Cherry Ames: Flight Nurse
Date: 2000-01-01 05:00:00+00:00
Keywords: Mystery; Fiction; Young Adult; Historical Fiction; Childrens; World War Ii; Historical; Classics; Medical; Nursing
Description: The United States is still fighting World War II. Cherry Ames is still an Army nurse, this time aloft - as a flight nurse. Now, Cherry is reunited with her corpsman Bunce, and the two of them are in sole charge of ferrying severely wounded men out of the
Publisher: Springer Publishing Company

Helen Wells

Cherry Ames

På vingerne

Lindhardt og Ringhof

Cherry Ames på vingerne
er oversat fra engelsk af Knud Müller efter

Cherry Ames, Flight Nurse

Cherry Ames, Flight Nurse 1e 9780826103970 ©2006

Copyright © 1945, 2017 Helen Wells og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711721568

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første kapitel

Uddannelse i luften

Løjtnant Cherry Ames af hærens sygeplejekorps, som for øjeblikket gennemgik sin specialuddannelse til sygeplejerske i luftvåbnet på flyvepladsen Randolph Field i Texas, stod denne varme septembermorgen op og fik lyst til en coca-cola.

Inde i kantinen løb Cherry på sin gamle veninde Ann Evans. Ann var ved at købe cigaretter, og hun var meget bleg.

'Hvad er det, Annie, du ryger jo ikke!' udbrød Cherry.

'Nej, men det gør min pilot,' svarede Anne dystert. 'Og vi har truffet en aftale. Alle der bliver luftsyge under øvelserne skal købe en karton cigaretter til chefen. Jeg er ikke alene blevet helt forstyrret i maven — jeg er også snart blanket af for penge.'

Cherry satte et stort smil op. 'Det vokser du fra, ligesom jeg gjorde. Kom med over til disken og få dig en kop te.'

De to piger sad og sludrede på de høje barstole, da den rødhårede Gwen Jones kom farende ind. Hun svingede med et anbefalet brev.

'Til dig, Cherry! Jeg har ledt efter dig alle vegne! Skynd dig at lukket det op — det er fra doktor Joe!'

Cherry flåede brevet op og kiggede ned over de tætte linier, prentet med videnskabsmandens fine håndskrift.

'Hurra! Doktor Joe kommer til vores eksamen. Men der er vist noget mere på færde. Han vil have, jeg skal …' hun læste videre, '… søge efter en eller anden, når vi kommer til Europa, hvis vi kommer til England. Han siger, han ikke kan forklare det i et brev.' Hun fingererede lidt ved brevet og læste det igennem en gang til. 'Det lyder mærkeligt.'

'Et mysterium,' foreslog Gwen optimistisk.

'Rygtet siger ellers, at alle de nye flyve-sygeplejersker skal til England,' indskød Ann.

Ann og Gwen, som havde været Cherrys bedste veninder lige siden elevtiden, læste også brevet. Cherry nippede eftertænksomt til sin coca-cola. Major Joseph Fortune havde været Cherrys ven og nabo fra det selvsamme øjeblik, da hun og hendes tvillingebror blev født. Hans moderløse datter Pjevs havde nærmest været som en lillesøster for Cherry. Cherry følte sig virkelig rørt over, at doktor Joe rejste fra sit militære forskningsarbejde i Washington bare for at overvære hendes eksamen. Hun var klar over, at hendes egen familie ikke kunne komme helt fra Illinois til Texas, og hun var på bristepunktet af nysgerrighed efter at høre, hvad det var, doktor Joe hentydede til i sit brev. Det lignede ikke ham at være så hemmelighedsfuld.

'Og Lex — jeg mener kaptajn Upham — kommer han også?' spurgte Ann.

'Din gamle tilbeder, nu doktor Joes medarbejder,' sagde Gwen og tilføjede drillende: 'Sikken omskiftelse!'

'Ak ja,' sagde Cherry åndsfraværende, 'tænk, at det er næsten et år — nu til jul — siden, jeg har set Lex. Det er slet ikke så let at holde et venskab ved lige pr. post.'

'Men ligemeget med Lex nu,' sagde Ann. 'Hvad med dette mysterium?'

Cherry trak på skuldrene. 'Det ved vi ikke noget om, før doktor Joe kommer.'

'Hvordan kan du vente så længe?' spurgte Gwen. 'Jeg er allerede ved at dø af nysgerrighed, og jeg har ikke engang noget med det at gøre.'

'Jeg håber bare, vi kommer til England,' sagde Cherry. 'Søde, rare lille eksamensdag, kom snart!'

Der var imidlertid meget at lære, inden eksamensdagen oprandt. Cherry og hendes kammerater var kommet til Randolph Field for at deltage i flyvevåbnets kursus i flyvende ambulancetjeneste. På den store flyveplads trænedes hele grupper af læger, sygeplejersker, værnepligtige sygebærere og piloter til samarbejde. De var alle fulde af idealisme og arbejdsiver, og det var også nødvendigt. Efter seks ugers hårdt arbejde skulle de være klar til afgang og til at flyve ud til alle de amerikanske krigsskuepladser over hele jorden. De skulle til steder, hvor der måtte bringes de sårede hjælp hurtigt — steder, kun flyvemaskiner kunne nå. Derfra skulle de sårede flyves tilbage til basernes hospitaler. 'Flyvende engle' kaldte soldaterne disse kække luftbårne sygeplejersker.

'Det er bestemt den mærkeligste skole, jeg har været på endnu!' tænkte Cherry, mens hun gik hen over den vældige forblæste landingsplads for at mødes med sin pilot, kaptajn Wade Cooper. Cherry så op i luften. Den var fuld — af militærmaskiner — og nu skulle hendes arbejdsplads være deroppe.

De landede maskiner stod så tæt på jorden, at Cherry lige så ofte vandrede af sted under vingerne på dem som under åben himmel. Luften dirrede af motorernes hæse brølen. Snese af grå flyvekroppe svirrede hen over hovedet på hende, propellerne blinkede i solen, og overalt omkring hende var der solbrændte unge mænd i khakiuniformer eller i grønt arbejdstøj. Cherrys øjne skinnede. Hun førte den ene hånd op til blusen. Snart skulle hun også, ligesom alle disse unge mænd, gå med et par sølvvinger i opslaget.

Og hun skulle trække i de flyvende sygeplejerskers flotte uniform, blå slacks, skjorte og skråhue. Men nu skyndte hun sig ind i barakken og ind på sit værelse for at skifte til overtræksdragten.

Cherrys værelse var lille, men de frisk duftende trævægge og det store åbne vindue gav hende næsten en. fornemmelse af at leve i fri luft.

'Hvor har jeg dog snart boet i mange forskellige værelser,' funderede hun, mens hun skiftede tøj.

