt efter udryddelse som efter ,en fuldstændig demoralisering og nedkæmpning af enhver modstand. De sprængte ethvert krudtlager de fandt, overskar enhver telegraftråd og ødelagde jernbanerne hist og her. De var i færd med at lamme menneskeheden. De havde tilsyneladende ikke travlt med at udvide deres operationsfelt, og kom ikke længere end til midten af London den dag. Det er muligt at et betragteligt antal mennesker i London blev i deres huse hele mandag morgen. Sikkert er det at mange døde hjemme, kvalt af den Sorte Røg.

Indtil omkring middag var Londons havn et forbløffende skue. Dampbåde og skibe af alle mulige slags lå dér, fristet af de enorme pengesummer som flygtningene tilbød dem, og det siges at mange der svømmede ud til disse fartøjer blev skubbet væk med bådshager og druknede. Ved éttiden om eftermiddagen kom en tynd sky af den Sorte Røg til syne mellem Blackfriarbroens buer. Med det samme blev havnen skuepladsen for en total forvirring, slagsmål og sammenstød, og i nogen tid var en masse både og pramme klemt fast i Tower-broens nordligste bue, og matroserne og lægtermændene måtte kæmpe vildt med folk der strømmede ind over dem fra bredden. Folk klatrede ligefrem ned ad bropillerne oppe fra broen …

Da en marsianer en time senere dukkede op bag Urtårnet og vadede ned langs floden var der intet andet end vragrester tilbage over for Limehouse.

Om den femte cylinders fald skal jeg straks fortælle. Den sjette stjerne faldt ved Wimbledon. Min bror der holdt vagt mens kvinderne sov i vognen på en eng, så det grønne lysglimt fra den langt borte bag bakkerne. Om tirsdagen arbejdede det lille selskab, der stadig var besluttet på at komme bort over havet, sig gennem det myldrende land mod Colchester. Nyheden om at marsianerne nu havde besat hele London blev bekræftet. De var blevet set ved Highgate, og, sagdes det, selv i Neasden. Men de kom ikke inden for min brors synskreds før næste morgen.

Den dag begyndte de spredte masser at indse nødvendigheden af straks at finde forråd. Efterhånden som sulten voksede, blæste man på ejendomsretten. Bønderne måtte med våben i hånd forsvare deres stalde, kornmagasiner og modnende rodfrugter. En mængde mennesker havde nu ligesom min bror vendt sig mod øst, og der var oven i købet nogle desperate stakler der drog tilbage til London efter mad. Det var hovedsagelig folk fra de nordlige forstæder, hvis kendskab til den Sorte Røg stammede fra rygter. Han hørte at omkring halvdelen af regeringens medlemmer havde samlet sig i Birmingham og at der blev fremstillet enorme mængder af brisant sprængstof til brug for automa tiske miner tværs over Midland-grevskaberne.

Han fik også at vide at Midland-jernbaneselskabet havde erstattet det mandskab der var stukket af under den første dags panik, havde genoprettet trafikken, og sendte tog nordpå fra St Albans for at lette på overfyldningen i grevskaberne omkring London. Der var også en plakat i Chipping Ongar der meddelte at der forefandtes store lagre af mel i de nordlige byer og at der inden fireogtyve timer ville blive uddelt brød til de sultende i nabolaget. Men denne efterretning fik ham dog ikke til at forandre den flugtplan han havde udtænkt, og de tre fortsatte østpå hele dagen og så ikke andet til brøduddelingen end dette løfte. Heller ingen andre så faktisk noget til den. Den nat faldt den syvende stjerne, på Primrose Hill. Den faldt mens frøken Elphinstone ‘ holdt vagt, for hun og min bror skiftedes til dette. Hun så den.

Om onsdagen nåede de tre flygtninge, der havde tilbragt natten i en umoden hvedemark, Chelmsford, og dér bemægtigede en flok af indbyggerne, der kaldte sig Komiteen for Offentlig Forsyning sig ponyen til slagtning og ville ikke give andet i bytte for den end et løfte om et stykke af den næste dag. Hér gik der rygter om at der var marsianere i Epping og om at krudtmøllen i Waltham Abbey var blevet ødelagt i et forgæves forsøg på at sprænge en af angriberne i luften.

Folk holdt udkig efter marsianere oppe fra kirketårnene. Min bror foretrak, hvad der skulle vise sig at være et held for ham, straks at drage videre mod kysten i stedet for at vente på mad, skønt de alle tre var meget sultne. Ved middagstid kom de igennem Tillingham, som mærkeligt nok syntes at være helt stille og forladt, når undtages nogle få fordækte plyndringsmænd på jagt efter mad. I nærheden af Tillingham fik de pludselig øje på havet og den mest forbløffende mængde skibe af alle arter man kan forestille sig. For efter at sømændene ikke længere kunne komme op ad Themsen, kom de til kysten ved Essex, Harwich, Walton og Clacton, og senere til Foulness og Shoebury, for at føre folk bort. De lå i en stor seglformet bue der forsvandt i tågen ovre mod Lindesnes. Tæt inde ved kysten lå en stor mængde fiskekvaser, engelske, skotske, franske, hollandske og svenske; dampfærger fra Themsen, lystbåde, elektrobåde; og bag dem lå der skibe med større drægtighed, en mængde snavsede kuldampere, velholdte handelsskibe, kreaturskibe, passagerskibe, petroleumstankere, trampdampere, selv et gammelt hvidt troppetransportskib, pæne hvide og grå’ rutebåde fra Southampton og Hamburg; og langs med den blå kyst på den anden side af Blackwater kunne min bror svagt skimte en tæt sværm af både der sjakrede med folk på bredden, en sværm der også strakte sig op langs Blackwater, næsten til Maldon.

Et par kilometer ude lå et panserskib meget lavt i vandet; for min bror så det næsten ud som om det var fuldt af vand. Det var vædderskibet Tordenbarnet. Det var det eneste krigsskib der var at se, men langt ude til højre over havets blanke flade – for den dag var det blikstille – lå en slange af sort røg der markerede de næste panserskibe fra kanalflåden, som lå og ventede i en lang række med dampen oppe, parat til kamp, tværs over Themsens munding under marsianernes sejrrige fremgang, årvågne og uden magt til at forhindre det.

Ved synet af havet blev fru Elphinstone, trods hendes svigerindes beroligende ord, grebet af panik. Hun havde aldrig før været uden for England, hun ville hellere dø end at vove sig til et fremmed land hvor hun ingen venner havde, og så videre. Det var som om den stakkels kvinde forestillede sig at franskmændene og marsianerne nok lignede hinanden til forveksling. Hun var blevet stadig mere hysterisk, frygtsom og nedtrykt under de to dages rejse. Hendes eneste tanke var at vende tilbage til Stanmore. Der havde altid været godt og sikkert i Stanmore. De ville finde George i Stanmore …

Det var kun med det største besvær de fik hende ned til stranden, hvor det straks lykkedes for min bror at tiltrække sig opmærksomheden hos nogle mænd på en hjuldamper fra Themsen. De sendte en båd ind og forlangte seksogtredive pund for dem alle tre. Damperen gik til Ostende, sagde disse mænd.

Klokken var henved to da min bror, der havde betalt for turen ved landgangsbroen, sammen med de to kvinder i hans varetægt befandt sig i god behold om bord på damperen. Der fandtes mad om bord, om end til ublu priser, og de bestemte sig for at spise et måltid på en af bænkene forude.

Der var allerede et par snese passagerer om bord, hvoraf nogle havde brugt deres sidste penge til at sikre sig en plads, men kaptajnen blev liggende uden for Blackwater indtil fem om eftermiddagen, og samlede passagerer indtil de med bænke forsynede dæk var ligefrem betænkeligt overfyldte. Han ville sandsynligvis være blevet liggende længere hvis ikke kanonerne sydpå havde begyndt at lade høre fra sig på dette tidspunkt. Som svar affyrede panserskibet længere ude en lille kanon og hejste en række flag. En røgstråle strømmede ud fra dens skorstene.

Nogle af passagererne var af den opfattelse at dette skyderi kom fra Shoeburyness, indtil man lagde mærke til at det blev højere. Samtidig steg langt borte mod sydøst masterne og overskibet af tre panserkrydsere op af havet, den ene efter den anden, under en sky af sort røg. Men min brors opmærksomhed vendte hastigt tilbage til den fjerne skydning mod syd. Han bildte sig ind at han så en søjle af røg hæve sig op af den grå dis langt borte.

Den lille damper klaprede allerede østpå fra den store halvcirkel af fartøjer og den lave Essex-kyst blev gradvis blå og diset, da en marsianer dukkede op; på den lange afstand så han lille og utydelig ud, som han langsomt kom gående langs den mudrede kyst ovre fra Foulness. Nu svor kaptajnen oppe på broen med høj stemme i angst og vrede over sin nølen, og skovlene forekom at være smittet af hans rædsel. Hver eneste om bord stod ved rælingerne eller på bænkene og stirrede på den fjerne skikkelse, der var højere end træerne og kirketårnene derinde på land, og som bevægede sig frem i en parodi på et menneskes raske gang.

Det var den første marsianer min bror havde set og han stod mere forbløffet end rædselsslagen og så denne titan sindigt komme hen mod fartøjerne og vade dybere og dybere ud i vandet. Så kom en anden skridende hen over nogle forkrøblede træer langt borte på den anden side af Crouch, og så én til endnu længere borte, der vadede dybt ude i en skinnende mudderbanke der så ud som hang den midt mellem hav og himmel. De kom alle spankulerende ud mod havet som for at forhindre den store mængde skibe der lå tæt mellem Foulness og Lindesnes i at slippe væk. Trods maskinernes dunkende anstrengelser i den lille hjuldamper og den strøm af skum som skovlene sendte bagud, fjernede den sig med frygtelig langsomhed fra denne ildevarslende fremmarch. Da min bror kastede et blik mod nordvest, så han at den store halvcirkel af fartøjer allerede vred sig ved synet af den kommende rædsel; det ene sejlede bag det andet, andre svingede så bagstavnen pegede mod land, dampskibe fløjtede og slap dampskyer ud, sejl blev sat, storbåde for frem og tilbage. Han var så optaget af dette og af den vandrende fare ovre til venstre at han ikke havde øje for noget som helst ude på søen. Og så blev han ved en hastig bevægelse af damperen (den var pludselig drejet rundt for at undgå at blive sejlet ned) slynget hovedkulds ned af den bænk han stod på. Der lød råben omkring ham, trampen af fødder og hurraråb der syntes at blive besvaret langt borte. Damperen krængede og han rullede om på maven.

Han sprang på benene og så over mod styrbord, og ikke hundrede meter fra deres krængende, huggende båd skar et mægtigt jemskrog som et plovjern gennem vandet, og kastede det til begge sider i høje bølger af skum der tumlede mod damperen og fik dens skovlhjul til at svinge hjælpeløst rundt i luften og derefter sugede dækket næsten helt ned til vandlinjen.

Et skumsprøjt blindede min bror et øjeblik. Da han igen kunne se, opdagede han at uhyret var kommet forbi og dampede ind mod land. En stor jernoverbygning tårnede sig op over denne hastende genstand og ud af denne stak to tvillingeskorstene der sprøjtede en søjle af røg og ild op i luften. Det var torpedovædderen, Tordenbarnet, der for fuld damp kom de truede fartøjer til hjælp.

Min bror klamrede sig fast til rælingen for at holde sig på benene på det gyngende dæk og stirrede igen forbi denne angribende leviathan hen mod marsianerne; de stod nu alle tre tæt ved siden af hinanden og var så langt ude i havet at deres trebenede støtter nu næsten helt var under vandoverfladen. Som de stod der nedsunket i vandet så de på lang afstand langt mindre frygtindgydende ud end den kæmpestore jernkolos i hvis kølvand damperen kastedes så hjælpeløst rundt. Det så ud som om de betragtede denne nye modstander med forbløffelse. Efter deres begreber var kæmpen måske af samme art som de selv. Tordenbarnet affyrede ingen skud, men styrede simpelt hen for fuld fart hen mod dem. Det var sandsynligvis det at skibet ikke skød, der gjorde det muligt for det at komme så nær ind på livet af fjenden som det gjorde. De vidste ikke hvad de skulle stille op med det. En granat, og de ville omgående have sendt det til bunds med Varmestrålen.

Det dampede af sted med en sådan fart at det så ud som om det på et minut havde tilbagelagt halvvejen mellem damperen og marsianerne – en stor kolos der blev mindre og mindre mod den vigende, flade Essex-kyst.

Pludselig sænkede den forreste marsianer sit rør og affyrede en dåse med den sorte gas mod panserskibet. Den ramte det på bagbords side, og prellede af med en blæksort stråle der rullede ned på søsiden og udfoldede en bølge af sort røg, som panserskibet kom klar af. For tilskuerne på damperen der havde solen i øjnene og næsten stod i højde med vandfladen så det ud som om det allerede var inde mellem marsianerne.

De så de uhyggelige skikkelser skilles og stige op af vandet da de trak sig tilbage mod kysten, og en af dem hævede den kameralignende generator med Varmestrålen. Han holdt den rettet skråt nedad, og en sky af damp for op fra vandet da den ramte det. Den må være gået gennem jernet i skibssiden som en hvidglødende jernstang gennem et stykke papir.

Et glimt af ild stod ud gennem den stigende damp og så vaklede og ravede marsianeren. I næste øjeblik var han fældet og en masse vand og damp stod højt op i luften. Kanonerne på Tordenbarnet lød gennem dampen, den ene efter den anden blev affyret, og et af skuddene fik vandet til at sprøjte højt op i luften tæt ved damperen, sprang hen mod de andre flygtende skibe mod nord og slog en smakke til pindebrænde.

Men ingen tog nogen videre notits af det. Ved synet af marsianerens fald, gav kaptajnen oppe på broen et uartikuleret brøl fra sig, og alle passagererne der stod stuvet sammen i agterstavnen råbte som med én mund. Og så skreg de op igen. For ud af den hvide damp kom noget langt og sort farende med flammer der stod ud fra dens midterste del og ild strømmende ud af luftrør og Skorstene.

Skibet var stadig levende; styremaskinen var intakt, så det ud til, og dets maskiner arbejdede endnu. Det styrede lige løs på en anden marsianer og var kun hundrede meter fra ham da Varmestrålen igen blev sat i virksomhed. Så lød der et voldsomt brag, et blændende ildglimt, og dets dæk og skorstene røg op i luften. Marsianeren vaklede ved stødet fra eksplosionen og i næste øjeblik havde det flammende vrag der stadig havde fart på, ramt ham og krøllet ham sammen som et stykke pap. Min bror udstødte uvilkårligt et råb. Et kogende kaos af damp skjulte alting på ny.

„To!“ brølede kaptajnen.

Alle råbte og skreg; hele damperen genlød fra ende til anden af hektiske hurraråb som blev besvaret først af et og så af alle skibe og både i den tætpakkede flåde der styrede til havs.

Dampen hang over vandet i mange minutter og skjulte fuldstændig den tredje marsianer og kysten. Og hele tiden skovlede hjuldamperen sig støt ud over havet og bort fra kampen; og da dampen til sidst lettede, kom den drivende sky af sort røg imellem, og man kunne hverken se noget til Tordenbarnet eller den tredje marsianer. Men panserskibene ude fra søen var nu ganske nær og stod ind mod kysten forbi dampskibet.

Det lille fartøj fortsatte med at arbejde sig udad, og panserskibene fjernede’ sig langsomt ind mod kysten, som stadig skjultes af en marmoreret tågebanke, halvt damp og halvt sort gas, der hvirvlede omkring og forenede sig på de besynderligste måder. Flåden af flygtninge spredte sig i nordøstlig retning; adskillige smakker sejlede mellem panserskibene og damperen. En stund efter drejede krigsskibene, inden de nåede den synkende skybanke, mod nord og gik så pludselig over stag og gled ind i den tætnende aftendis mod syd. Kysten svandt og kunne til sidst ikke skelnes mellem de lave skybanker der samlede sig rundt om den synkende sol.

Pludselig brød så den dirrende lyd af kanonskud ud fra solnedgangens gyldne dis, og sorte skygger bevægede sig. Alle kæmpede sig hen til rælingen og stirrede ind i den blændende ovn mod vest, men intet kunne skelnes tydeligt. En røgsky steg skråt op og skjulte solens skive. Damperen dunkede af sted i den endeløse uvished.

Solen sank i grå skyer, himlen flammede op og mørknede, aftenstjernen kom skælvende frem. Det var tæt tusmørke da kaptajnen råbte og pegede på noget. Min bror stirrede anspændt. Noget fløj op i luften ud af det grå, for skråt opad og kom hurtigt ind i den klare lysende vesthim mel over skyerne. Det var noget fladt og bredt og meget stort der susede over himlen i en stor kurve, blev mindre og langsomt dalede ned og igen forsvandt i nattens grå gåde. Og som den fløj, regnede mørket ned over landet.

Anden bog

Jorden under Marsianernes Herredømme

1. Under fode

I den første bog har jeg gjort et så stort sidespring fra mine egne oplevelser for at fortælle om min brors, at jeg og præsten under de sidste kapitler har siddet i skjul i det tomme hus i Halliford, hvortil vi flygtede for at undgå den Sorte Røg. Herfra vil jeg genoptage min beretning. Vi blev der hele søndag nat og hele næste dag – den dag panikken brød løs – på en lille ø af dagslys, afskåret fra resten af verden af den Sorte Røg. Vi kunne ikke gøre andet end at vente, i pinefuld uvirksomhed, i disse to kedsommelige dage.

Mine tanker var opfyldt af bekymring for min kone. Jeg så hende for mig i Leatherhead, rædselslagen og i fare, mens hun allerede begræd mig som død. Jeg gik op og ned ad gulvet og græd højt når jeg tænkte på hvordan jeg var afskåret fra hende, og på alt hvad der kunne ske hende mens jeg var borte. Min fætter, vidste jeg, var modig nok i enhver nødssituation, men han var ikke et menneske der hurtigt opfatter faren og straks sætter sig i gang. Det der var brug for nu var ikke mod men forsigtighed. Min eneste trøst var at marsianerne forhåbentlig bevægede sig mod London og bort fra hende. Sådanne vage bekymringer gør sindet meget ømfindtligt og nærtagende. Jeg blev meget træt og irritabel over præstens evige udgydelser. Jeg blev træt af synet af hans selviske fortvivlelse. Efter nogle virkningsløse protester holdt jeg mig fra ham og opholdt mig i et værelse med glober, skolebænke og stilebøger som øjensynlig var en skolestue for børn. Da han til sidst fulgte efter mig derind, gik jeg op på et pulterkammer øverst oppe og låsede mig inde for at kunne være alene med min pinefulde elendighed.

Vi var uhjælpelig indesluttet af den Sorte Røg hele den dag og næste dags morgen. Der var tegn på at der var mennesker i huset ved siden af søndag aften – et ansigt ved vinduet, lys der bevægede sig, og senere hen en dør der blev slået i. Men jeg ved ikke hvem disse mennesker var, eller hvad der blev af dem. Vi så intet til dem næste dag. Den Sorte Røg drev langsomt ned mod floden helt til mandag morgen og krøb nærmere og nærmere hen mod os og drev til sidst hen ad vejen uden for det hus vi havde skjult os i.

En marsianer kom hen over markerne ved middagstid og fik røgen til at lægge sig med en stråle af overhedet damp der hvislede mod murene, knuste alle de vinduer den ramte og skoldede præstens hånd da han flygtede ud af det værelse der vendte ud til vejen. Da vi endelig krøb gennem de gennemblødte værelser og kiggede ud igen, så landet mod nord ud som om en sort snestorm var gået hen over det. Da vi så hen mod floden forbavsede det os at se en uforklarlig rød tone blande sig med det sorte på de afsvedede enge.

En tid forstod vi ikke hvilken virkning denne forandring havde på vor stilling, udover at vi nu var befriet for angsten for den Sorte Røg. Men senere indså jeg at vi ikke længere var indespærrede, at vi nu kunne slippe væk. Så snart jeg forstod at vejen var fri, kom min drøm om handling tilbage. Men præsten var apatisk, urimelig.

„Vi er i sikkerhed hér,“ gentog han. „I sikkerhed hér.“

Jeg besluttede mig til at forlade ham – jeg ville ønske jeg havde gjort det! Jeg fandt mad og drikke frem– jeg havde nu lært noget af artilleristen. Jeg havde fundet olie og klude til mine brandsår og jeg tog også en hat og en flonelsskjorte som jeg fandt i et af soveværelserne. Da det gik op for ham at det var min mening at tage af sted alene, at jeg forsonede mig med tanken om at gå alene, tog han sig pludselig sammen og ville med. Alt havde været roligt hele eftermiddagen og vi startede så vidt jeg kan bedømme henad klokken fem ad den sorte landevej til Sunbury.

I Sunbury og langs vejen lå der med mellemrum døde kroppe i forvredne stillinger – både heste og mennesker – væltede kærrer og rejsegods, alt dækket af et tykt lag sort støv. Dette ligklæde af askeagtigt pulver fik mig til at tænke på hvad jeg havde læst om Pompejis ødelæggelse. Vi kom uden uheld til Hampton Court, med hovedet fuldt af mærkelige og fremmede fænomener, og i Hampton Court var det en lise for vore øjne at finde en grøn plet der havde undgået den kvælende strøm. Vi gik gennem Bushey Park, hvor dyrene gik frem og tilbage under kastanietræerne, og nogle mænd og kvinder i det fjerne skyndte sig ind mod Hampton, og kom så til Twickenham. Det var de første mennesker vi så.

På den anden side af vejen, et stykke borte, stod skovene bag Ham og Petersham stadig i brand. Twickenham var uskadt af både Varmestråle og Sort Røg, og der var flere mennesker hér, selv om ingen kunne fortælle os noget nyt. Størstedelen af dem benyttede ligesom vi pausen til at skifte opholdssted. Det er mit indtryk at mange af husene hér stadig rummede opskræmte beboere, der var for bange til overhovedet at flygte. Hér var der også masser af vidnesbyrd om en vild flugt langs vejen. Jeg husker tydeligst tre knuste cykler i en bunke der var hamret ned i vejen af de efterfølgende vognes hjul. Vi gik over Richmond-broen ved halv ottetiden. Vi skyndte os naturligvis over den udsatte bro men jeg lagde mærke til et antal røde pletter, hvoraf nogle var flere meter brede, der drev ned ad floden. Jeg vidste ikke hvad det var – der var ikke tid til at undersøge det nærmere – og jeg gav dem en mere forfærdende fortolkning end de fortjente. På Surrey-siden var der igen sort støv der engang havde været røg og døde kroppe – en bunke nær indkørslen til stationen – og stadig ikke et glimt af marsianerne indtil vi var kommet et stykke på vej mod Barnes.

Vi så på afstand tre mennesker løbe ned ad en sværtet sidegade til floden, men ellers syntes her at være øde. Oppe på bakken brændte Richmond by i lys lue; uden for byen var der intet spor af den Sorte Røg.

Så lige med ét, da vi nærmede os Kew, kom en flok mennesker løbende, og overbygningen af en marsiansk Kampmaskine tårnede sig op over hustagene ikke hundrede meter fra os. Vi stod forfærdede over den fare vi var i, og havde han kigget ned havde vi øjeblikkelig været fortabt. Vi var så skrækslagne at vi ikke turde fortsætte, men drejede ind til siden og gemte os i et skur i en have. Dér krøb præsten sammen og græd sagte og nægtede at røre sig af stedet.

Men min faste idé om at nå til Leatherhead tillod mig ikke at hvile og i tusmørket vovede jeg mig ud igen. Jeg gik gennem et buskads og hen ad en sti langs et stort hus på en anden grund og kom således ud på vejen til Kew. Jeg efterlod præsten i skuret, men han kom løbende efter mig.

Dette andet forsøg var det mest dumdristige jeg overhovedet foretog mig. For det var umiskendeligt at marsianerne befandt sig rundt omkring os. Næppe havde han indhentet mig før vi så enten den Kampmaskine vi havde set før, eller en anden langt borte over markerne i retning af Kew Lodge. En fire-fem små sorte skikkelser styrtede af sted foran den over den grågrønne mark og i næste øjeblik stod det os klart at denne marsianer forfulgte dem. Med tre lange skridt var han over dem og de for af sted til alle sider, bort fra hans fødder. Han brugte ikke nogen Varmestråle til at udrydde dem men tog dem op én efter én. Øjensynlig kastede han dem ned i den store metallignende kasse som stak ud bag ham, omtrent som en arbejders kurv hænger over hans skulder.

Det var første gang jeg indså at marsianerne kunne have andre hensigter med den overvundne menneskehed end udryddelse. Vi stod et øjeblik som forstenede, så vendte vi om og flygtede gennem en låge bag os ind i en have der var omgivet af en mur, faldt ned i snarere end fandt en belejlig grøft og blev liggende dér og vovede næppe at hviske til hinanden før stjernerne kom frem.

Jeg tænker at klokken var nær ved elleve om aftenen inden vi fik samlet mod til at begynde igen; vi vovede os ikke længere ud på vejen, men sneg os frem langs levende hegn og gennem plantager og holdt skarpt udkig i mørket, han til højre og jeg til venstre, efter marsianerne, som syntes at være alle vegne rundt omkring os. Et sted tumlede vi ind på et afsvedet og sværtet område, der nu var ved at afkøles og blive til aske, hvor der lå en flok spredte menneskelig der var frygteligt forbrændt på hoved og krop mens benene og støvlerne var så godt som urørte; og døde heste lå der også, måske en femten meter bag en række på fire ødelagte kanoner og knuste lavetter.

Det så ud til at Sheen havde undgået ødelæggelse men stedet var stille og forladt. Hér fandt vi ingen døde, selv om natten var for mørk til at vi kunne kigge ind i sidegaderne. I Sheen klagede min ledsager pludselig over svimmelhed og tørst og vi bestemte os til at forsøge et af husene.

Det første hus vi kom ind i, efter lidt vanskeligheder med vinduet, var et lille halvt dobbelthus, og jeg fandt ikke andet spiseligt tilbage i det end noget muggen ost. Der var imidlertid vand vi kunne drikke, og jeg tog en økse som så ud til at kunne blive nyttig næste gang vi skulle bryde ind i et hus.

Vi gik over vejen til et sted hvor den svinger mod Mortlake. Her lå der et hvidt hus i en have der var indhegnet af en mur, og i spisekammeret hér fandt vi et forråd af mad – to brød i en skål, et råt stykke kød og en halv skinke. Jeg opregner det så nøjagtigt fordi det traf sig sådan at det blev vor skæbne at opretholde livet ved hjælp af dette forråd i de næste fjorten dage. Der stod øl i flasker under en hylde og der var to sække grønne bønner og nogle bløde salathoveder. Dette spisekammer lå bag en slags opvaske-køkken og hér lå der brænde og et skab hvori vi fandt næsten en halv snes bourgogneflasker, dåser med suppe og laks, og to dåser kiks.

Vi sad i det tilstødende køkken i mørke – for vi turde ikke tænde lys – og spiste brød og skinke og drak øl af én flaske. Præsten der stadig var frygtsom og urolig, var nu underligt nok stemt for at vi skulle drage videre, og jeg var netop ved indstændigt at råde ham til at spise for at styrke sig, da dét hænde, der skulle spærre os inde.

„Det kan ikke være midnat allerede,“ sagde jeg og så kom der et blændende skær af stærkt grønt lys. Alt i køkkenet sprang frem og sås tydeligt i grønt og sort og forsvandt så igen. Og så fulgte en rystelse som jeg aldrig før eller siden har oplevet. Så tæt i hælene på dette at det næsten syntes at være samtidig, lød et dumpt brag bag mig, en knasen af glas, et brag og en raslen af murværk der faldt ned omkring os og i næste øjeblik brasede loftets puds ned over os og knustes i hundrede stumper mod vore hoveder. Jeg blev væltet hovedkulds hen over gulvet mod håndtaget på ovnen og slået bevidstløs. Jeg lå bevidstløs i lang tid, fortalte præsten mig, og da jeg kom til mig selv var det mørkt igen, og han sad og stænkede vand på mig, mens blodet løb ned over hans ansigt fra et sår i panden.

I nogen tid kunne jeg ikke huske hvad der var sket. Så dukkede det langsomt op. En bule i tindingen meldte sig selv.

„Har De det bedre?“ spurgte præsten hviskende.

Langt om længe svarede jeg ham. Jeg satte mig op.

„Rør Dem ikke,“ sagde han. „Gulvet er fuldt af knust lertøj fra køkkenskabet. De kan ikke røre Dem uden at gøre støj, og jeg bilder mig ind at de er udenfor.“

Vi sad begge så stille at vi næppe kunne høre hinanden trække vejret. Alt syntes at være dødsstille, skønt et eller andet, noget puds eller løst murværk, på et tidspunkt faldt ned tæt ved os med en buldrende lyd. Udenfor og ganske tæt ved os hørte vi med mellemrum en metallisk raslen.

„Hør!“ sagde præsten da det straks kom igen.

„Ja,“ sagde jeg. „Men hvad er det?“

„En marsianer,“ sagde præsten.

Jeg lyttede igen.

„Det var ikke som om det var Varmestrålen,“ sagde jeg, og en tid var jeg tilbøjelig til at tro at en af de store krigsmaskiner var ramlet mod huset, som jeg havde set en af dem ramle mod tårnet på Shepperton kirke.

Vores situation var så mærkelig og uforståelig at vi i en tre-fire timer, indtil dagen begyndte at gry, næppe bevægede os. Og så sivede lyset ind, ikke gennem vinduet som blev ved at være sort, men gennem en trekantet åbning mellem en bjælke og en dynge knuste mursten i muren bag os. Køkkenets indre så vi nu for første gang i det grålige lys.

Vinduet var blevet slået ind af en dynge havejord som flød hen over det bord vi havde siddet på og lå rundt om vore fødder. Udenfor var jorden væltet op ad huset i en høj bunke. Øverst oppe ved vinduesrammen kunne Vi se et nedløbsrør der var revet op. Gulvet var overstrøet med knust isenkram; køkkenvæggen ind mod huset var slået ind, og eftersom dagslyset skinnede ind dér, var det tydeligt at den største del af huset var styrtet sammen. Som stærk kontrast til denne ødelæggelse stod det pyntelige anretterbord, malet lysegrønt som det var mode, og med en del kobber– og tinkar underneden. Tapetet var en efterligning af blå og hvide kakler, og fra væggene over komfuret hang et par kulørte stumper og flagrede.

Da det blev lysere så vi gennem hullet i muren kroppen af en marsianer der stod vagt, antager jeg, ved den endnu glødende cylinder. Ved synet af ham kravlede vi så forsigtigt som muligt ud af køkkenets tusmørke og ind i bryggersets mørke.

Pludselig gik den rigtige forklaring på begivenhederne op for mig.

„Den femte cylinder,“ hviskede jeg. „Det femte skud fra Mars har ramt dette hus og begravet os i ruinerne!“

Præsten var tavs en rum tid, og så hviskede han:

„Gud se i nåde til os!“

Jeg hørte ham lidt efter klynke hen for sig.

Bortset fra denne lyd lå vi helt stille i bryggerset. Jeg for min, del turde næppe trække vejret og sad med øjnene stift rettet mod det svage lys fra køkkendøren. Jeg kunne lige netop se præstens ansigt, en utydelig oval, og hans hvide krave og manchetter. Udenfor begyndte en metallisk banken og så en voldsom tuden, og så, efter en tids stilhed, en syden, som fra en motor. Disse lyde, der for størstedelen var uforklarlige, fortsatte med mellemrum, og de forekom at tage til i antal som tiden gik. Snart kom der en rytmisk dunken og en rystelse der fik alt omkring os til at dirre, og karrene i spisekammeret til at klirre og bevæge sig, begyndte og fortsatte. På et tidspunkt forsvandt lyset og den spøgelsesagtige døråbning ud til køkkenet blev fuldstændig mørk. Vi må have siddet og krøbet sammen hér i mange timer, tavse og rystende, indtil vores svage opmærksomhed svandt …

Til sidst opdagede jeg at jeg var vågen og meget sulten. Jeg er tilbøjelig til at mene at der gik størstedelen af en dag inden denne opvågnen. Min sult var øjeblikkelig så stærk at den æggede mig til handling. Jeg sagde til præsten at jeg gik ud for at finde noget mad og famlede mig vej mod spisekammeret. Han svarede mig ikke, men så snart jeg begyndte at spise, fik den svage støj jeg gjorde ham vakt til handling, og jeg hørte ham kravle efter mig.

2. Hvad vi så fra det sammenstyrtede hus

Da vi havde spist, krøb vi tilbage til bryggerset og dér må jeg have døset igen, for da jeg rørte på mig igen var jeg alene. Den dunkende dirren fortsatte med trættende udholdenhed. Jeg kaldte flere gange hviskende på præsten, og famlede mig til sidst hen til køkkendøren. Det var stadig dagslys og jeg så ham ovre ved den anden væg hvor han lå op mod det trekantede hul der vendte ud mod marsianerne. Han havde trukket skuldrene op så jeg ikke kunne se hans hoved.

Jeg kunne høre en del lyde, næsten som dem man finder i et maskinhus, og huset rystede ved de dunkende brag. Gennem åbningen i muren kunne jeg se en trætop med et skær af guld og en rolig aftenhimmels varme blå farve. Et minut eller så stod jeg og betragtede præsten og så krøb og listede jeg med den yderste forsigtighed mellem de ituslåede lervarer der lå strøet ud over gulvet hen mod ham.

Jeg rørte ved præstens ene ben og han for så voldsomt sammen at en bunke puds raslede ned udenfor og faldt til jorden med et højt brag. Jeg greb ham i armen og frygtede at han skulle give et skrig fra sig, og i lang tid lå vi ubevægeligt sammenkrøbet. Så vendte jeg mig for at se hvor meget der var tilbage af vores fæstningsvold. Det løsrevne puds havde efterladt en lodret sprække i sammenstyrtningen, og ved at hæve mig forsigtigt op over en bjælke kunne jeg se ud af dette hul til det der dagen før havde været en fredelig forstadsvej. Den forandring vi skuede, var i sandhed stor.

Den femte cylinder må være faldet ned lige midt i det hus vi først havde besøgt. Bygningen var forsvundet, fuldstændig knust, pulveriseret og splittet af nedslaget. Cylinderen lå nu langt neden under de oprindelige fundamenter, i et dybt hul, der allerede var meget større end den fordybning jeg havde kigget ned i ved Woking. Jorden omkring den var sprøjtet op ved dette umådelige stød – „sprøjtet op“ er det rette ord – og lå i store bunker der skjulte alle de tilstødende huse. Den havde opført sig nøjagtig som mudder gør når en hammer med voldsom kraft hugges ned i det. Vores hus var sunket bagover; den forreste del var fuldstændig ødelagt, selv i stueetagen; ved et rent tilfælde var køkkenet og bryggerset gået fri, og lå nu begravet under jord og murbrokker, indesluttet af tonsvis af jord undtagen på den side der vendte mod cylinderen. Og på den side hang vi nu på selve kanten af det store runde hul som marsianerne var i færd med at lave. Den dumpe hamrende lyd kom øjensynlig fra et sted lige bag os, og gang på gang kom en klar grøn damp drivende op forbi vores kighul som et slør.

Cylinderen midt i hullet var allerede lukket op, og på den modsatte side af hullet stod en af de store Kampmaskiner mellem knust og halvt begravet buskads forladt af sin ejermand og tegnede sig stiv og stor mod aftenhimlen. Først lagde jeg næppe mærke til hullet eller cylinderen, skønt det havde været passende at beskrive dem først, på grund af den usædvanligt skinnende mekanisme jeg så travlt optaget af udgravningen, og på grund af de mærkelige væsner der langsomt og møjsommeligt kravlede hen over den opkastede jord ved siden af den.

Det var afgjort denne mekanisme der først optog mig. Det var en af disse komplicerede konstruktioner som senere er blevet kaldt Håndteringsmaskiner, og som efter at den er blevet studeret allerede har givet opfindelserne på Jorden et vældigt skub fremad. Som jeg så den første gang, lignede den en art metaledderkop med fem leddelte, adrætte ben, og med et usædvanligt antal leddelte løftestænger og udtrækkelige gribetentakler rundt om på kroppen. De fleste af dens arme var trukket ind, men med tre lange tentakler var den ved at fiske en del stænger og plader frem af cylinderen der beklædte og sandsynligvis styrkede cylinderens vægge. Efterhånden som de blev trukket frem, blev de løftet ud og anbragt på et jævnt stykke jord bag den.

Dens bevægelser var så hurtige, komplicerede og fuldkomne at jeg først ikke opfattede den som en maskine, til trods for dens metalliske funklen. Kampmaskinerne var samordnede og levende i usædvanlig grad, men det var intet i sammenligning med dette. Folk som aldrig har set disse konstruktioner og kun har tegneres fantasiløse arbejder eller ufuldkomne beskrivelser fra sådanne øjenvidner som jeg selv at gå ud fra, forstår næppe dette præg af noget levende.

Jeg husker især illustrationen i en af de første pjecer der gav en sammenhængende beskrivelse af krigen. Tegneren havde øjensynlig foretaget et hastigt studium af en af krigsmaskinerne og dermed holdt hans viden op. Han fremstillede dem som hældende, stive trebenede tingester uden hverken bøjelighed eller finesse, og med en heltigennem vildledende beskrivelse af dens få bevægelser. Den pjece der indeholdt disse opgivelser nåede en betydelig udbredelse og jeg nævner dem blot hér for at advare læseren mod de indtryk de måske har skabt. De havde ikke mere lighed med de marsianere jeg så i funktion, end en hollandsk dukke har med et menneske. Efter min mening ville pjecen have været meget bedre uden dem.

Jeg har sagt at Håndteringsmaskinen først ikke slog mig som en maskine men som et krabbelignende væsen med en glitrende skal, og den styrende marsianer, hvis tynde tentakler udløste dens bevægelser, så simpelt hen ud til at repræsentere krabbens hjernemasse. Men så opdagede jeg ligheden mellem dens gråbrune skinnende læderagtige skal og de andre kroppe der lå bag den, og denne behændige arbejders sande natur gik op for mig. Efter denne opdagelse flyttedes min interesse mod de andre væsner, de rigtige marsianere. Jeg havde allerede et flygtigt indtryk af disse, og den kvalme jeg havde følt første gang, svækkede nu ikke længere min iagttagelse. Desuden lå jeg skjult og ubevægelig, og var ikke tvunget til at handle. De var, så jeg nu, de mest ujordiske væsner der er muligt at forestille sig. De havde kæmpestore runde kroppe – eller rettere hoveder – noget over en meter i diameter, og hver krop havde på den forreste side et ansigt. Dette ansigt havde ikke nogen næsebor – faktisk ser det ikke ud til at marsianerne har haft nogen lugtesans – men det havde et par meget store, mørktfarvede øjne, og lige under dem en slags kødfuldt næb. På bagsiden af hovedet eller kroppen – jeg ved knap nok hvad jeg skal kalde det – sad den ene snævre trommelignende flade som man senere blev klar over anatomisk var et øre, skønt det må have været næsten ubrugeligt i vor tættere luft. Grupperet omkring munden sad seksten tynde næsten piskelignende tentakler, ordnede i to bundter med otte i hvert. Disse bundter er senere af den anerkendte anatom, professor Howes, ganske træffende blevet benævnt hænderne. Selv da jeg så disse marsianere for første gang så det ud til at de bestræbte sig på at hæve sig op på disse hænder, men dette var naturligvis umuligt på grund af den større vægt de fik under jordiske forhold. Der er grund til at formode at de på Mars med en vis lethed kan have bevæget sig frem på dem.

Den indre anatomi, kan jeg måske bemærke hér, har dissektionen siden vist var næsten lige så enkel. Den største del af deres krop var hjernen, der sendte mægtige nerver til øjnene, øret og føletentaklerne. Derudover var der de komplicerede lunger, som munden førte ned til, og hjertet og dets kar. Andedrætsbesværlighederne som den tættere atmosfære og den større tyngdekraft forårsagede, viste sig kun alt for tydeligt i hudens krampagtige sammentrækninger.

Og dette var den samlede sum af marsianernes organer. Så mærkeligt som det kan lyde for et menneske, eksisterede hele det indviklede fordøjelsesapparat som optager størstedelen af vor krop, ikke hos marsianerne. De var hoveder, kun hoveder. De havde ingen indvolde. De spiste ikke, fordøjede endnu mindre. I stedet tog de frisk, varmt blod fra andre væsner og indsprøjtede det i deres egne årer. Jeg har selv set det blive gjort og skal fortælle det på rette tid og sted. Men selv om jeg måske synes sensibel, kan jeg ikke få mig selv til at beskrive hvad jeg ikke engang kunne holde ud at se på. Lad det være nok at sige at blod fra et endnu levende dyr, i de fleste tilfælde fra et menneske, ved hjælp af en lille pipette blev ledet ind i den kanal som optog det …

Den blotte tanke om dette er uden tvivl yderst frastødende for os, men samtidig tror jeg at vi burde tænke på hvor frastødende vore kødædende vaner ville være for en intelligent kanin.