Først og fremmest var der hendes kære værelse derhjemme i Hilton, den hyggelige lille by i Midtvesten, hvor Cherry og hendes tvillingbror Charlie havde gået i skole sammen — og hvor de havde de flinkeste, livligste forældre på hele jorden. Alligevel var Cherry rejst hjemmefra, efter at doktor Joe havde åbnet hendes øjne for, hvor stort det kan være at hjælpe mennesker gennem sygeplejerskens gerning. Straks efter at være blevet færdig med skolen var Cherry flyttet ind i det nydelige værelse i elevskolens bygning ved Spencer Hospital. Trods alskens genvordigheder og et stormfuldt bekendtskab med Lex havde hun der med glans opnået titlen som uddannet sygeplejerske. Og derefter havde Cherry boet i telte i militærlejre eller i nydelige garnisonsbygninger; i et hvidt kastiliansk marmorpalæ i Panama og i hastigt sammentømrede barakker i Østens jungle. I det sidste halve år havde hun ventet på at tiltræde som frivillig flyvesygeplejerske, og i mellemtiden arbejdet i et militærhospital hjemme i De forenede Stater. I nogle få uger endnu skulle hun altså bo i dette lille værelse. Og hvorhen så? Forhåbentlig til England!

'Eller bare derhen, hvor de sårede soldater trænger til hjælp!' rettede hun derpå sig selv.

Et øjeblik stod hun og tænkte på sine kammerater fra elevtiden — Vivian, Bertha, Mai Lee og Josie, som alle var i en anden træningslejr, mens de ventede på at blive sendt over Atlanten som sygeplejersker på jorden. Cherrys eget hold her på Randolph bestod af to eskadroner, ialt halvtreds sygeplejersker, og guderne måtte vide, hvor de alle havnede. Hver eskadron var opdelt i fire grupper, og der var en oversygeplejerske i spidsen for den.

Cherry knappede den sidste knap i sin overtræksdragt. Hun var klar til at gå i arbejde.

Hun skyndte sig ud på flyvepladsen for at finde piloten. Han stod ved siden af sin maskine og snakkede med mekanikerne. Cherry syntes godt om kaptajn Wade Cooper. Den høje, solbrændte unge flyver så ud til at have et godt humør.

'Der har vi jo min sygeplejerske!'hilste han hende. Han trak hende med sig ind under vingerne. 'Vi er i god tid. Vi kan nå at få os en lille sludder, løjtnant Ames.'

'Hvad skal vi sludre om?' spurgte Cherry drillende.

'Tjah — hvad skal man sige til en sygeplejerske?'grinede han bredt. 'Det er faktisk første gang, jeg arbejder sammen med sygeplejersker. Men vi flyvere synes, de er storartede.'

'Mange tak, kaptajn. Jeg er også stolt over at være kommet i flyvevåbnet. Og jeg er glad over at have fået Dem til overordnet.'

'Det glæder skam også mig. Skal vi så lægge den formelle tone væk?'

De lo begge to, og Cherry opfangede et fandenivoldsk glimt i hans lysebrune øjne.

'Da oversygeplejersken præsenterede os for hinanden, sagde hun noget om, at De havde en berømmelig fortid. Hvad er De berømt for, kaptajn Cooper?' spurgte Cherry.

Wade Cooper rynkede på næsen.

'Åh, det er vist bare for at gøre ting og sager med en flyvemaskine, som intet normalt menneske burde foretage sig.'

Men Cherry trængte på for at få ham til at rykke ud med sproget. Og det viste sig, at Wade Cooper som bomberpilot en dag havde taget en maskine — der normalt behøver en besætning på seks-syv mand — og muttersalene havde gennemført et angreb på en japansk base. Instrumenterne og lysene i kabinen var blevet skudt i stykker af antiluftskytset, han var kommet ind i et tropisk uvejr, men til sidst var det lykkedes ham at få den kostbare maskine velbeholden hjem igen. Det var en heltemodig bedrift, men imod ordrerne. Han havde allerede fået flere advarsler mod at løbe unødig risiko — bare for sjov.

'Jeg var måske nok lovlig dumdristig. Men det var spændende, skal jeg love for!'

'Men hvordan kunne de da netop finde på at anbringe Dem ved den flyvende ambulancetjeneste? Her må De da først og fremmest flyve roligt og forsigtigt!' —

'Det var netop tanken med det. De overførte mig til ambulancetjenesten for at give mig en lektion — tvinge mig til at flyve forsigtigt.' Han brummede lidt.

'De er ikke særlig begejstret over at være her?'

'Man kunne lige så godt sætte en væddeløbshest foran en mælkevogn.'

'Måske jeg kan få Dem til at indse, at det er et meget spændende arbejde at flyve med patienter.'

'Ja ja, det er i alt fald en stor trøst at have Dem om bord i min maskine, løjtnant Cherry!'

Nu rykkede Cherry frem med en anmodning, hun havde haft i tankerne et par dage. Hun forklarede piloten, at hun kendte en meget dygtig sygepasser, som også arbejdede på Randolph Field. Han hed Bunce Smith. Han var endnu ikke blevet anbragt på noget hold, og Cherry ville gerne have kaptajn Cooper til at skaffe ham som medhjælper.

'Det skal jeg nok. Jeg skal straks gå over og forlange ham til min besætning. Vent bare her.'

I løbet af ti minutter kom flyveren tilbage med Bunce. Bunce var den samme lange leddeløse unge fyr som tidligere, og han smilede over hele ansigtet.

'Miss Cherry. Jøsse dog, hvor jeg er glad for at træffe på Dem!'

'Ja, det var vel nok dejligt, Bunce!'

Han rystede hendes hånd varmt og længe. Cherry så fornøjet på sin assistent fra før i tiden. Bunce var blevet mere voksen, men ikke meget; hans tøj hang ikke slet så faretruende om ham, uniformen passede ham næsten, og der var kommet et sæt sergentstriber på ærmet. Hans hænder og fødder var dog stadig alt for store og klodsede, og det brune hår strittede lige tilvejrs i en utæmmelig hvirvel. Hans blå øjne strålede mod Cherry.

'Se her, jeg går stadig med den indiske ring, De gav mig.'

'Og med sergentstriber, hvad? Vil De være med på mit hold?'

'Om jeg vil! Nemlig! Hvornår skal vi af sted?'

Kaptajn Cooper smilede til dem begge to. 'Det ser ud til, at I kender hinanden fra gamle dage?'

'Ja,' sagde Bunce højtideligt, 'miss Cherry gjorde mig engang til et nyt og bedre menneske.'

Flyveren stak begge hænder i lommen. 'Hm,' sagde han, 'jeg er bange for, at hun også går hen og gør mig til et nyt og bedre menneske, hvis jeg da ikke passer godt på.'

De lo allesammen. Så spurgte Cherry sin gamle medarbejder:

'Men hvad har De lavet siden sidst? Hvad er det for et bånd der på brystet? Er De blevet en helt, Bunce?'

'Ork nej, miss Cherry. Jeg er sygebærer ved fronten, og så gik jeg ud og hentede nogle sårede, og så fik jeg denne her gang frugtsalat.'

'Vil det sige, at De kom de sårede til undsætning under ild?'

'Tja — sådan på en måde — ja. Det var et par gange.'

Cherry vendte sig mod kaptajn Cooper, som fløjtede sagte. 'Hvad mener De om sådan en beskedenhed, kaptajn?'

'Bare vent, til jeg fortæller resten af besætningen om denne her bækkenbærer!'

To andre unge ambulanceflyvere kom nu til. De hilste muntert på hinanden, og Cherry forestillede sin sygebærer for de nyankomne. Andenpiloten hed løjtnant William Mason, en solbrændt ung mand med flyverens skarpe blik. Radiotelegrafisten og navigatøren, løjtnant Richard Greenberg, var en rolig fyr med grå øjne og et tillidsvækkende udseende.

Wade, Bill, Dick og Bunce var Cherrys flyvekammerater. Men så snart arbejdet begyndte, forsvandt det kammeratlige tonefald; så var de kaptajn, løjtnanter og sergent.

Cherry var dybt betaget af maskinen. Det mudderfarvede kæmpefly havde fire motorer og et vingefang som en hel boligkarré. Denne DC-47 var en transportmaskine, en af de såkaldte 'luftens arbejdsheste'. I fredstid fløj den med post og passagerer; til krigsbrug var den ombygget til at kunne medføre jeeps og tanks og tropper — eller patienter. Når Cherrys besætning skulle flyve den. ud til fronterne for at hente de sårede, ville det aldrig blive med tom maskine, men med fuld last af soldater eller forsyninger. Som følge af den militære ladning havde de ingen ret til at flyve med det beskyttende røde kors malet på skroget, men kun med de amerikanske kampstyrkers hvide stjerne.

'Vi bliver et fint mål for fjenden,' tænkte Cherry.

Midt i siden af skroget sad de store dobbelte skydedøre, og ud for dem stod den transportable trappe. Ligeledes var en kran som kunne tage to bårer på en gang op til dørene.

Fremme i næsen på maskinen var pilotens kabine, skilt fra resten med en dør, og lige bag ved denne radiostationen. Helt bagude førte en dør ind til halen, hvor de medicinske forsyninger havde deres plads i et rum ved siden af en lille kabys. Der medførtes altid frugtsaft, vand og kaffe til måltider i luften.

Hele resten af kroppen udgjorde én stor kabine. De buede stålvægge var stivet af med spanter, og gulvet var riflet. I det lave tag var der flade loftslamper. Det var som at befinde sig i en tunnel eller i en smal jernbanevogn. Spændt undersøgte Cherry, hvordan denne lange kabine kunne laves om til en midlertidig hospitalsstue.

Væggene var delt i tre sektioner på hver side. Og i hver sektion sad nogle holdere, i fire forskellige højder, med stærke gjorder til at anbringe bårerne i. Disse stropper blev trukket ud, og bårerne kunne så sættes fast i dem, parallelt med skrogets side. Fire bårer kunne således hænge over hinanden fra gulv til loft som køjer i et skib. På denne måde blev der en åben gang ned gennem midten af kabinen. Desuden var der stropper til at holde patienterne fast i deres køjer.

Hvis Cherry skulle flyve med patienter, der kunne gå og sidde, var der også mulighed for at indrette bænke til dem. Men hun måtte altid sørge for at holde en plads til sig selv og sin medhjælper, for under start og landing skulle alle sidde ned og gøre sig fast med sikkerhedsbæltet. Hun havde fået strenge ordrer om kun at fjerne det, når de var i luften.

Allermest glædede Cherry sig over medicinskabet agterude. Her befandt sig en metalkuffert på tooghalvfjerds pund, indeholdende forsyninger nok til et mindre hospital. Foruden alle de sædvanlige smertestillende midler, stimulanser, forbindssager og benskinner var der også blodplasma og instrumenter til blodoverføring.

Endvidere havde Cherry en kasse med forbindssager på atten pund, som kunne slås op i en fart og hænges på maskinens yderdøre, så den hele tiden var inden for rækkevidde.

'Foruden disse standardforsyninger skal jeg på hver tur undersøge, hvad vi trænger til af specielle forråd til patienterne,' forklarede Cherry til Bunce. 'Når jeg har set på de sårede, anmoder jeg Dem om at gå til lægen og hente disse ting. Det gør vi, mens patienterne bliver bragt om bord.'

Cherry havde også en samtale med Wade Cooper. Nogle af de sårede var sikkert ængstelige for at flyve. Det kunne virke beroligende, hvis piloten holdt en lille tale til dem før starten.

Wade vred sig. 'Jeg er flyver — ikke barnepige! Og hvad skal jeg for resten sige?'

'Åh, sig bare, at …' Cherry gjorde sin stemme så grov og dyb, hun formåede: 'Soldater, jeg er jeres pilot. I kan være ganske rolige, jeg har masser af erfaring med at flyve. Jeg har for eksempel fløjet i — øh — i …'

'I Kina og over Himalaya,' indskød Wade let.

'Næh? Har De virkelig? Nå, men så siger jeg: Og foruden at være en erfaren flyver er kaptajn Cooper en ganske særligt forsigtig flyver. Passer det ikke også, kaptajn Cooper?'

Cherry gjorde, hvad hun kunne for at holde sig alvorlig.

Wade sendte hende et forbitret blik fra øjenkrogen. 'Og så siger jeg: Jeg skal prøve at være ganske særligt forsigtig.' Han brummede så småt.

'Javist. Ingen dumdristighed. Masser af ansvarsbevidsthed,' vedblev Cherry drillende. 'Sådan er kaptajn Cooper helt igennem! Ikke sandt, kaptajn?'

'Ja, det er nydeligt! Nydeligt, det de gør imod mig! Jeg — en bomberpilot! Jeg får ordre til at flyve roligt og forsigtigt, så at sige til at standse op for en ko, der skal over vejen!

Sammen med besætningen øvede Cherry sig i at laste og losse en flok fuldkommen raske soldater. Desuden havde hun timer i teori.

En overlæge i flyvevåbnet, major La Rosa, var den ene af sygeplejerskernes lærere. Han talte til dem i et stilfærdigt, men indtrængende tonefald.

'Ambulancetjenesten fra luften er en af den moderne tids velsignelser. I militærsygeplejersker ved jo allerede, hvordan I skal tage jer af patienterne på jorden. Men når man tager et sygt eller såret menneske med op i luften, bliver situationen helt anderledes. En mand med et sår i brystet eller maven kan hurtigt blive dårligere, endog dø, oppe i en højde på et par tusind meter. Og De kan blive tvunget til at flyve meget højt for at slippe uden om dårligt vejr eller fjendens maskiner. Derfor må I have en særlig uddannelse i at behandle patienter i forskellige højder.'

Cherry lyttede anspændt.

'Den flyvende sygeplejerske er helt ene om det lægelige ansvar fra det øjeblik, de sårede kommer ombord i hendes maskine, og til de bliver afleveret på basens hospital, selvfølgelig med en underofficer til hjælp. Og militærlægen står parat med råd og dåd, men kun når maskinen er på jorden.'

— Så måtte man altså kunne det hele alene, tænkte Cherry, fra det øjeblik maskinen var i luften.

Hun vidste allerede, hvordan man skulle standse en blødning, forbinde et sår, lægge skinner på, sætte et brud midlertidigt sammen, give blodtransfusion og chokbehandling. Nu lærte hun at foretage alle disse ting, som var vanskelige nok i forvejen, under de særligt vanskelige forhold i luf'ten. Hun fik at vide, at patienter med skader i hovedet helst skulle flyves i lave højder — at folk med sår i brystet krævede ilttilførsler i enhver højde — at visse medikamenter skulle gives i bestemte højder — og hun fik at vide, at hendes egen sunde fornuft en gang imellem måtte træde i stedet for alle regler. Under flyvningen kunne en patient trænge til stimulanser, mens en anden måtte have beroligende midler. Det vigtigste var, at hver enkelt patient skulle behandles som et ganske specielt tilfælde, og at der ustandselig måtte våges over dem alle!