Den fysiologiske fordel ved indsprøjtningsmetoden er ubestridelig, hvis man tænker på det umådelige spild af menneskenes tid og energi som spisnings– og fordøjelsesprocessen giver anledning til. Halvdelen af vort legeme er optaget af kirtler og kar og organer der er beskæftiget med at omdanne uensartet føde til blod. Fordøjelsesprocesserne og deres indvirkninger på nervesystemet tapper vores kraft, farver vort sind. Mennesker er glade eller elendige alteftersom de har sunde eller syge levere, eller sunde mavekirtler. Men marsianerne var hævet over alle disse organiske påvirkninger af stemninger og følelser.

At de ganske afgjort foretrak mennesker som næringskilde kan delvis forklares ud fra beskaffenheden af levningerne af de ofre de havde bragt med sig fra Mars som proviant. At dømme ud fra de indskrumpne levninger der er faldet i menneskenes hænder var disse væsner tobenede med spinkle kiselskeletter (næsten som kiselsvampenes) og svag muskulatur; de var omkring 180 m høje og havde runde oprejste hoveder og store øjne i benhårde huler. Det ser ud til at der har været en to-tre stykker af disse i hver cylinder og alle var dræbt inden de nåede Jorden. Og det var nok så godt for dem for det blotte forsøg på at stå oprejst på vores planet ville have knust hver eneste knogle i deres krop.

Mens jeg er i gang med denne beskrivelse kan jeg på dette sted tilføje visse yderligere detaljer som, skønt de ikke alle var kendt af os dengang, kan hjælpe den læser der er ubekendt med dem, til at få et tydeligere billede af disse frastødende væsner.

På tre andre punkter afveg deres fysiologi på mærkelig vis fra vor. Deres organismer sov ikke, lige så lidt som menneskets hjerte sover. Eftersom de ikke havde en omfattende muskelmekanisme der skulle restitueres, var denne periodiske udslettelse ukendt for dem. De havde liden eller ingen følelse af træthed, så det ud til. På Jorden kan de aldrig have bevæget sig uden anstrengelse, og dog var de i virksomhed til det sidste. På fireogtyve timer gjorde de fireogtyve timers arbejde, ligesom det på Jorden muligvis er tilfældet med myrerne.

Dernæst var marsianerne, så forunderligt det end kan synes i en kønsbestemt verden, fuldstændig kønsløse, og kendte derfor intet til de voldsomme sindsbevægelser der opstår hos menneskene på grund af denne forskel. Der kan nu ikke være tvivl om at der under krigen faktisk blev født en marsianer hér på Jorden; han hang sammen med sit ophav da han blev fundet, delvis løsnet ved knopskydning, akkurat som den nye liljeknold eller ungerne i ferskvandspolyppen.

Hos mennesket, hos alle højerestående dyr på Jorden, er denne forplantningsmetode forsvundet; men selv på denne Jord har det afgjort været den oprindelige metode. Blandt de laverestående dyr, helt op til de første slægtninge til hvirveldyrene, sækdyrene, findes de to processer side om side, men til sidst fortrængte den kønsbestemte metode sin konkurrent. På Mars har det stik modsatte øjensynlig været tilfældet.

Det er værd at bemærke at en vis spekulativ forfatter med et halvvidenskabeligt ry længe før den marsianske invasion faktisk forudsagde at menneskets kropsbygning i sidste ende ville forandres til noget der ikke er ulig den faktiske marsianske form. Hans profeti, husker jeg, stod i november eller december, 1893, i et for længst ophørt blad, Pall Mall Budget, og jeg erindrer en karikatur af den i et præ-marsiansk blad ved navn Punch. Hans artikel, der var skrevet i en fjollet spøgefuld tone, påpegede at fuldkommengørelsen af mekaniske hjælpemidler i sidste ende vil fortrænge lemmerne og fuldkommengørelsen af kemiske påfund fortrænge fordøjelsen – at sådanne organer som hår, ydre næse, tænder, ører og hage ikke længere var livsvigtige dele af et menneske, og at tendensen i den naturlige udvælgelse ville gå i retning af en stadig formindskelse af disse i kommende tider. Kun hjernen stod tilbage som en afgørende nødvendighed. Kun én anden del af kroppen havde stærke forudsætninger for at overleve, og det var hånden, „hjernens lærer og tjener“. Mens resten af kroppen svandt ind, ville hænderne blive større.

Mangt et sandt ord siges i spøg, og hos marsianerne har vi ubestrideligt resultatet af intelligensens undertrykkelse af organismens dyriske side. Selv finder jeg det yderst troligt at marsianerne kan være nedstammet fra væsner ikke ulig os selv, ved en gradvis udvikling af hjernen og hænderne (disse sidste er så til sidst blevet omdannet til de to bundter af tynde tentakler) på bekostning af resten af kroppen. Uden kroppen ville hjernen selvfølgelig blive et mere selvisk væsen, uden noget af det følelsesmæssige underlag der findes hos mennesker.

Det sidste iøjnefaldende punkt hvorved disse væsners organisme adskilte sig fra vor, var hvad man kunne have syntes var en meget uvæsentlig detalje. Mikro-organismer, der forårsager så megen sygdom og smerte på Jorden, har enten aldrig eksisteret på Mars, eller også har den marsianske lægevidenskab for længst udryddet dem. Hundreder af sygdomme, alle de febere og smitter som menneskelivet er udsat for, tuberkulose, kræft, svulster og lignende sygeligheder, kommer aldrig ind i deres liv. Og mens jeg nu taler om forskellene mellem livet på Mars og på Jorden, vil jeg her minde om de mærkelige formodninger det Røde Ukrudt giver anledning til.

Tilsyneladende har planteriget på Mars en stærk blodrød nuance i stedet for den grønne der er den dominerende på Jorden. I hvert fald kom alle de frøkorn som marsianerne (med vilje eller tilfældigt) bragte med sig, op som rødfarvede vækster. Kun det som man populært kalder det Røde Ukrudt vandt dog noget fodfæste i konkurrencen med de jordiske arter. Den Røde Slyngplante var en ret flygtig vækst og der er kun få der har set den vokse. For en tid voksede det Røde Ukrudt dog med forbløffende kraft og frodighed. Den bredte sig op på siderne af hullet den tredje eller fjerde dag af vor indespærring, og dens kaktuslighende grene dannede en karminrød frynset kant på vores trekantede vindue. Og senere fandt jeg den udbredt over hele landet, og især hvor som helst der var et vandløb.

Marsianerne havde noget der ser ud til at have været et høreorgan, en enkelt rund trommehinde bag på hovedetkroppen, og øjne hvis synsopfattelse ikke var meget forskellig fra vores, med undtagelse af at blåt og violet, ifølge Philips, så ud som sort for dem. Den almindelige antagelse er at de meddelte sig til hinanden ved hjælp af lyde og bevægelser med tentaklerne; dette gøres for eksempel gældende i den habile men hastigt udarbejdede pjece (der åbenbart er skrevet af én der ikke har været øjenvidne til marsianernes handlinger) som jeg allerede har hentydet til, og som indtil nu har været den vigtigste kilde til oplysninger om dem. Nu så ingen af de mennesker der overlevede så meget til marsianerne i aktion som jeg. Jeg tager ikke æren for et tilfælde, men dette er en kendsgerning. Og jeg vil fremholde at jeg har iagttaget dem på nært hold gang på gang, og at jeg har set fire, fem og (én gang) seks af dem sløvt udføre de mest indviklede og omstændelige operationer sammen, uden hverken lyd eller gestus. Deres besynderlige tuden gik konstant forud for fødeindtagelse; den havde ingen modulation, og jeg tror på ingen måde den var et signal, men bare en udånding af luft som forberedelse til sugeprocessen. Jeg gør fordring på at have i det mindste en vis elementær viden om psykologi, og med hensyn til denne sag er jeg overbevist om – så overbevist som jeg er om noget – at marsianerne udvekslede tanker uden noget fysisk mellemled. Og jeg er blevet overbevist om dette til trods for stærke forudfattede meninger. Inden den marsianske invasion har jeg, som en og anden læser måske husker, skrevet med en vis lidenskabelighed imod teorien om telepati.

Marsianerne havde ingen tøj. Deres ideer om udsmykning og velånstændighed var nødvendigvis forskellige fra vore; og de var ikke blot tydeligt meget mindre følsomme over for temperaturforandringer end vi, heller ikke forandringer i tryk synes i nogen større grad at have indvirket på deres helbred. Men om de ikke bar klæder, så var det dog visselig i de andre kunstige forøgelser af deres kropsreserver at deres store overlegenhed over mennesket lå. Vi mennesker, med vore cykler og rulleskøjter. Lilienthals’himmelstræbende maskiner, vore kanoner og stokke, og så videre, befinder os kun i begyndelsen af den udvikling som marsianerne har gennemløbet. De er praktisk taget blevet lutter hjerner, der bærer forskellige kroppe efter deres behov, akkurat som menneskene bærer forskellige dragter og tager en cykel når de har travlt og en paraply når det regner. Og i deres hjælpemidler er intet måske mere forunderligt for mennesket end den mærkelige kendsgerning at det der er det dominerende træk i næsten alle menneskets mekaniske påfund mangler – hjulet mangler; blandt alle de ting de bragte til Jorden er der intet spor, ingen antydning af brugen af hjul. Man ville i det mindste have ventet det i bevægelse. Og i denne forbindelse er det underligt at bemærke at selv hér på Jorden har naturen aldrig fundet på hjulet, eller har foretrukket andre midler fremfor at udvikle det. Og ikke blot enten kendte marsianerne ikke hjulet (hvilket er utroligt) eller afholdt sig fra at bruge det, men i deres apparater gjorde de på samme måde kun lidt brug af den faste tap, eller relativt faste tap, hvoromkring de cirkulære bevægelser er begrænset til ét plan. Næsten alle sammenføjningerne i maskineriet udviser et indviklet system af glidende dele der bevæger sig hen over små men smukt kurvede friktionslejer. Og mens vi opholder os ved disse detaljer, er det bemærkelsesværdigt at deres maskiners lange løftestænger i de fleste tilfælde bevæges af en slags imiteret muskulatur af skiver i en elastisk skede; skiverne blev polariseret og blev trukket sammen med stor kraft når en elektrisk strøm blev sendt igennem dem. På denne måde opnåedes den besynderlige lighed med dyriske bevægelser, som var så slående og foruroligende for den menneskelige iagttager. Sådanne kvasimuskler fandtes i overflod i den krabbelignende Håndteringsmaskine som jeg så pakke cylinderen ud da jeg første gang kiggede ud af revnen. Den så langt mere levende ud end den virkelige marsianer der lå bag den i solnedgangens lys og stønnede og uden virkning viftede med sine tentakler og bevægede sig mat efter den uhyre rejse gennem rummet.

Mens jeg stod og iagttog deres matte bevægelser i sollyset og bemærkede mig enhver ejendommelighed i deres ydre, mindede præsten mig om sin tilstedeværelse ved at rive mig voldsomt i armen. Jeg vendte mig og så et truende ansigt og tavse, veltalende læber.

Han ønskede at komme til nu, og sprækken tillod kun én af os at kigge ud af gangen; jeg måtte således give afkald på at iagttage dem for en tid mens han nød dette privilegium.

Da jeg igen kiggede ud havde den travle Håndteringsmaskine allerede sat adskillige af de stykker apparatur den havde løftet ud af cylinderen, sammen til en form der havde en umiskendelig lighed med dens: egen; og nede på venstre side var en travl lille gravemaskine kommet til syne; den udsendte søjler af grøn damp og arbejdede sig rundt i hullet og gravede ud og dæmmede op på en metodisk og skønsom måde.

Det var den der havde forårsaget den regelmæssige bankende lyd og de rytmiske rystelser der hele tiden fik vort sammenfaldne tilflugtssted til at dirre. Den peb og fløjtede mens den arbejdede. Så vidt jeg kunne se, havde tingesten overhovedet ikke nogen styrende marsianer.

3. Dagene mens vi var indespærrede,

Ankomsten af en anden krigsmaskine drev os fra vores kighul og ind i bryggerset, for vi frygtede at marsianeren fra sit høje stade skulle kunne se ned på os bag vores barriere. Et par dage efter begyndte vi at føle os mindre truede af deres øjne, thi for et øje i det blændende sollys udenfor må vort tilflugtssted have været som det sorteste mørke, men i begyndelsen drev den mindste antydning om at nogen nærmede sig os med hamrende hjerter ind i bryggerset. Men selv om den fare vi udsatte os for var frygtelig, var lysten til at kigge ud uimodståelig hos os begge. Og jeg mindes nu med en vis form for undren at til trods for den uendelige fare vi befandt os i mellem sult og en endnu frygteligere død, kunne vi dog bittert kæmpe om hvem der skulle se det forfærdende syn. Vi styrtede igennem køkkenet i en grotesk gangart der var en blanding af forhippethed og angst for at gøre støj, og slå hinanden, skubbe og sparke, få tommer fra fjenden.

Sagen var at vi havde fuldstændig uforenelige naturer og tænke– og handlemåder, og vor fare og isolation understregede blot denne uforenelighed. I Halliford var jeg allerede kommet til at hade hans trick med hjælpeløse udbrud, hans dumme stædighed. Hans endeløse mumlende enetaler ødelagde enhver anstrengelse jeg gjorde mig for at udtænke en handlingsplan, og dette forstærkedes af indespærringen og drev mig til tider til randen af vanvid. Han havde ikke mere selvbeherskelse end en tåbelig kone. Han kunne græde i timevis og jeg tror virkelig at dette forkælede barn til det sidste troede at hans svage tårer på en eller anden måde var virkningsfulde. Og jeg kunne sidde dér i mørket ude af stand til at få mine tanker fra ham på grund af hans plagerier. Han spiste mere end jeg gjorde, og jeg påpegede forgæves ať vores eneste chance for at redde livet var at blive i huset indtil marsianerne var færdige med deres hul, og at der i denne lange tålmodige venten kunne komme et tidspunkt hvor der blev mangel på mad. Han spiste og drak impulsivt, store måltider med lange mellemrum. Han sov kun lidt.

Som dagene gik, forøgedes hans fuldstændige ligegladhed med at vise nogen som helst hensyn til vor nød og fare så meget at jeg, hvor nødigt jeg end ville, måtte tage tilflugt til trusler, og til sidst til slag. De bragte ham til fornuft en tid. Men han var et af disse svage væsner der er fulde af list og snuhed – som lyver for både Gud og mennesker, som endog lyver for sig selv, blottet for stolthed, frygtsomme, blodløse, hadefulde væsner.

Det er ubehageligt for mig at mindes og nedskrive disse ting, men jeg skriver dem hér for at min historie ikke skal mangle noget. De der har undgået livets mørke og grufulde sider, vil let nok kunne dadle min brutalitet, mit raseriudbrud i vort sidste tragiske samvær, for de ved lige så godt som alle andre hvad der er uret, men ikke hvad martrede mennesker kan drives til. Men de der har befundet sig i skyggen, har været nede ved de elementære ting, vil udvise større overbærenhed.

Og mens vi derinde udkæmpede vor mørke håbløse strid med hvisken, stjålet mad og drikke, håndgreb og slag, så havde vi udenfor i denne frygtelige junis Ubarmhjertige sollys det mærkelige under, den fremmedartede arbejdsgang hos marsianerne nede i hullet. Lad mig vende tilbage til mine første nye oplevelser. Efter lang tid vovede jeg mig igen hen til kighullet og opdagede at de nyankomne havde fået forstærkning fra ikke mindre end tre af Kampmaskinernes ejermænd. Disse havde medbragt visse nye hjælpemidler der stod ordnede rundt om cylinderen. Den anden Håndteringsmaskine var nu færdig og havde travlt med at betjene en af de nye konstruktioner som den store maskine havde medbragt. Af form lignede den en mælkejunge oven over hvilken en pæreformet beholder svingede frem og tilbage og hvorfra en strøm af hvidt pulver flød ned i et rundt kar nedenunder.

Den svingende bevægelse blev bibragt den af en af Håndteringsmaskinernes tentakler. Med to spadeformede hænder gravede den lennasser op og slyngede dem ned i den pæreformede beholder ovenover, mens den med en anden arm med mellemrum åbnede en luge og fjernede rustne og sværtede slagger fra den midterste del af maskinen. En anden ståltentakel ledte pulveret fra karret langs en ribbekanal hen til en anden beholder som var skjult for mig af en bunke blåligt støv. Fra denne skjulte beholder steg en tynd stribe grøn røg lodret op i den stille luft. Mens jeg så til, strakte Håndteringsmaskinen med en svag melodisk klirren en tentakel, der et øjeblik før kun havde været et kort fremspring, ud som en lang kikkert indtil dens spids forsvandt for mine øjne bag lerbunken: I næste øjeblik havde den løftet en stang af hvidt aluminium op, der endnu ikke var anløben og havde et blændende skin, og anbragt den i en voksende bunke af stænger der lå ved siden af hullet. Mellem solnedgangen og stjernernes fremkomst må denne behændige maskine have lavet mere end hundrede af den slags stænger af det rå ler, og bunken med blåligt støv voksede støt indtil den nåede op over hullets kant.

Modsætningen mellem disse indretningers hurtige og indviklede bevægelser og deres herrers træge, pustende kluntethed var skærende, og i dagevis måtte jeg gentagne gange fortælle mig selv at de sidste faktisk var dem af de to tingester der var levende.

Præsten var i besiddelse af kighullet da de første mennesker blev bragt ned i hullet. Jeg sad nedenfor og krøb sammen og lyttede anspændt. Han gjorde en pludselig bevægelse baglæns, og jeg der frygtede at vi var blevet opdaget, krøb sammen i et anfald af rædsel. Han kom glidende ned ad murbrokkerne og krøb sammen ved siden af mig i mørket, stum og gestikulerende, og et øjeblik var jeg lige så rædselslagen som han. Hans gestus antydede at han opgav sprækken, og lidt efter gav min nysgerrighed mig mod og jeg rejste mig, trådte hen over ham og kravlede op til den.

Først kunne jeg ikke se nogen grund til hans angst. Tusmørket var nu kommet, stjernerne var små og svage, men hullet var oplyst af den flimrende grønne ild der kom fra aluminiumsfremstillingen. Det hele var et flakkende billede af grønne glimt og skiftende rustsorte skygger der var mærkværdigt anstrengende for øjnene. Henover og igennem det hele fløj flagermusene der overhovedet ikke ænsede det. De kravlende marsianere var ikke længere at se, bunken med det blågrønne pulver var vokset sådan at den skjulte dem, og en Kampmaskine stod med sammentrukne og forkortede ben i et hjørne af hullet. Og så fik jeg en flygtig mistanke om at høre en menneskestemme midt i maskineriets klirren, som jeg imidlertid først affærdigede.

Jeg krøb sammen og betragtede denne Kampmaskine nøje og overbeviste nu for første gang mig selv om at hætten-virkelig indeholdt en marsianer. Da de grønne flammer steg i vejret kunne jeg se hans fedtede hud og hans klare øjne. Og pludselig hørte jeg et skrig og så en lang tentakel række hen over skulderen på maskinen til det lille bur der hang på dens ryg. Så blev noget – noget der kæmpede voldsomt – løftet højt op i vejret, en sort utydelig gåde mod stjernelyset, og da denne sorte tingest kom ned igen så jeg i det grønne lys at det var et menneske. Et øjeblik var han helt tydelig. Det var en kraftig, rødmosset, midaldrende, velklædt mand; for tre dage siden havde han sikkert skridtet om i samfundet, en mand med betydelig indflydelse. Jeg kunne se hans stirrende øjne og lysblink i hans kraveknapper og urkæde. Han forsvandt om bag bunken og et øjeblik var der stille. Så begyndte en skrigen og en langtrukken og munter tuden fra marsianerne …

Jeg gled ned ad murbrokkerne, kom med besvær på benene, slog hænderne for ørerne og styrtede ind i bryggerset. Præsten der havde ligget tavs sammenkrøbet med armene over hovedet, så op da jeg for forbi, udstødte et ret højt råb over at jeg forlod ham og kom løbende efter mig Den nat, da vi lå skjult i bryggerset og vaklede mellem vor skræk og den frygtelige tiltrækning dette kiggeri havde, skønt jeg følte et bydende behov for handling, prøvede jeg forgæves at udtænke en flugtplan; men senere, dagen efter, var jeg i stand til at bedømme vor stilling med stor klarhed. Præsten, havde jeg opdaget, var umulig at diskutere med; mærkelige angstfornemmelser havde allerede gjorť ham til et voldsomt impulsivt væsen, havde berøvet ham fornuft og omtanke. Praktisk taget var han allerede sunket ned til et dyrisk stade. Men, som man siger, jeg greb fat i mig selv med begge hænder. Da jeg først kunne se kendsgerningerne i øjnene, blev jeg mere og mere klar over at så frygtelig vor stilling end var, havde vi endnu ingen grund til helt at fortvivle. Vores største chance var den mulighed at marsianerne ikke gjorde hullet til andet end en midlertidig lejr. Eller at de selv om de gjorde den permanent ikke mente det nødvendigt at bevogte den, så vi kunne få en chance til at undslippe. Jeg overvejede også meget omhyggeligt muligheden af at vi kunne grave os ud i modsat retning af hullet, men risikoen for at vi ville dukke op inden for synsvidde af en Kampmaskine på vagt forekom mig først alt for stor. Og jeg ville være kommet til at udføre hele gravningen selv. Præsten ville sikkert have svigtet mig.

Det var den tredje dag, hvis jeg husker rigtigt, at jeg så drengen blive dræbt. Det var den eneste lejlighed hvorved jeg virkelig så marsianerne indtage føde. Efter den oplevelse undgik jeg hullet i muren størstedelen af dagen. Jeg gik ind i bryggerset, fjernede døren og tilbragte nogle timer med at grave med min økse så stille som muligt; men da jeg havde lavet et hul lidt over en halv meter dybt faldt den løse jord støjende sammen, og jeg turde ikke fortsætte. Jeg mistede modet og lagde mig ned på bryggersgulvet i lang tid uden lyst til at bevæge mig. Og derefter opgav jeg helt tanken om at slippe væk ved at grave mig ud.

Det siger meget om det indtryk marsianerne havde gjort på mig, at jeg først kun nærede ringe eller intet håb om at vores flugt skulle blive mulig ved at de fældedes ved en menneskelig anstrengelse. Men den fjerde eller femte nat hørte jeg en lyd som af tunge kanoner.

Det var meget sent om natten og månen skinnede klart. Marsianerne havde fjernet udgravningsmaskinen og med undtagelse af en Kampmaskine der stod på den anden side af hullet og en Håndteringsmaskine der var anbragt så jeg ikke kunne se den, i et hjørne lige under mit kighul, var stedet forladt af dem. Bortset fra det svage lys fra Håndteringsmaskinen og stængerne og striberne af hvidt månelys, lå hullet i mørke og udover Håndteringsmaskinens klirren var der helt stille.

Denne aften var smukt skyfri; bortset fra én eneste planet syntes månen at have himlen for sig selv.

Jeg hørte en hund hyle, og det var denne velkendte lyd der fik mig til at lytte. Så hørte jeg ganske tydeligt en dundren nøjagtig som lyden fra store kanoner. Jeg talte seks tydelige brag, og efter en lang pause seks til. Og det var alt.

4. Præstens død

Det var den sjette dag efter vor indespærring at jeg kiggede ud for sidste gang og på én gang mærkede at jeg var alene. I stedet for at holde sig tæt op til mig og forsøge at fortrænge mig fra sprækken var præsten gået tilbage til bryggerset. En pludselig tanke slog ned i mig. Jeg gik hurtigt og stille tilbage til bryggerset. I mørket hørte jeg at præsten drak. Jeg greb ud i mørket og mine fingre fik fat i en flaske bourgogne.

Så fulgte et slagsmål der varede nogle få øjeblikke. Flasken faldt på gulvet og knustes og jeg slap mit tag og rejste mig. Vi stod og pustede og truede hinanden. Til slut anbragte jeg mig mellem ham og maden og meddelte ham min beslutning om at begynde at holde orden. Jeg delte maden i spisekammeret i rationer der skulle vare i ti dage. Jeg ville ikke tillade at han spiste mere den dag. Om eftermiddagen gjorde han et svagt forsøg på at komme hen til maden. Jeg havde døset men var øjeblikkelig vågen. Hele dagen og hele natten sad vi ansigt til ansigt, jeg træt men bestemt og han grædende og klagende over sin øjeblikkelige sult. Jeg ved at det kun var en nat og en dag, men for mig syntes det – synes det nu – at være en uendelig lang tid.

Og således endte vores voksende uoverensstemmelse til sidst i åben krig. I to uendeligt lange dage kæmpede vi på undertoner og på næverne. Der var øjeblikke hvor jeg slog og sparkede ham vildt, øjeblikke hvor jeg søgte at besnakke og overtale ham, og én gang forsøgte jeg at bestikke ham med den sidste flaske bourgogne, for der var en regnvandspumpe hvorfra jeg kunne få vand. Men hverken slag eller venlighed nyttede; han var virkelig hinsides fornuften. Han ville hverken holde op med sine angreb på maden eller med sin støjende pladren med sig selv. De rudimentære forsigtighedsregler for at gøre vor indespærring udholdelig ville han ikke iagttage. Langsomt begyndte jeg at forstå at han ganske havde mistet forstanden, at indse at min eneste kammerat i dette snævre og kvalmende mørke var en gal mand.

At dømme efter visse vage erindringer er jeg tilbøjelig til at tro at jeg selv til tider fantaserede. Jeg havde mærkelige og hæslige drømme hver gang jeg sov. Det lyder underligt men jeg er tilbøjelig til at tro at præstens svaghed og sindssyge forfriskede mig, støttede mig og holdt mig normal.

På den ottende dag begyndte han at snakke højt i stedet for at hviske og jeg kunne intet gøre for at dæmpe hans tale.

„Det er retfærdigt, åh Gud!“ sagde han igen og igen. „Det er retfærdigt. Over mig og mine skal straffen komme. Vi har syndet, vi er faldne. Der var fattigdom, sorg; de fattige blev trådt i støvet, og jeg tav stille. Jeg præ dikede behagelige meningsløsheder – min Gud, hvilke meningsløsheder – mens jeg skulle have rejst mig, om jeg så skulle dø for det, og formanet dem til at angre – angre! … De fattige og trængendes undertrykkere … Guds vinpersere!“

Så vendte han pludselig tilbage til sagen med den mad jeg holdt tilbage for ham, og bad, tiggede, græd og truede mig til sidst. Han begyndte at hæve stemmen – jeg bad ham om at lade være; han så at han havde en klemme på mig – han truede med at råbe så marsianerne opdagede os. En tid skræmte det mig; men enhver indrømmelse ville have mindsket vore chancer for at undslippe i uberegnelig grad. Jeg bød ham trods, skønt jeg ikke følte mig sikker på at han ikke ville gøre det. Men den dag gjorde han det i hvert fald ikke. Mens hans stemme langsomt steg, snakkede han størstedelen af den ottende og den niende dag-trusler, bønfaldelser, blandet med en strøm af halvforstyrrede og intetsigende selvbebrejdelser over sin tomme humbug i Guds tjeneste, hvilket fik mig til at føle medlidenhed med ham. Så sov han en tid og begyndte igen med fornyet styrke, så højt at jeg var nødt til at få ham til at holde op.

„Vær stille! “ bønfaldt jeg.

Han rejste sig op på knæ, for han havde siddet i mørket ved gruekedlen.

„Jeg har været stille alt for længe,“ sagde han med en stemme der må have kunnet høres i hullet, „og nu må jeg vidne. Vé over denne vantro by! Vé! Vé! Vé! Vé over Jordens indvånere på grund af de andre stemmer fra basunen „Hold mund!“ sagde jeg og kom på benene, rædselslagen for at marsianerne skulle høre os. „For Guds skyld … “

„Nej,“ råbte præsten så højt han kunne og rejste sig ligeledes og bredte armene ud. „Tal! Herrens ord er over mig.“

Med tre lange skridt var han henne ved døren til køkkenet.

„Jeg må vidne. Jeg går. Det er allerede blevet opsat for længe.“

Jeg rakte hånden ud og fik fat i kødhakkeren der hang på væggen. Som et lyn var jeg efter ham. Jeg var vild af rædsel. Inden han var nået halvvejs gennem køkkenet havde jeg indhentet ham. I et sidste glimt af menneskelighed vendte jeg knivsæggen bagud og slog ham med hakken. Han faldt hovedkulds forover og lå udstrakt på gulvet. Jeg snublede over ham og stod og pustede. Han lå ubevægelig.

Pludselig hørte jeg støj udenfor, puds der raslede ned og klaskede mod jorden og den trekantede åbning i muren formørkedes. Jeg så op og opdagede undersiden af en Håndteringsmaskine der langsomt kom gennem hullet. En af dens gribelemmer snoede sig ind mellem murbrokkerne; en anden arm kom til syne og følte sig frem over de nedfaldne bjælker. Jeg stod forstenet og stirrede på den. Så så jeg inde bag en slags glasplade lige ved kanten af maskinens krop ansigtet, som vi kan kalde det, og de store mørke øjne af en marsianer der spejdede ind, og så følte en lang metallisk slange af en tentakel sig langsomt vej gennem hullet.

Jeg vendte mig ved en kraftanstrengelse, snublede over præsten og standsede ved bryggersdøren. Tentaklen var nu et par meter eller mere inde i rummet og vred og drejede sig med underlige pludselige bevægelser til den ene og den anden side. Et øjeblik stod jeg tryllebundet af denne langsomme, ustadige fremtrængen. Så tvang jeg mig med et svagt, hæst råb gennem bryggerset. Jeg rystede voldsomt; jeg kunne næppe holde mig på benene. Jeg åbnede døren til kulkælderen og stod dér i mørket og stirrede på den svagt oplyste døråbning ind til køkkenet og lyttede. Havde marsianeren set mig? Hvad foretog den sig nu?

Et eller andet bevægede sig frem og tilbage derinde, meget stille; af og til stødte det mod væggen eller begyndte igen at bevæge sig med en svag metallisk klirren, som når nøgler bevæger sig i en nøglering. Så blev en tung krop – jeg vidste alt for vel hvad det var – trukket hen over køkkengulvet mod åbningen. Uimodståeligt tiltrukket krøb jeg hen til døren og kiggede ud i køkkenet. I trekantens klare sollys så jeg marsianeren i hans Briareus af en Håndteringsmaskine undersøge præstens hoved nøje. Jeg tænkte straks på at den ville slutte sig til min tilstedeværelse udfra mærket efter slaget jeg havde givet ham.

Jeg krøb tilbage til kulkælderen, lukkede døren og begyndte at dække mig selv til så godt jeg kunne og så lydløst som muligt i mørket mellem brændet og kullene. Hele tiden standsede jeg og stivnede, for at høre om marsianeren havde stukket sin tentakel ind gennem åbningen igen.

Så kom den svage metalliske ringlen igen. Jeg kunne følge den langsomt føle sig frem gennem køkkenet. Snart hørte jeg den nærmere – i bryggerset lød det til. Jeg tænkte at dens længde ikke ville være tilstrækkelig til at nå ind til mig. Jeg bad meget vidtløftigt. Den gik forbi og skrabede let mod kælderdøren. En uendelig tid i næsten uudholdelig spænding forløb; så hørte jeg den famle ved klinken. Den havde fundet døren! Marsianerne kendte til døre!

Den kæmpede med klinken i måske et minut og så gik døren op.

I mørket kunne jeg lige akkurat se tingesten – den lignede mere en elefantsnabel end noget andet – svinge hen imod mig og berøre og undersøge muren, kullene, træet og loftet. Det var som en sort orm der svingede hid og did med sit blinde hoved.

Engang strejfede den endog hælen på min støvle. Jeg var på nippet til at skrige; jeg bed mig i hånden. En stund var den stille. Jeg kunne have troet at den var blevet trukket tilbage. Så greb den med et pludseligt klik et eller andet – jeg troede det var mig! – og syntes at trække sig ud af kælderen igen. Et øjeblik var jeg ikke sikker. Øjensynlig havde den grebet et kulstykke for at undersøge det.

Jeg benyttede lejligheden til at skifte en smule på min stilling der var blevet ubekvem, og lyttede. Jeg hviskede lidenskabelige bønner om frelse.

Så hørte jeg den langsomme, sindige lyd komme krybende hen mod mig igen. Langsomt, langsomt kom den nærmere og skrabede mod muren og dunkede mod bohavet.

Mens jeg endnu var i tvivl, slog den hårdt mod kælderdøren og lukkede den. Jeg hørte den fortsætte ind i spisekammeret og kiksdåserne raslede og en flaske knustes, og så lød der et tungt bump mod kælderdøren. Så stilhed, der blev til en endeløs uvished.

Var den væk?

Til sidst afgjorde jeg at det var den.

Den kom ikke mere ind i bryggerset; men jeg lå hele den tiende dag i fuldkomment mørke, begravet mellem kul og brænde, og turde ikke engang kravle ud for at få den slurk vand jeg tørstede efter. Først på den ellevte dag vovede jeg mig så langt væk fra mit sikre sted.

5. Stilheden

Min første handling inden jeg gik ind i spisekammeret var at stænge døren mellem køkkenet og bryggerset. Men spisekammeret var tomt; hver eneste smule mad var væk. Øjensynlig havde marsianeren taget det hele den foregående dag. Ved den opdagelse var jeg for første gang ved at opgive håbet. Jeg fik ingen mad og intet at drikke hverken den ellevte eller den tolvte dag.

Først blev jeg tør i munden og halsen, og mine kræfter ebbede føleligt ud. Jeg sad i mørket i bryggerset i en tilstand af fortvivlelse og elendighed. Mine tanker beskæftigede sig kun med mad. Jeg troede jeg var blevet døv, for den støj jeg var blevet vant til at høre fra bevægelserne i hullet, holdt pludselig op. Jeg følte mig ikke stærk nok til at kravle lydløst hen til kighullet ellers ville jeg have gjort det.

Den tolvte dag smertede min hals så meget at jeg med risiko for at alarmere marsianerne gik til angreb på den knirkende regnvandspumpe der stod ved siden af vasken, og fik et par glasfulde smudsigt og fordærvet regnvand. Jeg følte mig umådeligt forfrisket derved og det indgød mig mod at ingen undersøgende tentakel fulgte oven på støjen fra min pumpen.

I disse dage tænkte jeg meget på præsten og på den måde han var død på, på en usammenhængende, ufyldestgørende måde.

Den trettende dag drak jeg noget mere vand og døsede og tænkte usammenhængende på mad og på tågede umulige planer for flugt. Hver gang jeg døsede hen, havde jeg skrækkelige drømmebilleder, om præstens død eller om overdådige middage; men hvad enten jeg sov eller var vågen, følte jeg en skarp smerte der fik mig til at drikke igen og igen. Det lys der kom ind i bryggerset var ikke længere gråt men rødt. I min forvirrede fantasi forekom det mig at ligne blod.

Den fjortende dag gik jeg ind i køkkenet og jeg blev overrasket over at se at frynserne fra det Røde Ukrudt var groet helt hen over hullet i muren og havde forvandlet stedets halvlys til et rødt mørke.

Det var tidligt om morgenen den femtende dag at jeg hørte en mærkelig velkendt række lyde i køkkenet og da jeg lyttede efter identificerede jeg dem som en hund der snusede og skrabede. Da jeg kom ind i køkkenet så jeg en hundesnude der stak ind gennem en åbning i de rødlige frynser. Dette overraskede mig i allerhøjeste grad. Da den lugtede mig, gøede den kort.

Jeg tænkte at hvis jeg kunne formå den til at komme derind stille, ville jeg måske kunne slå den ihjel og spise den, og i alle tilfælde ville det være tilrådeligt at slå den ihjel for at dens opførsel ikke skulle tiltrække sig marsianernes opmærksomhed.

Jeg krøb fremad og sagde „God lille hund!“ meget sagte; men den trak pludselig hovedet til sig og forsvandt.

Jeg lyttede – jeg var ikke døv – men hullet var afgjort stille. Jeg hørte en lyd som af baskende fuglevinger og en hæs kvækken, men det var alt.

I lang tid lå jeg tæt op mod kighullet uden at turde skubbe de røde planter til side der dækkede for det. Et par gange hørte jeg en svag trippen som af en hunds fødder der gik hid og did i sandet langt under mig, og der kom flere fuglelyde, men det var alt. Til sidst kiggede jeg opmuntret af stilheden ud.

Bortset fra et hjørne hvor en masse krager hoppede omkring og sloges over skeletterne af de døde som marsianerne havde fortæret, var der ikke en levende sjæl i hullet.

Jeg stirrede mig omkring og kunne næppe tro mine egne øjne. Alle maskinerne var væk. Med undtagelse af de store bunker af gråblåt pulver i det ene hjørne, nogle aluminiumsstænger i et andet, de sorte fugle og de dræbtes skeletter, var stedet bare et tomt rundt hul i sandet.

Langsomt skubbede jeg mig ud gennem det røde ukrudt og rejste mig op på bunken af murbrokker. Jeg kunne se i alle retninger undtagen bag mig, mod nord, og der var hverken marsianere eller tegn på marsianere. Hullets skrænt var stejl lige foran mig men lidt længere henne dannede brokkerne en fremkommelig skråning op til toppen af ruinerne. Min chance for at slippe væk var kommet. Jeg begyndte at ryste.

Jeg tøvede en tid og så kravlede jeg med en krampagtig beslutsomhed og med et hjerte der bankede voldsomt op på toppen af den høj jeg havde været begravet i så længe.

Jeg kiggede mig omkring igen. Også mod nord. Der var ingen marsianere at se.

Da jeg sidst havde set denne del af Sheen i dagslys, havde det været en uregelmæssig gade med hyggelige hvide og røde huse med frodige skyggefulde træer ind imellem. Nu stod jeg på en høj af knuste mursten, ler og grus, hvorover en vrimmel af røde kaktusformede planter bredte sig knæhøjt uden en eneste jordisk vækst til at anfægte deres fodfæste. Træerne i nærheden af mig var døde og brune, men længere borte klatrede et net af røde tråde op ad de stadig levende stammer.

Nabohusene var alle blevet ødelagt, men ingen af dem var brændt; deres mure stod nogle steder op til første sal, med knuste ruder og splintrede døre. Det Røde Ukrudt voksede i ét virvar i de loftsløse værelser. Under mig lå det store hul, hvor kragerne kæmpede om dets affald. En del andre fugle hoppede omkring mellem ruinerne. Langt borte så jeg en udtæret kat snige sig langs en mur, men spor af mennesker var der ikke.

Dagen forekom mig i kontrast til min nylige indespærring blændende lys, himlen strålende blå. En mild brise fik det Røde Ukrudt der dækkede hver eneste stump ledig jord, til at svaje sagte. Og åh! hvor var luften frisk!

6. Fjorten dages værk

En tid stod jeg og vaklede deroppe på højen uden at tænke på min sikkerhed. I den larmende hule som jeg var sluppet ud af, havde jeg med indskrænket intensitet kun tænkt på vores øjeblikkelige sikkerhed. Jeg havde ikke forstået hvad der var sket med verden, havde ikke forudset dette forbløffende skue af ukendte ting. Jeg havde ventet at se Sheen i ruiner – jeg fandt omkring mig et landskab der var sælsomt og brandrødt, et landskab fra en anden klode.

I det øjeblik strejfedes jeg af en følelse som ligger uden for menneskets almindelige rækkevidde, men som de stakkels dyr vi dominerer kun kender alt for godt. Jeg følte det som en kanin ville gøre, når den vendte hjem til sit bo og pludselig stod over for en halv snes jordarbejdere travlt optaget af at grave fundamentet ud til et hus. Jeg følte den første antydning af noget der snart stod helt klart for mig, som knugede mig i mange dage: en følelse af detronisering, en overbevisning om at jeg ikke længere var herre, men et dyr blandt de andre dyr, holdt nede af marsianerne. For os ville det være som for dem. Vi måtte snige os af sted og spejde, løbe og skjule os; menneskets magt og overherredømme var forbi.