Igennem disse seks uger stod Cherry og hendes kammerater op klokken seks om morgenen, var i arbejde klokken syv og blev ved til klokken syv om aftenen — også om søndagen. Det var drøjt, men Cherry fandt det spændende. Den muntre Gwen udtalte, at denne skole var en helt ny form for koncentrationslejr.

Cherry var mere forbavset end egentlig bange, da hun en dag blev ført op i et tårn og over en halv snes meter, fik at vide, at hun skulle springe ud — og dale ned i faldskærmen.

Med store øjne deltog hun sammen med de andre sygeplejersker, alle i fuld uniform og med pistoler og førstehjælpskasser, i en øvelse, hvor de skulle kravle ud af en maskine, som var 'tvunget ned' i flyvepladsens mægtige svømmebassin, og derefter holde sig selv og deres patienter oven vande.

Hun lærte at svømme gennem brændende benzin og olie og slippe ud af det, forskrækket men ubeskadiget.

Hun oplevede et hårrejsende, fingeret styrt med en maskine, hvilket på papiret ganske roligt kaldtes 'nedstyrtningsøvelse'.

'Sådan gik det aldrig til derhjemme,' sagde Cherry.

Og så tog hun elleve prøver.

Endelig måtte hun en dag trække i sin udmærkede flyvedragt, pakke sin faldskærm omhyggeligt sammen og rejse tværs over De forenede Stater. Ved denne lejlighed virkede hun som hjælperske for en sygeplejerske på en rigtig undsætningsekspedition. To dage efter var hun tilbage på Randolph Field, snavset og dødtræt men omsider vis på, at hun kunne arbejdet.

'Endelig!' tænkte Cherry. Langt om længe var de slidsomme seks ugers træning overstået — endelig skulle hun have tildelt sine vinger og træffe doktor Joe.

Andet kapitel

Et sted i England

Allerede et døgn efter eksamensaflæggelsen skulle de være klar til at drage til søs. Rygtet havde travlt blandt de halvtreds sygeplejersker i de to nye eskadroner. 'Vi skal til England.' 'Nej, det bliver Alaska.' 'Ja, men vi kommer i alt fald ikke til Stillehavs-området, der har vi allerede været.' 'De har tildelt os tøj til et tempereret klima, så det bliver sikkert England!'

Mens Cherry pakkede sine sager i det lille lyse værelse i barakken og skrev de sidste breve hjem, grundede også hun over, hvad bestemmelsesstedet kunne være. Af en eller anden grund var hun overbevist om, at de ville blive stationeret i Storbritannien. Hun var lidt bekymret over det hårde arbejde, der ventede forude. Hun havde gennemgået en hård træning, havde bestået alle prøverne, men når det drejede sig om virkeligheden, den egentlige prøve …

'Der må man være med af alle sine kræfter,' tænkte Cherry. 'Ikke tænke på sig selv, ikke lytte til nogen tvivl, men kun interessere sig for de syge soldater: så skal det hele nok gå.'

Aftenen før eksamensdagen tog Cherry med bussen ind til San Antonio, til jernbanestationen. Da doktor Fortune steg af toget, lignede han fuldstændig sig selv. Lykkelig løb Cherry hen til den åndsfraværende lille mand, der som sædvanlig havde en lok af det grå hår hængende ned i panden.

'Doktor Joe! Åh, hvor er det dog dejligt at se nogen derhjemmefra!'

'Ja, i lige måde, Cherry, jeg er sandelig også glad for at se dig!' Og han kyssede hende på panden.

Cherry lo glad. Men så opfattede hun med et lille stik i hjertet, at Lex ikke var med.

'De ser træt ud, doktor Joe, alt for træt,' sagde hun bekymret.

'Næh — jeg har det såmænd fint.' Men i hans furede ansigt og de tankefulde øjne var der spor af overanstrengelse og uro. Han gjorde sig umage for at virke munter. 'Pjevs gav mig ordre til at sende dig sine bedste hilsener. Det samme gjorde Lex, og jeg har en æske vitaminpiller med til dig. Desuden har jeg et armbånd med identifikationsplade til dig, men det kan du først få i morgen.'

Efter således at have fremført alt, hvad han skulle sige, blev doktor Joe atter tavs. Han stod hjælpeløs midt på perronen med hatten i hånden.

Cherry smilede. 'Ja, mange tak, men lad os nu komme af sted. Vi tager en bus ud til lejren, der er plads til Dem i gæstehuset, og bagefter skal jeg sørge for middagsmad til Dem.'

'Jeg har noget at snakke med dig om, Cherry,' sagde han alvorligt.

Og samme aften satte de sig hen i en rolig krog og talte sammen.

'Jeg har en ven i England, som er i vanskeligheder,' sagde doktor Joe med sin dybe, sagte stemme. 'Men af de censurerede breve kan jeg ikke finde ud af, hvad der egentlig er i vejen.' Han forklarede, hvordan han for adskillige år siden gennem sine universitetsforbihdelser havde lært en engelsk familie at kende og var blevet ven med dens medlemmer. Svigersønnen, Mark Grainger, var ingeniør og var kommet til Amerika for at studere videre. Mark Grainger havde haft sin yndige unge kone med, Lucia hed hun, samt Lucias mor, mrs. Eldridge, der var enke.

'Det var dejlige mennesker. Jeg syntes vældig godt om dem, men navnlig om den friske, livlige gamle dame, skønt hun nok kan være lidt vanskelig at omgås. Det er hende, der har skrevet til mig — om Mark.'

'Hvad har Mark gjort?'

'Lad mig hellere fortælle dig hele historien først.'

Den engelske familie var taget tilbage til England, da det så ud til, at deres land kunne blive angrebet. Mark gik ind i den engelske hær og var stationeret i hjemlandet. Det næste doktor Joe hørte var, at Mark og Lucia havde fået et barn, en lille pige. Så bombede tyskerne London. Doktor Joe skrev den ene gang efter den anden og anede ikke, om hans venner var i live eller ikke. Endelig kom der et sørgeligt brev fra mrs. Eldridge. Hendes datter Lucia var død, huset var blevet truffet af en bombe og styrtet sammen over hende. Den lille pige, et eller to år gammel, var blevet reddet ud af de brændende ruiner.

'Hvad hedder den lille?' spurgte Cherry åndeløst.

'Det husker jeg ikke. Og hun er for resten ikke helt lille mere. Hun må vel snart være seks år.'

Cherry kunne ikke lade være med at tænke mere på den lille pige end på de voksne. Dette barn kunne ikke mere huske sin mor, havde aldrig kendt andet end krigens gru. Stakkels lille!

'Ved De ikke, hvor Deres venner er henne nu, doktor Joe?'

'Bedstemoderen og den lille pige bor i en landsby nogle timers rejse fra London. Du ved, børnene blev evakueret fra byerne til sikrere steder. Heldigvis blev mrs. Eldridge og den lille ikke skilt — som så mange andre familier.'

'Og Mark Grainger?'

Doktor Joe strøg den grå hårlok til side. 'Det er det mærkelige ved det. Mrs. Eldridge har en mistanke om et eller andet.'

'En mistanke — mod sin egen svigersøn? Barnets far?'

Doktor Joe trak på skuldrene. 'Jeg synes også det er vanskeligt at tro noget galt om Mark Grainger. I øvrigt tør mrs. Eldridge ikke skrive mere udførligt om det. Det eneste jeg ved er, at han ikke længere er i hæren, og at mrs. Eldridge er meget oprevet over et eller andet.'

'Det er meget mærkeligt,' sagde Cherry.

'Og derfor vil jeg have dig til at gøre noget, hvis du vil, Cherry. Der ligger en amerikansk base nord for London, lige i nærheden af den landsby, hvor mrs. Eldridge og den lille pige bor. Det er højst sandsynligt, at du bliver stationeret dér, efter hvad jeg ved. Hvis du bliver det, og hvis du kan finde lejlighed til det, så prøv at finde ud af, hvad du kan. Gør, hvad du kan for at hjælpe disse mennesker. Men …' doktor Joe nølede lidt og så på hende med et løjer' ligt blik, '… vær forsigtig.'

'Forsigtig? Åh ja, doktor Joe, jeg skal være taktfuldheden selv,' lovede Cherry. 'Men hvorfor …?'

'Ja, mit barn,' sagde doktor Joe og rejste sig, 'mere ved jeg ikke. Lov mig bare at hjælpe, hvis du kan.'

Cherry kastede de sorte lokker til side og rejste sig også. 'Som om jeg kunne sige nej til sådan noget! Selvfølgelig vil jeg hjælpe, doktor Joe!'

'Godt, men se så at komme i seng! Det bliver jo en stor dag i morgen.'

Diplomuddelingen gik hurtigt. De halvtreds klarøjede sygeplejersker stod ret mens skolens kommandant overrakte dem hver sin nål med flyvevåbnets vinger. Cherry følte det som den højeste udmærkelse, hun havde fået i sit liv, og hun lagde mærke til at Ann og Gwen og endog den erfarne tidligere stewardesse Agnes Gray var i den samme højtidelige stemning.

Endelig holdt kommandanten en kort tale til dem og sluttede: 'Desværre er der ingen tid til større festligheder. De får Deres ordrer med det samme.'

Straks efter sammenkomsten blev de to nye eskadroner opstillet. Cherry fik ikke engang tid til at sige farvel til doktor Joe eller ringe hjem til sin mor, ejheller til at hilse på Wade eller Bunce. Men dette havde hun regnet med. Roligt tog hun imod sine forseglede ordrer og steg i det nordgående tog.

Sygeplejerskerne blev rask ført tværs gennem New York næste dag, kom direkte ned til havnen og blev ført op ad landgangen til et troppetransportskib. Den tidligere luksusliner var stuvende fuld af unge mænd i uniform, på samtlige dæk og fra bog til agterstavn. Nogle af soldaterne langs med rælingen fløjtede ad de unge piger. Sygeplejerskerne smilede til dem og vinkede venligt tilbage.

Nede i salonerne tog de opstilling mellem al bagagen og ventede på at få tildelt deres køjerum. En officer kom til og begyndte at råbe navnene op.

'Ames, Evans, Gray, Hortas, Jones, Wiegand — det er gruppe nr. 3 — kammer nr. 27 på B-dæk.'

Cherry og Ann og Gwen vekslede blikke. De tre andre skulle ikke alene være deres fæller under rejsen, men også deres faste kammerater under arbejdet i gruppen på seks sygeplejersker. Cherry var glad over at den tidligere stewardesse, Agnes Gray, var med i deres lille gruppe. Løjtnant Gray var en flink pige, og hun var fuld af rolig selvtillid efter sytten hundrede flyvetimer. Gwen forsvandt for at finde de to andre. Elsie Wiegand var høj og lyshåret og virkede tiltalende. Margaret Hortas var en lille mørk pige, der lod til at være ved at forgå af generthed. De havde alle set hinanden på Randolph Field, men der havde ikke været tid til at blive nærmere bekendt.

Cherry prøvede på at bryde isen: 'Elsie …, sagde hun, '… Agnes … Magaret — det må vel blive til Aggie og Maggie!'

De lo alle. Så hviskede løjtnant Wiegand: 'Se derovre! Der er en af regimentsmusikerne, der prøver at smugle en hund med om bord — dér, inde i det franske horn!'

De banede sig vej gennem skibets smalle korridorer og fandt kammer 277 — oprindelig beregnet på tre personer. Nu var der foruden de tre rigtige køjer, hvoraf de to var i to etager, stillet tre feltsenge op. Cherry følte sig helt lettet over at se at ikke én af pigerne i hendes gruppe, var så egoistisk at styrte sig over de mageligere køjer. Fulde af godt humør gav de sig til at spille plat og krone om, hvem der skulle sove hvor. Cherry fik én af feltsengene og var fuldkommen tilfreds med den.

De seks sygeplejersker fra gruppe tre slog sig ned på deres pladser (undtagen Margaret, som var så lille og afslog tilbuddene om at blive løftet op i sin overkøje) og begyndte at sludre løs. Cherry indledte.

'Jeg kommer fra en lille by i Illinois, har haft min elevtid på Spencer Hospital og derefter arbejdet i hæren i Panama og Stillehavet.'

'Det samme gælder mig, sagde Ann Evans. 'Og — min forlovede er i hæren.'

'Det samme med mig,' sagde Gwen og nikkede med sin røde hårmanke, 'bortset fra, at jeg ikke er forlovet og at jeg er fra en mineby i Pennsylvania, hvor min far er praktiserende læge. Så det var vist slet ikke det samme alligevel.'

Elsie Wiegands muntre øjne spillede. 'Jeg er fra Minnesota og har gået på skole i St. Paul og har også været ude i Stillehavs-området, hvor jeg nær var smeltet af varmen. Og så er det Aggie og Maggie!'

Den lille mørke Maggie måtte hales frem. 'Jeg stammer fra California og har fået min uddannelse i militæret. Og jeg har kun været på arbejde i lejre her i De forenede Stater.' Tøvende tilføjede løjtnant Hortas. 'Det er første gang, jeg skal ud at sejle.' Hun nølede endnu en gang, men så bredte der sig et underfundigt smil på hendes ansigt. 'Jeg er virkelig meget dygtigere end jeg ser ud til.'

'Du er sikkert en hel lille atombombe,' sagde Agnes Gray højmodigt. Hun var lidt ældre end de andre, meget behersket, køn og frisk og med pænt mørkt hår og brune øjne. 'Aggie' var fra New England. Hun havde fløjet med én af de civile transkontinentale linier i flere år før hun blev sygeplejerske i hæren, og havde været med til tre større nedstyrtninger uden at få en skramme. De andre piger kendte lige så lidt til flyvning som Cherry.

De sludrede løs og drillede hinanden lidt og forhørte sig om der var nogen af dem der snorkede. Agnes spurgte forhåbningsfuldt om nogen af dem kunne spille bridge. Ann lovede dem allesammen at de måtte låne hendes lille strygejern med tilhørende — bræt. Cherry bød søsygepiller rundt. De diskuterede om det var til at få en stige, eller de måtte løfte Maggie op og ned hver gang. Da klokken omsider ringede — de håbede det var til middag — og de gik ovenpå, var alle seks medlemmer af gruppe tre de fineste venner.

Inde i salonen fik Cherry øje. på deres oversygeplejerske, Betty Ryan. Det var en smilende, krølhåret ung kvinde i flyvesygeplejerskens uniform, lille og meget kvindelig — men også meget dygtig.