Men så snart denne fremmedartethed var gået op for mig, forsvandt den igen og mit dominerende motiv blev den sult jeg følte efter min lange og dystre faste. Noget borte fra hullet så jeg bag en mur der var dækket af rødt et stykke havejord der ikke var begravet. Dette gav mig et vink og jeg gik af sted i det knæhøje og somme tider halshøje Røde Ukrudt. Ukrudtets tæthed gav mig en beroligende fornemmelse af skjul. Muren var et par meter høj og da jeg forsøgte at kravle over den opdagede jeg at jeg ikke kunne løfte fødderne op på toppen. Så gik jeg hen langs den og kom til et hjørne og et kvadermurværk der satte mig i stand til at komme op på den og tumle ned i den have jeg tragtede efter. Her fandt jeg nogle små løg, et par gladiolusknolde og en mængde umodne gulerødder, som jeg alt sammen sikrede mig; jeg kravlede over en ødelagt mur og fortsatte mellem purpurfarvede og højrøde træer mod Kew – det var som at gå gennem en allé af kæmpemæssige bloddråber – besat af to ideer: at få mere mad og at humpe så hurtigt og så langt væk som mine kræfter tillod fra dette fordømte ujordiske område om hullet.

Et stykke længere borte, på et græsbevokset sted, var der en flok svampe som jeg straks fortærede, og så kom jeg over en brun flade af strømmende lavt vand, hvor der plejede at være enge. Disse bidder af føde tjente kun til at skærpe min sult. Først var jeg forbavset over denne oversvømmelse i en hed, tør sommer, men bagefter opdagede jeg at dette forårsagedes af det Røde Ukrudts tropiske yppighed. Så snart denne usædvanlige vækst stødte på vand, blev den med det samme kæmpestor og uforlignelig frugtbar. Dens frøkom var simpelt hen regnet ned i vandet i Wey og Themsen og dens hastigt voksende og kæmpestore vandblade tilstoppede hurtigt begge disse floder.

Ved Putney så jeg bagefter at broen næsten var forsvundet i dette vildnis af ukrudt, og ved Richmond flød Themsen også i en bred og lav strøm ud over engene ved Hampton og Twickenham. Som vandet bredte sig, fulgte ukrudtet efter indtil de ødelagte villaer i Themsdalen for en tid sank ned i denne røde sump, hvis udkanter jeg udforskede, og megen af den elendighed som marsianerne havde forårsaget blev skjult.

Til sidst bukkede det Røde Ukrudt under næsten lige så hurtigt som det havde bredt sig. En kræftagtig sygdom som man mener skyldes en bestemt bakterie angreb den snart. Alle jordiske planter har ved den naturlige udvælgelse opnået modstandskraft mod bakteriesygdomme – de bukker aldrig under uden heftig kamp; men det Røde Ukrudt rådnede som noget der allerede var dødt. Bladene blev afblegede, og så visne og skøre. De knækkede af ved den mindste berøring og vandet der havde stimuleret deres vækst tidligere, førte deres sidste levninger ud mod havet …

Min første handling da jeg kom til dette vand var naturligvis at slukke min tørst. Jeg drak en stor mængde vand og gnavede så efter en indskydelse nogle af det Røde Ukrudts blade i mig; men de var vandede og havde en kvalmende metallisk smag. Jeg fandt at vandet var lavt nok til at jeg uden fare kunne vade gennem det, skønt det Røde Ukrudt hindrede mine skridt en smule; men oversvømmelsen blev øjensynlig dybere ned mod floden og jeg vendte tilbage mod Mortlake. Det lykkedes mig at finde vejen ved hjælp af spredte ruiner af dens villaer og hegn og lygter, og således kom jeg snart ud af denne oversvømmelse og styrede hen mod den bakke der går op mod Roehampton og nåede derefter Putney fælled.

Hér forandredes landskabet fra det mærkelige og ukendte til ødelæggelsen af det velkendte; nogle områder så ud som om de var blevet hærget af en hvirvelstorm, og en snes meter længere henne kunne jeg så møde fuldstændig uberørte pletter, huse med gardinerne sirligt trukket for og dørene lukkede, som om deres ejere kun havde forladt dem for en dags tid, eller som om beboerne lå og sov derinde. Det Røde Ukrudt var mindre frodigt; de høje træer langs vejen var fri for den røde slyngplante. Jeg søgte efter mad mellem træerne men fandt intet, og jeg var også inde i et par af de tavse huse, men andre havde allerede brudt ind i dem og plyndret dem. Jeg hvilede mig resten af dagen i et buskads, eftersom jeg i min svækkede tilstand var for udmattet til at fortsætte.

I al denne tid så jeg ingen mennesker og intet tegn på marsianerrie. Jeg mødte et par sultent udseende hunde, men de skyndte sig begge forsigtigt væk fra de tilnærmelser jeg gjorde til dem. I nærheden af Roehampton havde jeg set to menneskeletter – ikke lig, men skeletter der var pillet helt rene – og i skoven ved siden af mig fandt jeg de knuste og spredte knogler af adskillige katte og kaniner og kraniet af et får. Men selv om jeg gnavede på nogle af dem var der ikke noget at få ud af dem.

Efter solnedgang kæmpede jeg mig videre hen ad vejen mod Putney hvor jeg tror Varmestrålem må have været i brug af en eller anden grund. Og i en have uden for Roehampton fik jeg fat i en mængde umodne kartofler der var tilstrækkeligt til at stille min sult. Fra denne have kunne man se ned over Putney og floden. Synet af stedet i tusmørket var sært øde: sværtede træer, sværtede, forladte ruiner, og nede ad bakken vandfladerne fra floden der var gået over sine bredder og var farvet rød af ukrudtet. Og over det hele – stilhed. Det fyldte mig med ubeskrivelig rædsel at tænke på hvor hurtigt den trøstesløse forandring var kommet.

En tid troede jeg at menneskeheden var blevet fejet ud af tilværelsen, og at jeg stod dér alene, det sidste menneske i live. Næsten oppe på toppen af Putney-højen stødte jeg på endnu et skelet, hvis arme var brækket af og fjernet adskillige meter fra resten af kroppen. Mens jeg fortsatte, blev jeg mere og mere overbevist om at udryddelsen af menneskeheden, bortset fra sådanne omstrejfere som jeg selv, allerede var fuldført i denne del af verden. Marsianerne var fortsat, tænkte jeg, og havde efterladt landet øde, for at søge føde andre steder. Måske var de netop i dette øjeblik ved at ødelægge Berlin eller Paris, eller måske var de taget nordpå …

7. Manden på Putney-højen

Jeg tilbragte den nat i den kro der ligger på toppen af Putney-højen og sov for første gang siden min flugt til Leatherhead i en opredt seng. Jeg vil ikke berette om de unødvendige besværligheder jeg havde med at bryde ind i huset – bagefter opdagede jeg at fordøren stod på klink – heller ikke om hvordan jeg ransagede hvert eneste rum for mad indtil jeg lige på randen af fortvivlelse i noget der for mig så ud som et pigekammer fandt en skorpe rotterne havde gnavet af og to dåser ananas. Stedet var allerede blevet gennemsøgt og tømt. I krostuen fandt jeg bagefter nogle kiks og sandwiches der var blevet overset. Disse sidste kunne jeg ikke spise, men de første stillede ikke blot min sult men fyldte også mine lommer. Jeg tændte ingen lamper af frygt for at en eller anden marsianer skulle komme trampende gennem denne del af London om natten efter mad. Inden jeg gik i seng fik jeg en urolig periode og sneg mig fra vindue til vindue og stirrede ud efter tegn på disse uhyrer. Jeg sov kun lidt. Da jeg lå i sengen opdagede jeg at jeg tænkte sammenhængende – noget jeg ikke huskede at have gjort siden mit sidste skænderi med præsten. I hele den mellemliggende tid havde min sindstilstand været en hastigt skiftende række af tågede følelsesmæssige indskydelser, eller en art sløv modtagelighed. Men i løbet af natten blev min hjerne, som jeg antager er blevet styrket af den føde jeg havde indtaget, klar igen og jeg tænkte.

Tre ting kæmpede om herredømmet i mit sind: drabet på præsten, marsianernes tilholdssted og den skæbne der var blevet min kone til del. Det første indgød mig ingen følelser af rædsel eller vakte nogen anger; jeg så det simpelt hen som noget der var sket, en erindring der var uendeligt ubehagelig, men ganske uden nogen fornemmelse af fortrydelse. Jeg så mig selv dengang, som jeg ser mig nu, drevet skridt for skridt mod det overilede slag, håndlanger for en række hændelser der uundgåeligt førte til dette. Jeg følte ingen fordømmelse; og dog hjemsøgte erindringen mig, stillestående og uflyttelig. I den stille nat, med den fornemmelse af Guds nærhed der somme tider kommer med stilheden og mørket, stod jeg anklaget, for første og sidste gang, for det øjeblik af vrede og frygt. Jeg lod ethvert trin i vor samtale passere revy, fra det øjeblik jeg havde fundet ham sammenkrøbet ved siden af mig uden at ænse min tørst, mens han pegede på ilden og røgen der vældede op fra ruinerne i Weybridge. Vi havde været ude af stand til at arbejde sammen – det havde den grumme skæbne ikke taget hensyn til. Havde jeg forudset det, ville jeg have forladt ham i Halliford. Men jeg forudså det ikke; og forbrydelse er at forudse og gøre det. Og jeg skriver dette ned som jeg har skrevet hele denne historie ned: som det var. Der var ingen vidner – alle disse ting kunne jeg have skjult. Men jeg skrev det ned, og læseren får dømme mig som han vil.

Og da jeg med en kraftanstrengelse havde skudt dette billede af en udstrakt krop til side, tænkte jeg på marsianerne og min kones skæbne. Om det første havde jeg ingen oplysninger; jeg kunne forestille mig hundreder af ting, og det kunne jeg ulykkeligvis også for det andet. Og pludselig blev natten forfærdelig. Jeg opdagede at jeg bad til at Varmestrålen måtte have udslettet hende pludseligt og smertefrit. Siden den aften jeg var vendt tilbage fra Leatherhead havde jeg ikke bedt. Jeg havde udtalt bønner, fetich-bønner, havde bedt på samme måde som hedninge mumler trylleformularer, når jeg var i den yderste nød; men nu bad jeg for alvor, bønfaldt ufravendt og tilregneligt, ansigt til ansigt med Guds mørke. En mærkelig nat! Og det mærkeligste var at så snart dagen gryede, kravlede jeg der havde talt med Gud ud af huset som en rotte der forlader sit skjulested – en væsen der næppe var større, et laverestående dyr, der ved ethvert flygtigt lune fra vore herrer tillidsfuldt bad til Gud. Har vi ikke lært andet, har denne krig i hvert fald lært os medlidenhed – medlidenhed med de uvidende væsner som lider under vort herredømme.

Morgenen var klar og smuk og mod øst glødede himlen rødt og den var kantet med små gyldne skyer. På vejen der går fra toppen af Putney-højen til Wimbledon lå der mange ynkelige levn fra den panikbølge der må have strømmet ad London til den søndag aften efter at kampen var begyndt. Der var en lille tohjulet kærre hvorpå der stod Thomas Lobb, grønthandler, New Malden, med et knust hjul og en forladt blikkuffert; der var en stråhat der var trampet ned i det nu stivnede mudder, og på toppen af West-højen lå der en masse blodplettet glas rundt om det væltede vandtrug. Mine bevægelser var slappe, mine planer yderst tågede. Jeg havde en idé om at tage til Leatherhead selv om jeg vidste at jeg dér havde den allerringeste chance for at finde min kone. Medmindre døden havde indhentet dem, ville mine fætre, og hun afgjort være flygtet derfra; men det forekom mig at jeg måske kunne finde ud af eller få at vide hvorhen folkene fra Surrey var flygtet. Jeg vidste jeg ønskede at finde min kone, at mit hjerte længtes efter hende og menneskenes verden, men jeg havde ingen klar idé om hvordan jeg skulle finde hende. Jeg var mig nu også min dybe ensomhed klart bevidst. Fra svinget gik jeg under dække af et krat af træer og buske hen til udkanten af Wimbledon fælled der strakte sig vidt og bredt foran mig.

Den mørke flade var pletvis oplyst af gul tornblad og gyvel; der var intet Rødt Ukrudt at se, og mens jeg tøvende luskede omkring i udkanten af den åbne fælled, steg solen op og lys og liv strømmede ud overalt. Jeg kom over en travl sværm af små frøer på et sumpet sted mellem træerne. Jeg standsede for at se på dem, og deres standhaftige beslutning om at leve lærte mig noget. Og så vendte jeg mig pludselig med en mærkelig følelse af at blive iagttaget og så noget der krøb sammen inde i en klump buske. Jeg stod og betragtede dette. Jeg tog et skridt hen mod det, og det rejste sig og blev til en mand der var bevæbnet med en huggert. Jeg gik langsomt nærmere. Han stod tavs og ubevægelig og betragtede mig.

Da jeg kom nærmere så jeg at han var klædt i tøj der var lige så støvet og snavset som mit eget; han så faktisk ud som om han var blevet halet gennem en stenkiste. Endnu nærmere kunne jeg skelne det grønne slam fra grøfter der blandedes med den blege gråbrune farve af tørret ler og skinnende kulfarvede striber. Hans sorte hår faldt ham ned i øjnene og hans ansigt var mørkt og snavset og indfaldent, så at jeg først ikke genkendte ham. Han havde et rødt snitsår hen over underansigtet.

„Stands!“ råbte han da jeg var ti meter fra ham, og jeg standsede. Hans stemme var hæs. „Hvor kommer De fra?“ sagde han.

Jeg tænkte mig om mens jeg vurderede ham.

„Jeg kommer fra Mortlake,“ sagde jeg. „Jeg blev begravet i nærheden af det hul marsianerne lavede rundt om deres cylinder. Jeg har arbejdet mig ud og er undsluppet.“

„Der er ingen føde heromkring,“ sagde han. „Det hér er mit land. Hele denne høj ned til floden og bagud mod Clapham, og op til udkanten af fælleden. Der er kun føde til én. Hvad vej skal De?“

Jeg svarede langsomt.

„Jeg ved det ikke,“ sagde jeg. „Jeg har været begravet i ruinerne af et hus i en tretten-fjorten dage. Jeg ved ikke hvad der er sket.“

Han så tvivlende på mig, så for han sammen, og hans ansigtsudtryk forandredes.

„Jeg har ikke noget ønske om at standse hér,“ sagde jeg. „Jeg tror jeg vil fortsætte til Leatherhead for dér befandt min kone sig.“

Han stak en finger frem og pegede på mig.

„Det er Dem,“ sagde han. „Manden fra Woking. Og De blev ikke dræbt i Weybridge?“

Jeg genkendte ham i samme øjeblik.

„De er artilleristen der kom ind i min have.“

„Et heldigt tilfælde!“ sagde han. „Vi har haft heldet med os! Tænk at det er Dem!“ Han rakte hånden frem og jeg tog den. „Jeg kravlede gennem en kloak,“ sagde han. „Men de dræbte ikke alle. Og efter at de var borte kom jeg væk! over markerne mod Walton. Men det er endnu ikke seksten dage siden – og Deres hår er gråt.“ Han så sig pludselig over skulderen. „Kun en råge,“ sagde han. „Man får lært at fugle kaster skygge for tiden. Hér er lidt for åbent. Lad os kravle ind under disse buske og snakke sammen.“

„Har De set nogen marsianere?“ sagde jeg. „Siden jeg kravlede frem .. “

„De er taget over på den anden side af London,“ sagde han. „Jeg antager at de har en større lejr dér. Om natten er himlen vrimlende fuld af deres lys over det hele ovre ad Hampstead til. Det er som en stor by, og i det stærke lys kan man lige netop se dem bevæge sig. I dagslys kan man ikke. Men nærmere har jeg ikke set dem … “ Han talte på fingrene. „I fem dage. Da så jeg et par af dem ovre ad Hammersmith til. De bar på et eller andet stort. Og i forgårs nat … “ Han standsede og sagde med eftertryk: „Det var noget med lys, men det var noget oppe i luften. Jeg tror de har bygget en flyvemaskine og øver sig på at flyve.“ Jeg standsede på alle fire, for vi var kommet hen til buskene.

„Flyve!“

„Ja,“ sagde han. „Flyve.“

Jeg kravlede ind i et løvskjul og satte mig ned.

„Så er det helt forbi med menneskeheden,“ sagde jeg. „Hvis de kan dét, vil de simpelt hen sprede sig over hele verden … “

„Det vil de. Men … det vil lette lidt på situationen herovre. Og desuden … “ Han så på mig. „Er De ikke på det rene med at det er ude med menneskene? Det er jeg. Vi er færdige. Vi er slået.“

Jeg stirrede på ham. Så underligt det end kan lyde, var jeg ikke kommet til denne slutning – en slutning der var fuldstændig åbenbar så snart han udtalte den. Jeg havde indtil nu haft et svagt håb; eller rettere, jeg havde beholdt en livslang tænkemåde. Han gentog sine ord. „Vi er slået.“ Han sagde dem med fuldstændig overbevisning.

„Det er alt sammen forbi,“ sagde han. „De har mistet én – kun én. Og de har sat sig godt fast og har lemlæstet den største magt i verden. De har tromlet os ned. Den ene der døde ved Weybridge var et ulykkestilfælde. Og disse hér er kun forløberne. De bliver ved med at komme. Disse grønne stjerner … jeg har ikke set nogen af dem i en femseks dage, men jeg er ikke i tvivl om at de falder ned et eller andet sted hver nat. Der er intet at stille op. Vi er de små! Vi er slået!“

Jeg svarede ikke. Jeg sad og stirrede hen for mig og prøvede forgæves at finde på et modargument.

„Det hér er ikke en krig,“ sagde artilleristen. „Det har aldrig været en krig, lige så lidt som der er krig mellem os og myrerne.“

Pludselig mindedes jeg natten i observatoriet.

„Efter det tiende skud affyrede de ikke flere – i det mindste ikke før den første cylinder kom.“

„Hvor ved De dét fra?“ sagde artilleristen. Jeg forklarede ham det. Han tænkte sig om. „Noget galt med kanonen,“ sagde han. „Men hvad så om der er? De får den i orden igen. Og selv om der bliver et ophold, hvordan kan det så ændre ved resultatet? Det er bare mennesker og myrer. Der er myrerne der bygger deres byer, lever deres liv, fører krige, har revolutioner, indtil menneskene vil have dem af vejen, og så kommer de af vejen. Det er hvad vi er nu – bare myrer. Men … “

„Ja,“ sagde jeg.

„Vi er spiselige myrer.“

Vi sad og så på hinanden.

„Og hvad vil de gøre med os?“ sagde jeg.

„Det er det jeg har tænkt over,“ sagde han. „Det er det jeg har tænkt over. Efter Weybridge drog jeg sydpå – mens jeg tænkte. Jeg så hvad det var der foregik. De fleste folk havde travlt med at skrige og hidse sig op. Men jeg er ikke så meget for at skrige op. Jeg har set døden på nært hold et par gange; jeg er ikke nogen paradesoldat og i bedste fald er døden – kun død. Og den mand der holder hovedet klart, klarer sig. Jeg så alle drage mod syd. Så siger jeg til mig selv: „I den retning bli’r der ikke mad nok,“ og så vendte jeg helt om. Jeg søgte mod marsianerne som en spurv søger mod menneskene. Hele vejen rundt … “ Han slog ud mod horisonten, „ … ligger de og sulter i store bunker, farer omkring, tramper på hinanden … “

Han så mit udtryk og standsede forlegen.

„Uden tvivl er der masser der havde penge der er sluppet over til Frankrig,“ sagde han. Han syntes at være i vildrede med om han skulle undskylde, mødte mit blik, og fortsatte: „Der er mad alle vegne hér. Dåser i butikkerne; vin, spiritus, mineralvand; og vandledningerne og kloakkerne er tomme. Nå, jeg var ved at fortælle Dem hvad jeg tænkte på. „Hér har vi nogle intelligente væsner,“ sagde jeg til mig selv, „og det ser ud til at de vil have os som føde. Først vil de knuse os – skibe, maskiner, kanoner, byer, al orden og organisation. Alt det vil forsvinde. Hvis vi var på størrelse med myrer, kunne vi måske redde os. Men det er vi ikke. De er alt for massive til at standse. Det er den første kendsgerning. Ikke sandt?“

Jeg samtykkede.