'Nå, gruppe tre!' hilste hun dem. 'Er I blevet bekendt med hinanden? Alt i orden i jeres kvarter?' Hun så oprømt ud. 'Jeg har lige fundet tre gamle veninder — også sygeplejersker. Der er flere afdelinger på vej over sammen med os.'

Cherry spidsede ører. 'Vi kender måske nogle af dem.' For hendes gamle klassekammerater, Vivian og Bertha og Mai Lee, havde skrevet at de også skulle til Europa med et feltlazaret.

'Det skulle være let at finde sig et sværmeri her,' bemærkede Agnes Gray. 'Har I nogensinde set så mange officerer?'

Der var mindst tre hundrede officerer, af hæren, flåden eller lægekorpsene, og de så alle meget elskværdige ud.

Ann spurgte om piloterne og de andre af flyvebesætningerne fulgte med denne transport.

'Vores assistenter er om bord,' sagde oversygeplejersken. 'Men de er nedenunder og kan sikkert ikke komme på besøg heroppe. Piloterne og de øvrige flyver maskinerne over — ladet til randen med forsyninger.'

Cherry tænkte på Wade og hans to hjælpere og håbede de ville komme over oceanet uden uheld. Og Bunce sad nede i lasten sammen med infanteristerne.

Et besætningsmedlem fra skibet kom hen og sagde at den kommanderende lægeofficer ville se sygeplejerskerne ude i forhallen; det var en høj mager oberstløjtnant, som stod og ventede på dem. Han fortalte dem om torpedofaren og påmindede dem om aldrig at forlade deres kammer uden at have en feltflaske fuld af vand på sig; ligeledes måtte de altid sove med tøjet på, samt møde hver gang der blev kaldt til redningsbådsmahøvre. Og så ønskede han dem en god tur.

Sent om aftenen, længe efter at medlemmerne af gruppe tre lå i deres køjer, stak skibet endelig til søs. Cherry vågnede pludselig, da hun mærkede den vældige, mørklagte damper begynde at dirre, hørte slæbebådenes tuden og lugtede en saltere brise. Ude bag koøjet skimtedes lysene fra New York, som langsomt gled bort. De stampede videre ud i det fuldkomne mørke. I al hemmelighed græd Cherry lidt ned i hovedpuden. Det var, som om hun hørte en svag snøften fra de andre køjer også.

Det blev en hård overfart på det stormfulde, grå efterårshav. Skibet fulgte den nordlige rute: så var det altså England. Den store tomhed virkede knugende på Cherry. Hvor hun end så hen var der ikke andet end vand og luft og en øde horisont.

Disse fem farlige, stormpiskede, grå dage virkede på Cherry som de var taget ud af en drøm. Hun mødte ved messebordet, til redningsmanøvrerne, dansede og sludrede med officererne og hjalp Ann og Maggie gennem en voldsom omgang søsyge. Men hendes tanker var ilet i forvejen mod bestemmelsesstedet. Det var mere virkeligt for hende end selve oplevelsen af den rasende storm på dækket. Kun to hændelser brød ensformigheden undervejs.

Tidligt en morgen blev de purret ud ved et kraftigt stød i skibet og en voldsom hylen fra dampfløjten. De skyndte sig søvnige ud til deres pladser ved redningsbådene i forventning om, at der skulle være øvelse igen. Men dette her var ingen øvelse. En time senere, lige i daggryet, viste nogle af officererne dem noget uhyggeligt vraggods, som flød i skibets kølvand. En tysk u-båd havde afskudt en torpedo under vandet mod boven på transportdamperen. Mandskabet havde opdaget det med deres pejleinstrumenter, og kaptajnen havde øjeblikkeligt lagt kursen om. De var blevet reddet i allersidste sekund. Vraggodset var alt, hvad der var tilbage af u-båden.

Den anden hændelse indtraf, da de var på vej ind i det oprørte Irske Hav og skibet pløjede sig gennem de svære dønninger. En amerikansk militærmaskine kom flyvende hen over skorstenene og gav sig til at kredse om dem. Cherry styrtede ud på dækket sammen med de få, der endnu tålte søen. 'Post!' var der én, der råbte, idet en stor lærredssæk havnede på dækket.

Der var også et brev til Cherry fra doktor Joe. 'Barnet hedder Muriel Grainger. Hun og mrs. Frances Eldridge bor Keleey Road nummer enogfyrre.' Og derpå fulgte navnet på den lille engelske landsby. Han havde vedlagt et noget tåget billede af en lille pige med store alvorlige øjne.

'Davs Muriel,' sagde Cherry uden ord til den lille på billedet. 'Jeg skal nok finde dig og hjælpe dig, hvis jeg kan!'

Derpå læste hun endnu en gang, med fornyet interesse, det lille hefte krigsministeriet uddelte til alle soldater, som skulle til Storbritannien, og som indeholdt en beskrivelse af det folk, de skulle træffe sammen med.

Endnu en dag, og så begyndte vejret at klare op, og i den tomme horisont viste der sig en stribe land. Skotland! Næste dag kom mågerne flyvende forbi skibet og de så andre skibe. Sygeplejerskerne blev stillet op på række, belæsset med hjelme, sidetasker og kufferter, for at få deres sidste instruktioner. Det var den samme høje oberstløjtnant, der talte til dem.

'Vi er nu ved at skulle betræde et fremmed land. Uanset hvor mærkelige De måtte finde forholdene skal De ikke kritisere noget. Vi amerikanere, som kommer brasende ind i disse menneskers fædreland, virker også fremmedartede på dem. De vil bedømme vort land efter vores optræden. Hver eneste én af os må være en så god repræsentant som muligt. Prøv at være forstående, vær altid høflige og venlige. Ja,' tilføjede han, 'enhver, der ikke viser høflighed, bliver, straffet! Fremad, march!'

Og hele flokken af sygeplejersker marcherede ned ad den lange landgangsbro, henad kajen og ind i det ventende tog.

De havde aldrig set et tog af denne type. Gruppe tre fik en kupé for sig selv, og den blev helt fuld af pigerne og deres bagage. Skotske kvinder kom gennem toget, og af deres egne beskedne madforråd forsynede de de amerikanske sygeplejersker med pandekager og te. Udenfor på perronen var der nogen, der spillede på sækkepibe. Toget satte i gang. Cherry stirrede ud af vinduet på huse og haver, en udbombet gade, marker med røde blomster. Alle undervejs rakte fingrene i vejret og hilste med V-tegnet. Ved solnedgangen stak togføreren hovedet ind og sagde: 'Ingen lys!' De var ikke langt fra fjenden nu; toget kunne blive bombet. Det blev mørkt og diset i vejret, pludselig koldt og fugtigt. De spiste sultent deres pandekager. De seks piger krøb tæt sammen for at holde varmen gennem hele den lange nat.

Næste morgen vågnede Cherry og så solen stige op over en grøn mark, der blinkede og glimtede af dug. Luften var blevet varmere, selv inde i kupeen. De første tegltækte tage i en landsby begyndte at glide forbi vinduerne.

Cherry rystede de andre vågne. 'Vågn op allesammen! Vi er i England!'

Tredie kapitel

Mysteriet om Mark Grainger

Cherry glippede et par gange med øjnene. Jo, den dystre barak gruppe tre skulle bo i var faktisk malet blårød indvendig. Soldaterne ved de amerikanske flyvetroppers forlægning havde givet sygeplejerskernes kvarter denne hidsige kulør som en lille velkomsthilsen.

De seks piger trængtes i deres fælles rum. Der var ganske vist en nydelig stor dagligstuen ved siden af, men dette værelse var ganske lille. Der stod seks jernsenge tæt sammen, der var et skab, nogle få knager på væggene. Pigerne kunne lige akkurat knibe sig ind med samt deres kufferter.

'Jeg tror, vi skal anskaffe os en skål med seks guldfisk,' erklærede Gwen.

Ann gøs. 'Der er ingen varme på herinde.'

'Næ,' sagde Elsie, 'men der er ingen varme på noget steds i hele England for tiden. På med vanten!' Kort Og godt trak hun i en ekstra sweater og et stort halstørklæde.

'Sikken farve!' mumlede Cherry. 'Hvordan kunne de nu finde på det?'

Pludselig fandt de det hele morsomt. De lo af fuld hals en stund og gav sig derpå til at pudre næse og gik ud for at hilse på deres nye kommandant.

Undervejs kikkede de grundigt på basen. Det var en base for bombere, hvorfra de store bombemaskiner og deres jager-eskorter fløj ud over Kanalen i angreb mod fjenden. Den vældige lufthavn, der lå som en hypermoderne bedrift midt i det ellers så grønne og yndige engelske landskab, myldrede med luftstyrkernes folk. Der var maskiner alle vegne, hele eskadroner på jorden og i luften. Kolossale kamouflerede hangarer, reparationsværksteder og administrationsbygninger stod tunge og klodsede mod fredelige træklynger og hække. Landingsbanerne var ryddede, men også kamouflerede med falske levende hegn og bondegårde. Alle de andre bygninger lå spredt i en gammel beplantning med kæmpemæssige, skyggefulde træer. Transportable stålhytter, lave barakker med cementvægge, messebygninger af træ, halvt nedgravede luftbeskyttelsesrum, alt dette strakte sig over et område på flere kilometer under de smukke gamle elme og kastanjer. Længere borte lå det store hospital med sine røde murstensmure, omgivet af mindre bygninger og med det amerikanske flag vajende side om side med Røde Kors-flaget i den milde brise.

På hospitalet hilste overkirurgen, oberst Lenquist, kommanderende officer for lægekorpset her, på de nye delinger af sygeplejersker. Han forklarede dem, hvordan deres arbejde ville komme til at forme sig fra begyndelsen.

'De sårede og syge, som kan blive raske i løbet af en månedstid bliver på lazaretterne i nærheden af kampzonen. Hvis der skal to måneder til for at få dem helbredt, bliver de flyttet fra fronten til et basehospital som vores. Hvis de behøver længere behandlinger bliver de sendt hjem til Amerika, de hårdest angrebne med flyvemaskine.

De kan nok se, hvor overfyldt hospitalet her er. Vi søger at få de syge ud så hurtigt som muligt for at der kan blive plads til nye tilfælde. Disse patienter skal De flyve herfra til et gennemgangshospital i Prestwick i Skotland. Derfra vender De med maskinen tilbage til basen. Major Thorne bliver Deres stabslæge. Jeg har anbragt Dem på de samme hold som De trænede med.'

Cherry blev meget glad over at høre, at hun skulle arbejde sammen med kaptajn Wade Cooper og Bunce Smith igen. Hun fandt frem til Bunce og snakkede med ham i telefonen. Efter en del besvær traf hun endelig sammen med Wade om eftermiddagen i Røde Kors-kantinen.

'Min længe savnede gode fé!' udbrød han med et stort smil i det brune ansigt og tog hende kærligt om skuldrene. 'Hvordan går det?'

'Melder kaptajnen, at det går godt. Hvordan har De det? Var det en god tur over?'

'Ork ja. Det hele gik som det var smurt.' Hans brune øjne lyste. 'Og nu da De er her kan det simpelt hen ikke blive bedre altsammen.'

Cherry lo. 'De siger så pæne ting, men jeg tror bare ikke på dem.'

'Hvad skal det sige! Det er skam alvor! Jeg er mægtig glad for at se Dem. Så meget …' Wade slog armene om hende og gav hende et velment kys, og mens hun endnu gispede efter vejret trak han hende hen imod døren. 'Kom, så skal jeg vise Dem rundt.'

Cherry var gloende rød i kinderne og de mørke lokker faldt frem i øjnene på hende.

'Lige et øjeblik, kaptajn,' rasede hun og rettede på skråhuen, 'afdelingen for kys og klap sorterer aldeles ikke under Dem!'

'Nå,' sagde Wade og grinede bredt, 'det ved jeg nu snart ikke.'

Cherry kunne ikke lade være med at smile midt i sin harme. 'Se, hvor de kikker allesammen herinde.'

'Lad dem kikke. De er sikkert bare misundelige. Kom nu.' Han holdt døren for hende, og de kom ud og vandrede af sted under de prægtige træers tætte løvhang.

'Træerne står grønne og det er lunt til langt hen på året herovre,' bemærkede Wade. 'Der kommer en del tåge her, ingen sol i dagevis, men ingen barsk kulde som hjemme.'

De kom til piloternes klubhus, og Wade viste hende gennem lokalerne. Cherry havde en anelse om at piloterne boede mere luksuriøst end nogen andre i hæren. Da Wade diskret trak hende med ned ad en gang og lod hende kikke ind i konferenceværelset, forstod hun lidt af grunden. Her sad flere rækker af flyvere og hørte med tilsyneladende skødesløs ro på deres instruktioner. Om nogle få minutter skulle de ud på et bombetogt. Nogle af dem kom aldrig tilbage.

Cherry og Wade gik ud på grønsværen for at se bombereskadrillen lette. De svedende mekanikere fo’r ivrigt rundt og gav de mægtige brune maskiner af B-17-typen en sidste overhaling; andre soldater efterkontrollerede bombelasten i lastrummene. Flyverne klatrede om bord med spøg på læben. De var ganske unge, kunne Cherry se — nogle af dem var ikke engang tyve.

Propellerne rejste en hel storm. Tøjet blafrede om Cherry, og hun måtte råbe til Wade over spektaklet. Det hvide flag blev sænket. En efter en kørte maskinerne frem, steg til vejrs og tordnede så bort i fuldendt formation. De forsvandt over træerne i den lyse dirrende luft.

'Held og lykke,' sagde Wade lavt. 'Bare jeg skulle med jer.'

'Wade — Wade …' Cherry vidste ikke rigtig, hvordan hun skulle udtrykke sine følelser. 'Jeg ville ønske, jeg kunne blive stående lige her på stedet og sikre mig at de — allesammen kom tilbage. Som om det kunne hjælpe, at man stod her og ventede — håbede …'

'Tja,' sagde piloten og smilede, 'det kalder vi at svede dem hjem. Det kommer De såmænd til at prøve mange gange på en base som denne her.'

'Jeg får ikke søvn i øjnene før …'

'Så — det skal vi ikke have noget af,' sagde han muntert og tog hendes arm. 'De brister da ikke i gråd, fordi De ser en såret, vel? Det ville være det værste, De kunne gøre. Nej, De gør Deres arbejde og hjælper ham. Og nu, lille landkrabbe, skal vi hen og have os en kold drink.'