„Det er det. Jeg har tænkt det igennem. Nå, godt, så for det andet: i øjeblikket fanger de os når de har brug for os. En marsianer behøver kun at gå et par kilometer for at få fat i en flygtende flok. Og jeg så én en dag ude ved Wandsworth der pillede husene fra hinanden og rodede mellem stumperne. Men det vil de ikke blive ved med at gøre. Så snart de har ordnet alle vore kanoner og skibe, og smadret vore jernbaner, og er færdige med alle de ting de laver dérovre, så vil de begynde at fange os systematisk, udvælge de bedste og anbringe os i bure og den slags. Det er dét de vil begynde på om ikke ret længe. Du gode gud! De er jo slet ikke begyndt endnu. Kan De ikke se det?“

„Ikke begyndt!“ udbrød jeg.

„Ikke begyndt. Alt hvad der er sket indtil nu, skyldes at vi ikke har haft forstand nok til at holde os i ro – men har generet dem med kanoner og den slags pjank. Og tabe hovedet og fare af sted i store flokke til steder hvor der ikke var mere sikkerhed end dér hvor vi var. De ønsker ikke at plage os endnu. De laver deres ting – laver alle de ting som de ikke kunne bringe med sig, gør det hele parat til resten af deres folk. Højst sandsynligt er det derfor cylindrene er holdt op for en tid, af frygt for at ramme dem der allerede er her. Og i stedet for at fare rundt i blinde og hyle op eller samle dynamit til at sprænge dem i luften, må vi hellere se at indrette os efter den nye tingenes tilstand. Det er sådan jeg ser på det. Det er ikke lige netop det et menneske ønsker for sin art, men det er sådan cirka hvad kendsgerningerne peger mod. Og det var det princip jeg handlede efter. Byer, nationer, civilisation, fremskridt – det er alt sammen forbi. Spillet er tabt. Vi er slået.“

„Men hvis det er sådan, hvad er der så at leve for?“

Artilleristen så på mig et øjeblik.

„Der bliver ikke nogen herlige koncerter i den næste million år eller så; der bliver ikke noget kunstakademi og ingen små hyggelige måltider på restauranter. Hvis det er fornøjelser De er ude efter, vil jeg tro spillet er tabt. Hvis De har nogen fine manerer og føler ubehag ved at spise ærter med kniv og høre dårligt sprog, så må De hellere gemme dem væk. De får ikke brug for dem mere.“

„De mener … “

„Jeg mener at det er folk som mig der vil fortsætte med at leve – for at holde slægten ved lige. Jeg skal sige Dem, jeg er svært opsat på at leve. Og hvis jeg ikke tager meget fejl, vil De også snart vise hvor meget der er i Dem. Vi skal aldeles ikke udryddes. Og jeg har heller ikke tænkt mig at lade mig fange og blive tæmmet og fedet og parret som en okse. Uf! At tænke sig det der brune kryb!“

„De mener da ikke at De vil … “

„Jo, jeg vil. Jeg bliver ved. Under dem. Jeg har planlagt det; jeg har regnet det ud. Vi mennesker er slået. Vi ved ikke nok. Vi må lære før vi kan regne med en chance igen. Og vi må leve, og leve uafhængigt mens vi lærer det. Er De med? Det er det vi må gøre.“

Jeg stirrede på ham, forbløffet og dybt rørt over hans beslutsomhed.

„Død og pine!“ udbrød jeg. „De er da en mand!“ Og pludselig greb jeg hans hånd.

„Nå?“ sagde han med skinnende øjne. „Jeg har regnet den ud, hva?“

„Gå videre,“ sagde jeg.

„Ja, de der ikke vil fanges, må gøre sig rede. Jeg er ved at gøre mig rede. Husk på, at det er ikke os alle sammen der er skabt til at blive vilde dyr; og det er det vi er nødt til. Det var derfor jeg holdt øje med Dem. Jeg havde mine tvivl. De er tynd og spinkel. Jeg vidste jo ikke det var Dem, forstår De, eller hvordan De sådan havde været begravet. Alle disse – den slags folk der boede i de huse dér og alle de pokkers små kontorister der plejede at bo i dén retning – dem kunne det ikke nytte noget med. Dem er der ingen kraft i – ingen stolte drømme og intet stolt begær; og et menneske som ikke har enten det ene eller det andet – du gode Gud! hvad er det andet end en kryster og forsigtigper? Jeg har set hundredevis af dem pisket af sted til arbejde med den sidste bid af morgenmaden i den ene hånd og abonnementskortet i den anden, i vildt, hæsblæsende løb for at nå deres tog, rædselslagne for at blive afskedigede hvis de kom for sent; når de arbejdede, turde de ikke gøre sig den ulejlighed at forstå hvad de lavede; så piskede de hjem igen, bange for at komme for sent tilmiddagen; de holdt sig inde om aftenen af frygt for baggyderne; og de sov med de koner de giftede sig med, ikke fordi de brød sig om dem, men fordi de havde en smule penge der kunne give dem sikkerhed i deres ynkelige pisken gennem livet. Livsforsikring og en smule i banken hvis der nu skulle ske noget. Og om søndagen – frygten for det hinsides. Som om helvede var lavet for kaniner! For dem er marsianerne som sendt fra himlen. Pæne, rummelige bure, fedekure, omhyggelig opdrætning, ingen bekymringer. Når de har jaget rundt på markerne på tomme maver en uges tid, så vil de med glæde lade sig fange. De vil blive helt glade efter en tid. De vil undre sig over hvad folk gjorde dengang der ikke var marsianere til at tage sig af dem. Og driverterne og balløverne og gøglerne – jeg kan lige se dem. Jeg kan lige se dem,“ sagde han med en slags dyster tilfredsstillelse. „Der vil blive en masse føleri og religion hos dem. Der er hundreder af ting som jeg har set med mine egne øjne, som først rigtig er gået op for mig i de sidste par dage. Der er masser der vil tage tingene som de er, fede og dumme; og masser vil få en bekymret følelse af at det alt sammen er helt forkert og at de burde gøre noget. Og så snart tingene er sådan at en masse mennesker føler de burde gøre noget, så laver de svage og dem der er blevet svage af for megen tænkning altid en slags der-er-ikke-noget-at-gøre-religion, meget from og overlegen, og underkaster sig Herrens vilje og forfølgelse. De har højst sandsynligt set det samme. Det er kraften i en krysterstorm, og de vender fuldstændig vrangen ud. Disse bure vil blive fulde af salmer og hymner og fromhed. Og de der er lidt mere enkle, vil flette lidt – hvad hedder det? – erotik ind i det.“

Han standsede.

„Højst sandsynligt vil disse marsianere gøre nogle af dem til kæledyr; træne dem til at lave kunster – hvem ved? Og blive sentimentale over kæledrengen som voksede sig stor og måtte aflives. Og nogle vil de måske træne til at jage os. “

„Nej,“ udbrød jeg. „Det er umuligt! Intet menneskeligt væsen … “

„Hvad nytter det at blive ved med at bilde sig den slags ind?“ sagde artilleristen. „Der er mennesker der med glæde ville gøre det. Det er noget vrøvl at lade som om der ikke erdet!“

Og jeg gav ham ret i dette.

„Hvis de kommer efter mig,“ sagde han. „Du gode Gud! Hvis de kommer efter mig!“ Og han sank hen i dyster grublen.

Jeg sad og overvejede disse ting. Jeg kunne ikke finde noget at anføre mod denne mands argumenter. I tiden før marsianernes invasion ville ingen have benægtet min åndelige overlegenhed over ham – jeg, en erklæret og anerkendt forfatter over filosofiske emner, og han, en almindelig soldat – og dog havde han allerede udtrykt en situation som jeg næppe havde forstået.

„Hvad vil De gøre?“ sagde jeg lidt efter. „Hvilke planer har De?“

Han tøvede.

„Ja, det ligger sådan,“ sagde han. „Hvad er det vi må gøre? Vi må finde en slags liv hvor mennesker kan leve og formere sig og være tilstrækkeligt i sikkerhed til at opfostre deres børn. Ja … vent et øjeblik, så skal jeg gøre det mere klart hvad det er jeg mener der bør gøres. De tamme går det som alle tamme dyr; i løbet af et par generationer vil de være store, smukke, blodrige, dumme – værdiløse! Risikoen er at vi der holder os frie bliver vilde – degenererer til en slags stor vild rotte … Forstår De, at jeg mener at vi skal leve under jorden. Jeg har tænkt på kloakledningerne.

De der ikke kender til kloakledninger tror selvfølgelig at det er noget rædselsfuldt noget; men hér under London er der kilometer på kilometer – hundreder af kilometer – og et par dages regn når først London er tom vil gøre dem rene og fine. Hovedledningerne er store og luftige nok for enhver. Så er der kældre, hvælvinger, lagerrum, hvorfra man kan lave flugtgange ud til kloakerne. Og jernbanetunnelerne og undergrundsbanen. Nå? Begynder De at forstå det? Og vi danner en skare af raske og rettænkende mennesker. Vi skal ikke have noget af det skrab med som nok kommer sivende. Svæklingene ryger ud igen.“

„Som De mente at jeg skulle ud?“

„Nåja – jeg forhandlede da, gjorde jeg ikke?“

„Lad os ikke skændes om det. Gå videre.“

„De der bliver, adlyder ordrer. Sunde og raske, rettænkende kvinder skal vi også have – mødre og lærerinder. Ingen smægtende damer – fanme ikke noget med at rulle med øjnene. Vi kan ikke have nogen svage eller tåbelige. Livet er virkeligt nu igen, og de unyttige og besværlige og skadelige må dø. De bør dø. De burde være villige til at dø. Når alt kommer til alt er det en slags uhæderlighed at leve og smitte slægten. Og de kan ikke være lykkelige. Desuden er det heller ikke så slemt at dø – det er frygten der gør det slemt. Og på alle disse steder vil vi samle os. Vores område skal være London. Og vi kan måske oven i købet holde vagt og rende rundt i det fri når marsianerne holder sig borte. Spille cricket, måske. Sådan skal vi redde racen. Hvad siger De til det? Det skulle være muligt, ikke? Men det at redde racen er ikke noget i sig selv. Som jeg siger, så ville vi bare være rotter. Det er det at redde vores kundskaber og udvide dem, det gælder om. Det er dér, folk som De kommer ind. Der er bøger, der er modeller. Vi må lave store sikre steder dybt nede og få fat i alle de bøger vi kan; ikke romaner og våsede vers, men ideer, videnskabelige bøger. Det er dér, folk som De kommer ind. Vi må hen på British Museum og se alle de bøger igennem. Især må vi holde vores videnskab ved lige – lære mere. Vi må iagttage disse marsianere. Nogle af os må tage af sted som spioner. Når det hele kommer i gang, vil jeg måske gøre det. Blive fanget, mener jeg. Og det vigtigste er at vi må lade marsianerne være. Vi må ikke engang stjæle. Hvis vi kommer i vejen for dem, ryger vi ud. Vi må vise dem at vi ikke vil gøre dem noget. Ja, jeg ved det godt. Men de er intelligente væsner og de vil ikke jage os hvis de har alt hvad de har brug for og tror vi bare er noget uskadeligt kravl.“

Artilleristen standsede og lagde en brun hånd på min arm.

„Når alt kommer til alt er det måske ikke så meget vi behøver at lære før … Tænk Dem bare: En fire-fem af deres kampmaskiner går pludselig frem – Varmestråler til højre og venstre, og der er ikke en marsianer i dem. Ikke en marsianer i dem, men mennesker – mennesker der har lært hvordan man gør. Det bliver måske oven i købet i min tid – med disse mennesker. Tænk bare at have en af de dejlige tingester med Varmestrålen der fejer hen over alting! Tænk at have kontrol over den! Hvad gjorde det vel om man røg i stumper og stykker når det var forbi, efter sådan en fest! Tro mig, marsianerne ville spærre deres smukke øjne op! Kan De ikke se dem, menneske? Kan De ikke se dem fare af sted – stønnende og pustende og tudende til deres andre mekaniske tingester? Som vi har pillet lidt ved alle sammen. Og så svisj, bang, bom, svisj! Mens de står og fumler med dem. Og så kommer Varmestrålen svisj, og se! mennesket har genvundet sin plads.

For en tid opfyldte artilleristens dristige fantasier og hans forsikrende og modige tonefald fuldstændig mit sind. Jeg troede uden tøven både på hans spådom om menneskets skæbne og på at hans forbløffende plan kunne bringes til udførelse, og læseren der måske finder mig let fængelig og tåbelig, må tænke på at han sidder og læser i ro og mag og kan overveje sagen nøje, mens jeg frygtsomt krøb sammen i buskadset og lyttede med en opmærksomhed der distraheredes af ængstelse. Vi snakkede på denne måde i de tidlige morgentimer og krøb så ud af buskadset, og efter at have afsøgt horisonten for marsianere løb vi i huj og hast op til det hus på Putney-højen hvor han havde indrettet sig. Det var husets kulkælder, og da jeg så det arbejde han havde været en uge om – det var en gang på næppe ti meter som skulle føre igennem til hovedledningen på Putney-højen – fik jeg første gang en anelse om det svælg der var mellem hans drømme og hans evner. Sådan et hul kunne jeg have gravet på en dag. Men jeg troede tilstrækkelig meget på ham til at arbejde sammen med ham på udgravningen hele formiddagen indtil efter middag. Vi havde en trillebør og hældte den jord vi fjernede op mod komfuret. Vi styrkede os med en dåse forloren skildpaddesuppe og vin fra spisekammeret ved siden af. Jeg fandt en mærkelig lindring fra verdens pinefulde fremmedartethed i dette rolige arbejde. Mens vi arbejdede, gennemgik jeg hans plan i hovedet, og snart begyndte indvendinger og tvivl at dukke op; men jeg arbejdede der hele formiddagen, så glad var jeg for at have et formål igen. Efter at vi havde arbejdet en time begyndte jeg at tænke over hvor langt der var indtil vi nåede kloakken – og den risiko vi løb for slet ikke at ramme den. Det første jeg ikke kunne forstå, var hvorfor vi skulle grave denne lange tunnel, når det var muligt at komme ned i kloakken med det samme gennem et af kloakdækslerne, og så derfra arbejde os tilbage til huset. Det forekom mig også at huset var uheldigt valgt og krævede en unødvendig lang tunnel. Og netop som jeg var begyndt at indse disse ting, holdt artilleristen op med at grave og så på mig.

„Vi arbejder godt,“ sagde han. Han satte spaden fra sig. „Lad os tage et lille hvil,“ sagde han. „Det er på tide vi rekognoscerer fra taget af huset.“

Jeg holdt på at vi skulle blive ved og efter nogen tøven greb han spaden igen; og så slog en tanke pludselig ned i mig. Jeg standsede, og det gjorde han også straks.

„Hvorfor vandrede De omkring på fælleden,“ sagde jeg, „i stedet for at være hér?“

„Trak lidt frisk luft,“ sagde han. „Jeg var på vej tilbage. Det er sikrere om natten.“

„Jamen arbejdet?“

„Årh, man kan ikke arbejde hele tiden,“ sagde han og i et glimt så jeg ham som han var. Han tøvede, med spaden i hånden. „Vi burde rekognoscere nu,“ sagde han, „for hvis nogen af dem kommer herhen i nærheden hører de måske spaderne og falder over os uden vi aner det.“

Jeg havde ikke længere lyst til at gøre indvendinger. Vi gik begge op på loftet og stod på en stige og kiggede ud af loftslemmen. Der var ingen marsianere at se, og vi vovede os ud på tagstenene og gled ned i skjul af brystværnet.

Fra dette sted var størstedelen af Putney skjult af et buskads, men vi kunne se floden nedenunder, en boblende masse af Rødt Ukrudt, og de lavtliggende dele af Lambeth der var oversvømmede og røde. Den røde slyngplante snoede sig op ad træerne omkring det gamle slot, og deres grene strittede frem af klyngerne, tynde og døde med visne blade. Det var mærkeligt så fuldstændigt afhængige disse tingester var af rindende vand for at kunne formere sig. Omkring os var der ingen af dem der havde fundet fodfæste; guldregn, lyserøde hvidtjørn, sneboller og tujatræer stod mellem laurbær og hortensiaer, grønne og strålende i sollyset. På den anden side af Kensington steg en tyk røg op, og den og en blå dis skjulte højene mod nord.

Artilleristen begyndte at fortælle mig hvad det var for mennesker der stadig befandt sig i London.

„En aften i sidste uge,“ sagde han, „var der nogen fæhoveder der havde fået det elektriske lys i stand, og dér lå hele Regent Street og Circus strålende oplyst, tætpakket med malede og lasede drukkenbolte, mænd og kvinder, der dansede og skrålede lige til daggry. Jeg hørte det fra en mand der var derinde. Og da dagen kom, så de en krigsmaskine der stod i nærheden af Langham og kiggede ned på dem. Guderne må vide hvor længe han har stået dér. Han kom ned ad gaden mod dem og samlede næsten hundrede op der var for fulde eller for bange til at stikke af.“

Et grotesk glimt af en tid som historien aldrig fuldstændig vil kunne beskrive.

Derfra gik han, som svar på mine spørgsmål, over til at beskrive sine storslåede planer igen. Han blev entusiastisk. Han talte så begejstret om muligheden af at erobre en kampmaskine at jeg halvvejs troede på ham igen. Men nu da jeg var begyndt at forstå noget af hans karakter, forstod jeg intuitivt den vægt han lagde på ikke at gøre noget uovervejet. Og jeg lagde mærke til at der nu ikke var tvivl om at han personlig skulle erobre og styre den store maskine.

Efter en stund gik vi ned i kælderen. Ingen af os så ud til at have lyst til at genoptage gravningen, og da han foreslog at vi skulle spise, var jeg ikke uvillig. Han blev pludselig meget gavmild, og da vi havde spist, gik han og kom tilbage med nogle udmærkede cigarer. Vi tændte dem og han blev strålende optimistisk. Han var tilbøjelig til at betragte mit komme som noget der burde fejres.

„Der er noget champagne i kælderen,“ sagde han.

„Vi graver bedre på denne Themsen-bourgogne,“ sagde jeg.

„Nej,“ sagde han. „Jeg er vært i dag. Champagne! Du almægtige! Vi har et ordentligt slid for os! Lad os hvile os og samle kræfter mens vi kan. Se på mine hænder, de er fulde af vabler!“

Og i fortsættelse af denne hans idé om en fridag, insisterede han på at vi skulle spille kort efter måltidet. Han lærte mig euchre, og efter at vi havde delt London imellem os – jeg fik den nordlige del, han den sydlige – spillede vi om sognene. Så grotesk og tåbelig som den nøgterne læser vil finde dette, er det dog aldeles sandt, og hvad der er mere bemærkelsesværdigt: jeg fandt dette spil og adskillige andre vi spillede yderst interessant.

Menneskets sind er besynderligt! Mens vores art var på randen af udryddelse eller forfærdende fornedrelse og vi ikke havde andet i udsigt end risikoen for en frygtelig død, sad vi dér og var optaget af tilfældighederne i disse malede kort og spillede jokeren ud med stor henrykkelse. Bagefter lærte han mig poker, og jeg slog ham tre gange med besvær i skak. Da mørket faldt på, var vi så optagne at vi besluttede os til at løbe risikoen og tænde en lampe.

Efter en uendelig række spil, spiste vi til aften, og artilleristen drak resten af champagnen. Vi røg stadig af cigarerne. Han var ikke længere den handlekraftige fornyer af sin art som jeg havde mødt om morgenen. Han var stadig optimistisk, men det var en mindre foretagsom, en mere eftertænksom optimisme. Jeg husker at han endte med en skål for mig, som han foreslog i en tale med ringe variation og lange pauser. Jeg tog en cigar og gik op for at se på de lys han havde snakket om, der skinnede grønt over højene ved Highgate.

Først stirrede jeg ind over London-dalen uden at forstå noget. Højene mod nord var indhyllet i mørke; brandstederne i nærheden af Kensington glødede rødligt og nu og da skød en orangegul ildtunge op og forsvandt i den dybblå nat. Hele det øvrige London var sort. Så opdagede jeg nærmere ved et mærkeligt lys, et svagt violet-blåligrødt fluorescerende skær, det dirrede i nattevinden. En tid kunne jeg ikke forstå det, og så gik det op for mig at det måtte være det Røde Ukrudt som denne svage udstråling stammede fra. Med denne opdagelse vækkedes min slumrende følelse af undren, min fornemmelse for tingenes proportioner, igen. Jeg vendte blikket fra dette skær og op mod Mars der strålede klar og rød i vest, og stirrede så længe og alvorligt på mørket ved Hampstead og Highgate.

Jeg blev i meget lang tid oppe på taget og spekulerede over dagens groteske omskiftelser. Jeg huskede min sindsstilstand fra min midnatsbøn til det idiotiske kortspil. Der skete et brat omsving i mine følelser. Jeg kastede cigaren fra mig med en vis overflødig symbolik. Min tåbelighed stod overdrevent skarpt for mig. Jeg forekom mig selv som en forræder mod min kone og min race; jeg var fuld af samvittighedsnag. Jeg besluttede at overlade denne mærkelige uregérlige fantast til hans store drømme, hans drik og hans frådseri, og fortsætte til London. Dér, forekom det mig, havde jeg de bedste chancer for at få at vide hvad marsianerne og mine fæller foretog sig. Jeg sad endnu oppe på taget da den sene måne stod op.

8. London uddød

Efter at jeg havde taget afsked med artilleristen gik jeg ned ad højen og ad High Street over broen til Fulham. Det Røde Ukrudt bredte sig vildt på dette tidspunkt og hindrede næsten passagen over broen, men dets blade bar allerede hvide pletter af den smitsomme syge der kort efter så hurtigt ryddede den af vejen.

Ved hjørnet af den gade der fører til Putney Bridge station fandt jeg en mand liggende. Han var sort som en skorstensfejer af det sorte støv; han var levende, men døddrukken. Jeg kunne ikke få andet ud af ham end forbandelser og rasende slag mod mit hoved. Jeg tror jeg ville være blevet hos ham, hvis hans ansigt ikke havde været så brutalt.

Der lå sort støv på vejen fra broen og frem, og det blev tykkere i Fulham. Gaderne var uhyggeligt stille. Jeg fandt mad – surt, hård og muggent men spiseligt – i en bagerbutik dér. Et stykke mod Walham Green blev gaderne igen fri for pulver, og jeg passerede en hvid række af huse i brand; spektaklet fra branden var virkelig en lettelse. Da jeg fortsatte mod Brompton blev gaderne stille igen.

Hér fandt jeg atter det sorte støv i gaderne og over døde kroppe. Jeg så i alt omkring en halv snes i hele Fulham Road. De havde været døde i mange dage og jeg skyndte mig derfor forbi dem. Det sorte støv dækkede dem helt og udviskede deres omrids. Hunde havde været i lag med et par stykker af dem.

Hvor der ikke lå noget sort støv, lignede det på en mærkværdig vis en søndag i City, med lukkede butikker, låsede huse og gardinerne trukket for, forladtheden og stilheden. Nogle steder havde plyndringsmænd været i gang, men sjældent andre steder end i viktualiebutikkerne og vinforretningerne. Et sted var en guldsmeds vindue blevet slået ind, men øjensynlig var tyven blevet overrasket, for en del guldkæder og et ur lå strøet ud på fortovet. Jeg rørte overhovedet ikke ved dem. Længere henne sad en laset kone krummet sammen op ad en dør; på den hånd der hang ned over hendes knæ var der et gabende sår hvorfra blodet løb ned over hendes rustbrune kjole, og indholdet af en knust magnum-champagneflaske lå som en pyt hen over fortovet. Hun så ud som om hun sov, men hun var død.

Jo længere jeg trængte ind i London, des dybere blev stilheden. Men det var ikke så meget dødens stilhed – det var spændingens, forventningens stilhed. Hvert øjeblik kunne den ødelæggelse der allerede havde svedet hovedstadens nordvestlige dele og havde udslettet Ealing og Kilburn, slå ned mellem disse huse og efterlade dem som rygende ruiner. Det var en dødsdømt by, en forladt by …

I South Kensington var gaderne fri for døde og sort pulver. Det var i nærheden af South Kensington at jeg første gang hørte den hylende lyd. Den krøb næsten umærkeligt ind i mine sanser. Det var en klagende, to-tonet lyd: „Ulla, ulla, ulla, ulla.“ Den blev ved i det uendelige. Når jeg passerede gader der gik nordpå, voksede den i styrke, og huse og bygninger syntes at dæmpe og afskære den igen. Den kom for fuld styrke ned ad Exhibition Road. Jeg standsede og stirrede mod Kensington Gardens, og undrede mig over denne mærkelige, fjerne klagen. Det var som om den mægtige ørken af huse havde fundet et udtryk for sin angst og ensomhed.

„Ulla, ulla, ulla, ulla,“ klagede denne overmenneskelige tone – store bølger af lyd der fejede ned ad den brede, solbeskinnede gade mellem de høje bygninger på begge sider. Jeg drejede forundret mod nord, mod Hyde Parks jernporte. Jeg tænkte halvvejs på at bryde ind i naturhistorisk museum og prøve at komme op i toppen af tårnene for at se ud over parken. Men jeg bestemte mig for at blive ved jorden, hvor jeg i en fart kunne skjule mig, og gik derfor op ad Exhibition Road. Alle de store palæer på begge sider af gaden var tomme og tavse, lyden af mine skridt genlød mod facaderne. For enden, lige ved porten til parken mødte der mig et mærkeligt syn – en væltet omnibus og skelettet af en hest der var pillet helt rent. Jeg grundede en tid over dette, og fortsatte så hen til broen over The Serpentine. Stemmen blev stærkere og stærkere, selv om jeg ikke kunne se noget over hustagene på nordsiden af parken, bortset fra en røgdis mod nordvest.

„Ulla, ulla, ulla, ulla,“ råbte stemmen, og det forekom mig at den kom fra omegnen af Regent’s Park. Det trøstesløse skrig gjorde sin virkning på mit sind. Den stemning der havde holdt mig oppe, forsvandt. Den klagende lyd satte sig i besiddelse af mig. Jeg opdagede at jeg var umådelig træt, øm i fødderne og nu igen sulten og tørstig.

Det var allerede over middag. Hvorfor vandrede jeg alene omkring i denne de dødes by? Hvorfor var jeg alene når hele London lå på lit de parade i sit sorte ligklæde? Jeg følte mig ulideligt ensom. Mine tanker drejede sig om gamle venner som jeg ikke havde set i årevis. Jeg tænkte på giftene på apotekerne, på den vin der lå oplagret i vinhandlerne; jeg huskede de to svampede fortvivlelsens væsner som så vidt jeg vidste, var de eneste jeg delte byen med Jeg kom ind i Oxford Street ved Marble Arch, og her lå der igen sort pulver og adskillige lig, og der steg en hæslig, ildevarslende lugt op fra kælderristene på nogle af husene. Jeg var meget tørstig efter min lange varme tur. Med uendeligt besvær lykkedes det mig at bryde ind i en beværtning og få fat i mad og drikke. Jeg var træt efter at jeg havde spist og gik ind i den fine stue bag baren og lagde mig til at sove på en sort hestehårssofa der stod derinde.

Jeg vågnede og opdagede at den bedrøvelige hylen stadig lød i mine ører: „Ulla, ulla, ulla, ulla.“ Det var blevet tusmørke og efter jeg havde fundet nogle kiks og en ost i baren – der var et flueskab men det indeholdt kun maddiker – vandrede jeg videre over de tavse beboelsestorve til Barker Street – Portman Square er det eneste jeg kan navngive – og kom således til sidst til Regent’s Park. Og da jeg kom ud fra enden af Barker Street så jeg langt borte over træerne i solnedgangens lys hætten af den marsianske kæmpe hvorfra denne hylen stammede. Jeg blev ikke forskrækket. Jeg stødte på ham som den rene selvfølgelighed. Jeg iagttog ham i nogen tid, men han bevægede sig ikke. Han syntes at stå ganske stille og hyle, uden at jeg kunne opdage nogen grund til det.

Jeg forsøgte at udarbejde en handlingsplan. Det evindelige „ulla, ulla, ulla, ulla,“ forvirrede mine tanker. Måske var jeg for træt til at være virkelig bange. I hvert fald var jeg snarere nysgerrig efter at finde ud af grunden til denne monotone klagen, end bange. Jeg vendte mig fra parken og gik ind i Park Road med den hensigt at gå udenom; jeg gik videre i ly af husrækkerne og fik igen øje på denne stillestående, hylende marsianer fra St John’s Wood. Et par hundrede meter fra Baker Street hørte jeg et bjæffende kor, og så, først en hund med et stykke råddent, rødt kød i kæberne komme styrtende hen imod mig, og så en flok sultende køtere der forfulgte den. Den veg i en stor bue uden om mig som om den frygtede at jeg var en ny konkurrent. Da hundenes gøen fortabte sig ned ad den stille gade, gjorde det klagende „ulla, ulla, ulla, ulla,“ sig gældende igen.

Jeg stødte på vraget af Håndteringsmaskinen halvvejs henne mod St. John’s Wood station. Først troede jeg at det var et hus der var faldet ud over vejen. Det var først da jeg kravlede rundt i ruinerne at jeg med et sæt opdagede denne mekaniske Samson der lå mellem de ruiner den selv havde lavet, med sine tentakler bøjet og knust og forvredet. Forpartiet var splittet ad. Det så ud som om den var kørt blindt ind i huset og var blevet begravet da det væltede. Det forekom mig dengang at dette kunne være sket med en Håndteringsmaskine der undslap fra sin marsianers kontrol. Jeg kunne ikke klatre rundt mellem ruinerne for at se efter, og tusmørket var nu så vidt fremskredet at jeg ikke kunne se det blod som dens sæde var oversmurt med og det afgnavede brusk af marsianeren som hundene havde efterladt.

Idet jeg undrede mig stadig mere over alt det jeg havde set, fortsatte jeg hen mod Primrose Hill. Langt borte, mellem en åbning i træerne, så jeg en anden marsianer, der stod i parken ved zoologisk have, lige så ubevægelig som den første, men tavs. Lidt borte fra ruinerne omkring den knuste Håndteringsmaskine kom jeg over det Røde Ukrudt igen og fandt Regenťs Canal som en svampet masse af mørkerød vegetation.

Da jeg gik over broen holdt lyden „ulla, ulla, ulla“ brat op. Den blev ligefrem skåret over. Stilheden kom som et tordenbrag.

I tusmørket rejste husene sig omkring mig matte og høje og tågede; træerne på parksiden var ved at blive sorte. Overalt omkring mig klatrede det Røde Ukrudt i ruinerne og snoede sig for at komme op over mig i mørket. Natten, frygtens og mysteriets moder, vældede ind over mig. Men mens den lyd havde lydt, havde ensomheden, forladtheden været til at holde ud; på grund af den havde London stadig syntes at være i live og denne fornemmelse af liv omkring mig havde holdt mig oppe. Så pludselig en forandring, et eller andet – jeg vidste ikke hvad – var forbi, og så en stilhed der ligefrem kunne føles. Intet andet end denne uhyggelige tavshed.

London lå omkring mig og stirrede spøgelsesagtigt på mig. Vinduerne i de hvide huse var som kraniers øjenhuler.

I min fantasi listede tusinder af lydløse fjender omkring mig. Rædslen greb mig, en skræk over min dumdristighed. Foran mig blev vejen blæksort som var den tjæret og jeg så en forvreden skikkelse ligge hen over fortovet. Jeg kunne ikke få mig selv til at gå videre. Jeg drejede ned ad St. John’s Wood Road og løb hovedkulds ned mod Kilburn, bort fra denne uudholdelige stilhed. Jeg gemte mig for natten og tavsheden i et kuskeskur i Harrow Road til langt over midnat. Men inden daggry vendte mit mod tilbage og mens stjernerne stadig stod på himlen vendte jeg tilbage til Regent’s Park. Jeg gik fejl af gaderne og pludselig så jeg i det første daggrys svage lys Primrose Hill’s krumning for enden af en lang allé. På toppen af den tårnede en tredje marsianer sig op, stiv og ubevægelig som de andre.

Jeg blev grebet af en vanvittig beslutning. Jeg ville dø og gøre en ende på det hele. Og jeg ville spare mig selv for den ulejlighed at begå selvmord. Jeg gik ubesindigt hen mod denne titan, men da jeg kom nærmere og det blev lysere, så jeg en mængde sorte fugle der kredsede og samledes om hætten. Da gav mit hjerte et hop og jeg begyndte at løbe ned ad gaden.

Jeg skyndte mig gennem det Røde Ukrudt der opfyldte St. Edmund’s Terrace (jeg vadede til brystet gennem en vandstrøm der vældede ned fra vandværket mod Albert Road) og kom op på græsset inden solen stod op. Rundt om højens top var der blevet anbragt mægtige jorddynger der havde forvandlet den til en mægtig redoute det var det sidste og det største tilholdssted marsianerne lavede og bag disse bunker steg der en tynd røg op mod himlen. Skikkelsen af en hund der for af sted og forsvandt, tegnede sig mod himlen. Den tanke der som et lyn var slået ned i mig blev virkelig, blev troværdig. Jeg følte ingen frygt, kun en vild, stormende jubel, da jeg løb op ad bakken mod det ubevægelige uhyre. Ud fra hætten hang tynde, brune strimler som de sultne fugle hakkede og rev i.

I næste øjeblik var jeg kravlet op ad jordvolden og stod på toppen af den med redoutens indre liggende under mig. Det var et mægtigt område, med kæmpemæssige maskiner hér og dér inden for det, mægtige bunker af materiale og mærkelige skurlignende bygninger. Og spredt rundt omkring lå marsianerne, nogle i deres væltede kampmaskiner, nogle i deres nu stivnede Håndteringsmaskiner, og en halv snes af dem anbragt på rad og række, stivnede og tavse, – døde! – dræbt af de forrådnelses– og sygdomsbakterier som deres konstitution savnede modstandskraft overfor; dræbt, som det Røde Ukrudt var ved at blive dræbt; dræbt efter at alle menneskets påfund var slået fejl af de ringeste væsner som Gud i sin visdom har sat på Jorden.

For således var det gået til, hvad jeg og mange andre ville kunne have forudset hvis ikke rædsel og ødelæggelse havde formørket vore tanker. Disse sygdomskim har tilføjet menneskeheden svære tab siden tidernes begyndelse – krævet ofre af vore forhistoriske forfædre siden livet begyndte på Jorden. Men i kraft af denne naturlige udvælgelse af vor race har vi udviklet modstandskraft; vi bukker ikke under for nogen sygdomskim uden kamp, og over for mange – dem der forårsager forrådnelse i døde legemer, for eksempel – er vore organismer fuldstændig immune. Men der findes ingen bakterier på Mars, og i samme øjeblik disse angribere dukkede op, i samme øjeblik de drak og spiste, begyndte vore mikroskopiske forbundsfæller at arbejde på deres fald. Allerede mens jeg betragtede dem havde de været uigenkaldeligt fortabt, de var i færd med at dø og rådne mens de gik omkring. Det var uundgåeligt. Med et offer på en milliard døde har mennesket købt sin førstefødselsret til Jorden, og den kan ingen nyankomne tage fra ham; selv om marsianerne havde været ti gange så mægtige som de er, ville denne ret stadig være menneskets. Thi mennesket hverken lever eller dør forgæves.

De lå spredt rundt omkring, omtrent halvtreds i alt, i den mægtige afgrund de havde lavet, overrumplet af en død der må have forekommet dem så uforståelig som nogen. For mig var denne død også dengang uforståelig. Det eneste jeg vidste, var at disse væsener der havde været levende og en så frygtelig fare for menneskene, nu var døde. Et øjeblik troede jeg at ødelæggelsen af Sancherib havde gentaget sig, at Gud havde angret, at dødens engel havde hjemsøgt dem om natten.

Jeg stod og stirrede ned i hullet og mit hjerte blev let netop som den opgående sol satte verden i brand omkring mig med sine stråler. Hullet lå stadig i mørke; de mægtige maskiner, der var så store og vidunderlige i deres magt og indviklethed, så ujordiske i deres snirklede former, steg sælsomme og tågede og mærkelige ud af skyggerne mod lyset. Jeg kunne høre at en mængde hunde kæmpede om ligene der lå i mørket nede i hullet under mig. På den anden side af hullet lå den store flyvemaskine, flad og uhyre og mærkværdig, som de havde eksperimenteret med i vores tættere atmosfære, da forrådnelse og død standsede dem. Døden var ikke kommet en dag for tidligt. Den skræppende lyd over mit hoved fik mig til at se op på den kæmpestore Kampmaskine der aldrig nogen sinde skulle kæmpe mere og på de flossede røde kødtrævler der flød ned over væltede bænke på toppen af Primrose Hill.

Jeg vendte mig og så ned ad bakkeskrænten til hvor de to andre marsianere stod som jeg havde set aftenen før; de var nu omgivet af en ring af fugle og stod præcis som døden havde ramt dem. Den ene var død mens han havde råbt på sine kammerater; måske var han den sidste der døde, og hans stemme var fortsat i det uendelige indtil maskineriets kraft var ebbet ud. Som uskadelige, trebenede tårne af skinnende metal stod de nu og skinnede i lyset af den opgående sol …

Som ved et mirakel frelst fra en stedsevarende ødelæggelse strakte sig den store Byernes Moder sig rundt om hullet til alle sider. De som kun har set London indhyllet i sin mørke røgkappe, kan næppe forestille sig det tavse vildnis af huses blotte renhed og skønhed.

Mod øst over Albert Terrace’s sværtede ruiner og kirkens splintrede spir strålede solen klart fra en skyfri himmel, og hér og dér fangede et blankt punkt i tagenes store vildnis lyset og skinnede blændende hvidt. Det forlenede selv den runde vinhal ved Chalk Farm Station, og det vidtstrakte jernbaneterræn som engang var marmoreret af sorte skinner, der nu allerede var røde af rust efter ikke at have været i brug i to uger, med noget af en hemmelighedsfuld skønhed.

Mod nord lå Kilburn og Hampstead, blå og fyldt med huse; mod vest lå den store by i halvmørke; og mod syd, på den anden side af marsianerne, så man Regent’s Parks grønne bølger, Langham-hotellet, kuplen på Albert Hall, Imperial Institute og de kæmpestore palæer i Brompton Road dukke frem tydelige og små i solopgangen, mens Westminsters forrevne ruiner tegnede sig tåget bagved. Langt borte lå de blå Surrey-bakker og tårnene på Krystalpaladset skinnede som to sølvstænger. Kuplen på St. Paulskirken tegnede sig mørk mod solopgangen og nu så jeg for første gang at den havde fået et kæmpestort gabende hul på den vestlige side.

Og mens jeg kiggede ud over dette vældige terræn af tavse og forladte huse og fabrikker og kirker, mens jeg tænkte på de mangfoldige håb og anstrengelser, de utallige hærskarer af liv der var gået med til at bygge dette menneske-rev, og på den hastige og hensynsløse ødelæggelse der havde svævet over det hele, og da jeg forstod at skyggen var blevet skubbet til side og at menneskene stadig skulle bo i gaderne og denne min kære mægtige by endnu en gang blive levende og mægtig, følte jeg en bølge af sindsbevægelse der var nær i slægt med tårer.

Pinslen var forbi. Endnu samme dag ville sårene begynde at læges. De overlevende der var spredt ud over landet – uden fører, uden lov, uden mad, som får uden fårehyrde –, de tusinder der var flygtet til søs, ville begynde at vende tilbage: livets puls ville slå stærkere og stærkere i de tomme gader og strømme ind over de tomme torve. Hvor meget der end var ødelagt, så var ødelæggerens hånd standset. Ødelæggerens hånd var standset. Alle de hæslige ruiner, husenes sværtede skeletter som stirrede så bedrøvede på bakkens solbeskinnede græs, ville snart genlyde af genopbyggernes hamre og murskeens banken. Ved tanken strakte jeg mine hænder op mod himlen og begyndte at takke Gud. Om et år, tænkte jeg … . om et år …

Og så kom med overvældende kraft tanken på mig selv, på min kone, og på det gamle liv i håb og øm hjælpsomhed, som for evigt var forbi.

9. Ødelæggelse

Og nu kommer det mærkeligste punkt i min historie. Og dog er det måske ikke så mærkeligt igen. Jeg husker tydeligt, klart og koldt og levende alt hvad jeg foretog mig den dag indtil det øjeblik da jeg stod grædende oppe på toppen af Primrose Hill og lovede Gud. Og så husker jeg ikke mere …

Om de næste tre dage ved jeg intet. Jeg har senere fået at vide at jeg langtfra var den første der opdagede marsianernes fald; flere der havde strejfet om i byen som jeg, havde opdaget dette den foregående aften. En mand – den første – var gået til St. Martin’s-le-Grand og mens jeg søgte ly i kuskenes skur lykkedes det ham at telegrafere til Paris. Derfra fløj den glade nyhed ud over hele verden; tusinder af byer, der havde været nedstemt af grufulde anelser, tændte i hektisk glæde alle deres lys; de vidste det i Dublin, Edinburgh, Manchester, Birmingham på det tidspunkt da jeg stod ved hullet. Der var allerede mennesker, så vidt jeg har hørt, der græd af glæde og råbte og standsede deres arbejde for at trykke hinanden i hænderne, og satte tog i gang, selv så nær som Crewe, for at komme til London. Kirkeklokkerne der havde tiet i fjorten dage, opfangede pludselig nyheden og snart klang alle Englands klokker. Hulkindede, uvaskede folk på cykler for hen ad enhver sidevej i landet og råbte den uventede befrielse ud, råbte til udtærede, stirrende, fortvivlede skikkelser. Og hvad maden angår! Over Kanalen, over det Irske Hav, over Atlanten strømmede korn, brød og kød os til undsætning. Alle verdens skibe syntes at styre mod London i disse dage. Men alt dette har jeg ingen erindring om. Jeg drev af sted som en vanvittig. Jeg kom til mig selv i huset hos nogle venlige mennesker som havde fundet mig på tredjedagen, vandrende omkring i gaderne i St. John’s Wood, grædende og fantaserende. De har senere fortalt mig at jeg sang en tåbelig sang om „Den sidste mand på Jorden, hurra! Den sidste mand på Jorden.“ Selv om disse mennesker – hvis navn jeg, hvor meget jeg end ville ønske at jeg kunne udtrykke min taknemlighed over for dem, ikke må nævne hér – havde nok at gøre med deres egne sager, påtog de sig alligevel besværet med mig og gav mig husly og beskyttede mig mod mig selv. Øjensynlig havde de fået noget af min historie at vide af mig i de dage jeg intet husker om.

Da mit sind var blevet rask igen fortalte de mig meget skånsomt hvad de havde hørt om Leatherheads skæbne. To dage efter at jeg blev indespærret, var byen med samt alle dens beboere blevet ødelagt af en marsianer. Han havde, så det ud til, fejet den ud af tilværelsen uden nogen anledning, ganske som en dreng kan ødelægge en myretue for blot at vise sin magt.

Jeg var en ensom mand og de var meget venlige imod mig. Jeg var en ensom og bedrøvet mand og de bar over med mig. Jeg blev hos dem fire dage efter at jeg var blevet rask. I al den tid følte jeg en vag og stadig voksende længsel efter endnu en gang at se hvad der end var tilbage af det lille liv der tidligere forekom mig så lykkeligt og så lyst. Det var blot et håbløst ønske om at mætte mig med min elendighed. De talte mig fra det. De gjorde alt hvad de kunne for at afvende mig fra denne sygelighed. Men til sidst kunne jeg ikke længere modstå denne indskydelse, og idet jeg højtideligt lovede at vende tilbage til dem og, vil jeg tilstå, grædende tog afsked med disse fire dage gamle venner, begav jeg mig igen ud i de gader der for kort tid siden havde været så mørke og mærkelige og tomme.

Nu var de allerede fulde af folk der vendte tilbage; nogle steder var der oven i købet butikker der havde lukket op, og jeg så en drikkekumme med rindende vand.

Jeg husker hvor spottende smuk dagen forekom mig da jeg begyndte min melankolske pilgrimsgang til det lille hus i Woking, hvor travle gaderne var og hvor livligt folk myldrede omkring mig. Der var en sådan mængde mennesker på færde alle vegne, beskæftigede på tusind forskellige måder, at det syntes utroligt at en stor del af befolkningen kunne have mistet livet. Men så lagde jeg mærke til hvor gul de menneskers hud var, jeg mødte, hvor langhårede mændene var, hvor store og skinnende deres øjne var, og at hveranden stadig gik klædt i snavsede laser. Ansigterne syntes alle at have ét af to udtryk: en iøjnefaldende jubel og energi eller en dyster beslutsomhed. Bortset fra ansigtsudtrykkene lignede London en vagabondernes by. Menighedsrådene uddelte vilkårligt det brød som den franske regering havde sendt os. Man kunne tælle ribbenene på de få heste. Udtærede frivillige betjente med hvide politiskilte stod på hvert gadehjørne. Jeg så ikke meget til den skade som marsianerne havde forårsaget før jeg nåede Wellington Street, og dér så jeg det Røde Ukrudt klatre hen over Waterloo-broehs støttepiller.

Ved hjørnet af broen så jeg også en af de mangfoldige modsætninger i denne groteske tid: et siykke papir flagrede mod et buskads af Rødt Ukrudt, gennemboret af en stang der holdt det på plads. Det var plakaten for den første avis der igen begyndte at udkomme Daily Mail. Jeg købte et nummer for en sværtet shilling jeg fandt i lommen. Det meste af det var ubeskrevet men den enlige sætter der havde lavet det, havde moret sig med at lave en grotesk sammensætning af annoncer på bagsiden. Det han trykte, var følelser; nyhedsorganisationen var endnu ikke kommet på benene igen. Jeg fik ikke noget nyt at vide, med undtagelse af at undersøgelsen af de marsianske mekanismer allerede i løbet af en uge havde givet forbløffende resultater. Blandt andet forsikrede artiklen mig om at „Flyvningens hemmelighed“ var opdaget, hvad jeg dog ikke troede på dengang. På Waterloo fandt jeg de gratis tog der kørte folk til deres hjem. Den første travlhed var allerede ovre. Der var kun få mennesker med toget og jeg var ikke i humør til at snakke. Jeg fik en kupé for mig selv og sad med korslagte arme og så bedrøvet på den solbeskinnede ødelæggelse der fløj forbi vinduerne. Lige uden for endestationen rumlede toget over midlertidige skinner og på begge sider af jernbanen var husene sværtede ruiner. Indtil Clapham Junction var London strimet af pulveret fra den Sorte Røg, trods to dages tordenbyger og regn, og ved Clapham Junction var banen igen blevet afbrudt; hér arbejdede i hundredvis af arbejdsløse kontorister og ekspedienter side om side med de almindelige banearbejdere og vi bumpede over et hastigt anbragt sidespor.

Hele vejen langs banen derfra var landskabets udseende hærget og fremmedartet; Wimbledon var især medtaget. Walton syntes, på grund af sine ubrændte fyrreskove, at være det sted langs banen der havde taget mindst skade. Wandle, Mole, alle de små vandløb var en opdynget masse af Rødt Ukrudt der så ud som en blanding af slagtekød og sprængt kål. Surreys fyrreskove var dog for tørre til den røde slyngplantes guirlander. På den anden side af Wimbledon kunne man fra banen se de store jordbunker om den sjette cylinder midt i en planteskoles område. Der stod en del folk rundt om den og nogle sapører havde travlt nede i hullet. Ovenover vajede det engelske flag, muntert smældende i morgenvinden. Planteskolens område var alle vegne højrødt af ukrudt, en udstrakt flade med kraftig farve isprængt purpurrøde nuancer der gjorde ondt i øjnene. Det var en uendelig lettelse at vendte blikket fra det afsvedne grå og mørke røde i forgrunden til det blide blågrønne på højene mod øst.

Banestrækningen på Londonsiden af Woking station var stadig under reparation, så jeg stod af på Byfleet Station og gik ad vejen mod Maybury, forbi det sted hvor jeg og artilleristen havde talt med husarerne og videre forbi det sted hvor marsianeren havde vist sig for mig under tordenvejret. Drevet af nysgerrighed gik jeg hér ind til siden og fandt i et virvar af røde blade den forvredne og ituslåede vogn, mens hestens afblegede knogler lå spredt og afgnavede omkring den. En stund stod jeg og betragtede disse spor …

Så gik jeg tilbage gennem fyrreskoven, hér og dér til halsen i det Røde Ukrudt, og opdagede at værten fra „Den plettede hund“ allerede var blevet begravet; og kom således forbi kollegiet hjem. En mand der stod i døren til sit hus hilste mig ved navn da jeg gik forbi.

Jeg betragtede mit hus med et hurtigt glimt af håb som øjeblikkelig blegnede. Døren var blevet brudt op; den var ikke lukket igen og den gled langsomt op da jeg nærmede mig.

Den smækkede i igen. Gardinerne i mit arbejdsværelse flagrede ud ad det åbne vindue hvorfra jeg og artilleristen havde betragtet den gryende dag. Ingen havde lukket det vindue siden. De knækkede buske lå nøjagtig som jeg havde forladt dem for næsten fire uger siden. Jeg tumlede ind i entreen og huset føltes tomt. Tæppet på trappen var krøllet og misfarvet på det sted hvor jeg havde krøbet sammen gennemblødt til skindet af tordenskyllen katastrofenatten. Jeg kunne endnu se vore snavsede fodtrin op ad trappen.

Jeg fulgte dem op til mit arbejdsværelse og på mit skrivebord opdagede jeg at det ark af mit værk jeg havde forladt den eftermiddag da cylinderen blev åbnet, stadig lå med selenitbrevpresseren ovenpå. En stund stod jeg og så på mine forladte argumenter. Det var en afhandling om den sandsynlige udvikling af moralske ideer efter som civilisationsprocessen skred frem, og den sidste sætning var begyndelsen til en profeti: „Om cirka to hundrede år,“ havde jeg skrevet, „kan vi forvente Sætningen endte brat. Jeg huskede min manglende evne til at koncentrere mig den morgen, for knap en måned siden, og hvordan jeg havde afbrudt arbejdet for at hente min Daily Chronicle hos avisdrengen. Jeg huskede hvordan jeg gik ned til havelågen da han kom og hvordan jeg havde hørt på hans besynderlige historie om „Mændene fra Mars“.

Jeg gik nedenunder og ind i spisestuen. Der lå fårekødet og brødet, begge dele stærkt forrådnede nu, og en væltet ølflaske, netop som jeg og artilleristen havde forladt det. Mit hjem var øde. Jeg indså hvor tåbeligt det svage håb var jeg havde næret så længe. Og så skete der noget mærkeligt. „Det nytter ikke noget,“ sagde en stemme. „Huset er forladt. Der har ikke været nogen de sidste ti dage. Bliv ikke hér og pin dig selv. Ingen andre end du er sluppet herfra.“ Jeg blev forbløffet. Havde jeg udtalt mine tanker højt? Jeg vendte mig og den franske dør bag mig stod åben, Jeg trådte et skridt hen mod den og stod og kiggede ud.

Og der stod, forbavset og bange, akkurat som jeg selv var forbavset og bange, min fætter og min kone – min kone hvid og forgrædt. Hun udstødte et svagt skrig.

„Jeg kom,“ sagde hun. „Jeg vidste … vidste … “

Hun førte en hånd op til halsen – svajede. Jeg trådte et skridt frem og greb hende i mine arme.

10. Epilog

Nu da jeg slutter min fortælling kan jeg kun beklage hvor lidt jeg er i stand til at bidrage til diskussionen af de mange omtvistede spørgsmål som endnu ikke er løst. I én henseende vil jeg sikkert ægge til kritik. Mit specielle felt er spekulativ filosofi. Min viden om sammenlignende fysiologi er begrænset til et par bøger, men det forekommer mig at Carver’s formodning om grunden til marsianernes hurtige død er så sandsynlig at den næsten kan betragtes som bevist. Dette har jeg forudsat i min fortælling.

I hvert fald fandt man i alle de lig af marsianerne der blev undersøgt efter krigen, ikke andre bakterier end dem der allerede kendes på Jorden. At de ikke begravede nogen af deres døde og det hensynsløse slagteri de forøvede, tyder også på et fuldstændigt ukendskab til forrådnelsesprocessen. Men hvor sandsynligt dette end lyder, er det på ingen måde bevist.

Sammensætningen af den Sorte Røg, som marsianerne anvendte med en så dødbringende virkning, kendes heller ikke; og frembringeren af Varmestrålen er stadig en gåde. De forfærdelige ulykker i laboratorierne i Ealing og South Kensington har gjort kemikerne utilbøjelige til yderligere undersøgelser af den. Spektralanalyser af det Sorte Pulver tyder umiskendeligt på tilstedeværelsen af et ukendt element med en klar gruppe på tre linjer i det grønne, og det er muligt at det indgår forbindelse med argon og danner en sammensætning som virker pludseligt og dødeligt på en eller anden bestanddel af blodet. Men den slags ubeviste spekulationer kan næppe være af interesse for den almindelige læser for hvem denne fortælling er bestemt. Intet af det brune skum der drev ned ad Themsen efter Sheppertons ødelæggelse blev dengang undersøgt, og nu er der intet tilbage.

Jeg har allerede meddelt resultaterne af den anatomiske undersøgelse af marsianerne, for så vidt de omstrejfende hunde havde efterladt tilstrækkeligt til en sådan undersøgelse. Men alle kender det prægtige og næsten fuldstændige eksemplar der findes i sprit på naturhistorisk museum, og de utallige tegninger der er blevet lavet af det; og ud over det er interessen for fysiologien og legemsbygningen rent videnskabelig.

Et spørgsmål af mere alvorlig og almen interesse er mulighede for et nyt angreb fra marsianerne. Jeg mener ikke at man har opmærksomheden tilstrækkelig henvendt på denne side af sagen. For tiden befinder planeten Mars sig i konjunktion, men for hver gang den kommer i opposition vil jeg i hvert fald med ængstelse se hen til at de skal genoptage eventyret. Under alle omstændigheder bør vi være forberedte. Det forekommer mig at det må være muligt at bestemme stedet for den kanon hvorfra skuddene affyres, at holde stadig opsyn med denne del af planeten, og foregribe ankomsten for det næste angreb.

I det tilfælde kunne cylinderen ødelægges med dynamit eller kanoner inden den blev tilstrækkelig afkølet til at marsianerne kunne komme ud, eller man kunne slagte dem med kanonild så snart skruen åbnedes. Det forekommer mig at de har mistet en enorm fordel efter at deres første overrumpling mislykkedes. Muligvis ser de på det på samme måde.

Lessing har fremsat fortræffelige argumenter for den formodning at det virkelig er lykkedes marsianerne at iværksætte en landing på planeten Venus. For syv måneder siden var Venus og Mars på linje med Solen; det vil sige: Mars var i opposition set fra Venus. Kort efter viste der sig en mærkelig lysende og bugtet tegning på den ubelyste halvdel af den indre planet, og næsten samtidig opdagede man et svagt mørkt omrids af en lignende bugtet form på et fotografi af den marsianske skive. Man må se tegningerne af disse tilsynekomster for fuldt ud at kunne vurdere den bemærkelsesværdige lighed i formen.

I hvert fald må vores opfattelser af menneskets fremtid i høj grad ændres af disse begivenheder, hvad enten vi venter en ny invasion eller ej. Vi har nu lært at vi ikke kan betragte denne planet som en indhegning, som et sikkert opholdssted for mennesket; vi vil aldrig kunne forudse hvad der pludselig kan komme over os ude fra rummet af usynligt godt eller ondt. Det kan være at denne invasion fra Mars i universets større plan ikke er uden endelig gavn for mennesket; den har berøvet os den uforstyrrelige tillid til fremtiden som er den hyppigste kilde til nedgang; de gaver den har bragt den menneskelige viden er enorme, og den har gjort meget til at fremme tanken om menneskeslægtens almenvel. Det kan være at marsianerne tværs gennem det umådelige rum har iagttaget deres pionerers skæbne og lært deraf og at de på planeten Venus har fundet et sikrere tilholdssted. Lad det være som det vil. I mange år vil der afgjort ikke ske nogen slækkelse af den opmærksomme undersøgelse af Mars’ skive, og disse flammende pile fra himlen, de faldende stjerner, vil når de falder bringe en uundgåelig ængstelse med sig for alle menneskenes børn.

Den udvidelse af menneskets horisont som er blevet resultatet kan næppe overvurderes. Inden cylinderen faldt, var det den almindelige overbevisning at der i hele det dybe rum ikke eksisterede noget liv uden for vor lille bitte klodes ubetydelige overflade. Nu ser vi længere. Hvis marsianerne kan nå til Venus, er der ingen grund til at tro at dette er umuligt for menneskene, og når Solens langsomme afkøling gør denne Jord ubeboelig, som den til sidst vil gøre det, kan det være at den livstråd der er begyndt hér, er fløjet ud og har fanget vor søsterplanet i sit garn. Vil vi kunne erobre den?

Tåget og forunderligt er det billede jeg har manet frem i mine tanker om livet der spreder sig langsomt fra dette lille frøbed i solsystemet gennem stjernerummets døde vidder. Men det er en fjern drøm. Det kan være at ødelæggelsen af marsianerne kun er en henstand. Måske er fremtiden bestemt for dem og ikke for os.

Jeg må tilstå at tidens belastning og fare har efterladt en blivende følelse af tvivl og usikkerhed i mit sind. Jeg sidder i mit arbejdsværelse og skriver ved lampens lys og pludselig ser jeg igen den tilvoksende dal under mig oplyst af blafrende flammer og føler huset bag mig tomt og forladt. Jeg går ud i Byfleet Road og køretøjerne passerer mig, en slagterdreng i en kærre, en drosche fuld af besøgende, en arbejder på cykel, børn der går til skole, og pludselig bliver de tågede og uvirkelige og jeg iler igen af sted sammen med artilleristen i den hede, trykkende stilhed. Om natten ser jeg det Sorte Pulver formørke de tavse gader, og de forvredne kroppe indhyllet i dette lag; de rejser sig lasede og forbidte af hunde og vender sig mod mig. De plaprer og bliver heftigere, blegere, grimmere, indtil de er sindssyge vrængbilleder af menneskeheden, og jeg vågner, frysende og elendig i nattens mørke.

Jeg tager til London og ser de myldrende masser i Fleet Street og Strand, og det farer igennem mig at de kun er genfærd fra fortiden der hjemsøger de gader som jeg har set øde og ynkelige, at de vandrer omkring som åndebilleder i en død by, det uægte liv i en elektriseret krop. Og det er også mærkeligt at stå på Primrose Hill, som jeg gjorde dagen før, jeg skrev dette sidste kapitel, og se det store område med huse, utydelige og blå gennem røgdisen og tågen, der til sidst fortaber sig i den udviskede horisont, at se folk gå omkring mellem blomsterbedene på højen, at se turisterne omkring den marsianske maskine der endnu står der, at høre tumlen fra de legende børn, og at genkalde sig det øjeblik da jeg så det alt sammen klart og skarpt, hårdt og tavst, i morgenrøden den sidste store dag …

Og mærkeligst af alt er det at holde min kones hånd igen og at tænke på at jeg havde regnet hende, som hun mig, for død.

Om Klodernes kamp

En nat ser man noget flyve på tværs af himlen over London. Måske et stjerneskud eller en meteor, som en astronomikyndig foreslår. Derfor sætter han med det samme ud for at undersøge genstanden, som viser sig at være noget helt andet. Noget, som ingen havde regnet med. En metalcylinder, hvorfra levende væsener strømmer ud og påbegynder deres mission: En invasion, der spreder død og ødelæggelse overalt.

H.G. Wells (1866-1946) var en britisk forfatter, der skrev i flere genrer, men som primært er kendt for sine bidrag inden for science fiction. Heriblandt er “Tidsmaskinen” (1895), “Den usynlige mand” (1897) og “ Klodernes kamp ” (1898) nogle af de mest berømte og også nogle af dem, der gentagne gange er blevet filmatiseret og været inspiration til andre forfattere og filmskabere.

Table of Contents

- Titel

- Kolofon

- Første bog: Marsianerne kommer

- 1. Aftenen før kampen
- 2. Stjerneskuddet
- 3. På Horsell fælled
- 4. Cylinderen skruer sig op
- 5. Varmestrålen
- 6. Varmestrålen fra Chobham-vejen
- 7. Hvorledes jeg nåede hjem
- 8. Fredag aften
- 9. Kampen begynder
- 10.1 uvejret
- 11. Ved vinduet

- 12. Hvad jeg så af Weybridge’sog Shepperton’s ødelæggelse

- 13. Hvorledes jeg mødte præsten
- 14.1 London
- 15. Hvad der var sket i Surrey
- 16. Flugten fra London
- 17. „Tordenbarnet“

- Anden bog: Jorden under Marsianernes Herredømme

- 1. Under fode
- 2. Hvad vi så fra det sammenstyrtede hus
- 3. Dagene mens vi var indespærrede,
- 4. Præstens død
- 5. Stilheden
- 6. Fjorten dages værk
- 7. Manden på Putney-højen
- 8. London uddød
- 9. Ødelæggelse

- 10. Epilog

- Om Klodernes kamp