Denne drink udviklede sig til et helt selskab. De løb på Ann og Agnes og nogle af de andre sygeplejersker sammen med deres piloter. En hel sværm af jagerpiloter slog sammen om de nye sygeplejersker. Wade præsenterede nogle af dem for Cherry. Hun blev helt rørt over al den ægtefølte beundring og respekt de viste disse unge piger. En af dem sagde:

'Det er jer sygeplejersker, der er vores egentlige 'pinupper'. Når vi gør honnør for jer, så er det ikke bare for at følge reglementet, vi mener det.'

'Ja,' tilføjede en anden, 'jeg kan godt betro Dem, løjtnant Ames, at efter at vi har fået flyvende sygeplejersker er der blevet reddet mange flere menneskeliv. Jeg var i Nordafrika, da ambulancemaskinerne blev sat ind. Jeg ved det.'

Sådanne ord fra mænd som dem fyldte de unge sygeplejersker med en varm, levende trang til at gøre deres yderste. Og da de stod op næste morgen ventede de spændt på at klokken skulle blive seks, da de så måske skulle have deres første marchordre. Men desværre blev de bare kommanderet ud til den sædvanlige gymnastik og almindelig eksercits, de fik morgenmad, gjorde rent og måtte derefter møde til en lang forelæsning hos stabslægen, major Thorne. Han var en lille tyk, rødmosset mand med et glimt i øjet. Som afslutning på sit foredrag, sagde han:

'Jeg ved godt, mine damer, at De venter med længsel på Deres første flyveordre. Jeg må desværre skuffe Dem. Disse ordrer vil komme enkeltvis, og indtil da må De gøre hospitalstjeneste. Og for øvrigt, hver gang der bliver tid mellem flyveturene har vi brug for Dem på hospitalet.'

Sygeplejerskerne klagede sig. De skulle altså slet ikke flyve med det samme! Her var de kommet tværs over et helt verdenshav, bare for at gøre tjeneste på en sygeafdeling! Major Thorne lod dem snakke og fortsatte derpå:

'Som et lille plaster på såret kan jeg give Dem resten af dagen fri. Der er flere smukke små landsbyer i omegnen. Tag De nu ud på opdagelse og hold et lille teselskab!'

Det var behagelige udsigter. Gruppe tre klædte sig om i udgangstøjet, khakijakke og nederdel, og drog ud for at aflægge den nærmeste engelske landsby et besøg. En postkorporal kørte for dem i sin jeep.

De kørte hen ad en smal, blødt bugtet vej, forbi gamle kæmpetræer og yndige enge med krystalblinkende bække omkring. 'Det er som et eventyrland,' mumlede Maggie.

Cherry indåndede den søde friske luft i dybe drag, men hendes tanker var andetsteds. Hun spekulerede på om den landsby de skulle til mon kunne være den samme, som mrs. Eldridge boede i. Cherry havde endnu ikke lært sig navnene på de omkringliggende småbyer, og hun havde ikke lyst til at spørge chaufføren eller diskutere det med de andre piger. Mrs. Eldridges problemer kunne være sådan, at de krævede tavshed. Doktor Joe havde udtrykkelig bedt hende være 'forsigtig'. 'Nej,' tænkte Cherry, 'i eftermiddag prøver jeg bare at tage mit bestik af disse fremmede steder.'

Hun lænede sig tilbage mellem Ann og Gwen og gav sig til at nyde livet og udsigten.

Det første glimt af den lille by bestod af et helt bælte af spærreballoner, fortøjet i ret lav højde. De skulle hjælpe med at holde fjendtlige flyvemaskiner borte. De så tre huse uden tag. I et andet hus manglede den ene væg, og de kunne se en kvinde, som stod med overfrakken på og lavede mad ved et komfur. Men da chaufføren endelig gjorde holdt på landsbyens torveplads, befandt de sig som i en fortælling fra gamle dage.

'Det må være kulisser til en film,' hævdede Gwen, mens de alle stod stille og stirrede. 'Det kan ikke være virkeligt.'

Elsie satte fødderne fast i jorden, åbnede sin turisthåndbog og læste højt: 'Femogfyrre millioner mennesker bebor denne lille, overfyldte ø. Trangen til privatliv har gjort dem reserverede. Magna Charta var den første demokratiske forfatning …'

'Elsie, det kan vi da læse senere!'

'Det er fuldstændig som en drøm!' henåndede Agnes Gray. 'Mon det er tilladt at fotografere?'

'Yndigt, yndigt,' mumlede Cherry og Anne på samme tid.

Med sine ældgamle, lave huse lå landsbyen midt i en grøn dal som en juvel i sin indfatning. Med tiden havde alle farver fået et blødt, dybt skær. De mørkerøde mure var overalt tilgroet med klatrevin, helt op mod de mange skorstene, og alle vegne bredte store træer deres skyggefulde kroner. Haverne omkring husene var velpassede. Vinduerne i kroen var sammensat af sjove, bulede småruder, og stentrinene var så slidte, at de måtte have været i brug siden engang i den senere middelalder. Den sølvgrå kampestenskirke var bygget i en smuk og enkel stil og lå midt i byen ud til den eneste gade, High Street. Alting her var præget af skønhed og værdighed, selv midt i krigens tid.

Sygeplejerskerne slentrede forbi en række mennesker, som tålmodigt ventende stod i kø ved busstoppestedet. Deres ynkeligt slidte klæder og trætte ansigter, adskillige med indbundne arme og ben og hoveder, talte om krigens hårde vilkår. Alligevel virkede disse englændere muntre og rolige. Det eneste, der forrådte dem var, at kvinderne i køen ikke kunne lade være med at stirre på de amerikanske pigers strømper. Deres egne var grimme surrogater, fulde af stopninger.

Pigerne kikkede ind ad vinduet i en fødevarebutik. Der var ikke stort andet end kartofler og rosenkål samt lidt salt fårekød. Ingen æg, ikke noget oksekød, ingen appelsiner.

Cherry sukkede. 'Lad os gå hen og se på kirken,' foreslog hun.

De gik op ad High Street, forbi en række stilfærdige forretninger, et apotek, en boghandel og en lingeributik. De opdagede, at kirken var lige så smuk indvendigt som i det ydre, og blev derinde en stund.

Da de atter kom ud mindedes de major Thornes forslag om at holde et teselskab.

'Men har vi nogen ret til at spise af den smule mad disse mennesker har?' spurgte Ann.

De diskuterede sagen, men blev enige om, at majoren ikke ville have foreslået dem at drikke the, hvis det ikke var i sin orden at gøre det.

'Desuden kan vi jo nøjes med at spise en lille bitte smule,' foreslog Maggie spagfærdigt.

De fandt en tesalon og gik indenfor. Det var et ganske beskedent lokale. En kraftig kvinde i blomstret forklæde kom rask hen til dem og talte til dem i en dialekt, som de unge amerikanerinder næsten ikke kunne forstå. Kvinden beklagede meget venligt, at der ikke var noget af den traditionelle jordbærmarmelade eller varme teboller at få til teen nu i denne krigstid. Men hun serverede dem dog en fortræffelig kop te og papirstynde skiver brød med frisk agurk på. Det smagte godt, men var ikke videre mættende. Cherrys appetit var altid fortræffelig, og hun begyndte nu for alvor at føle med de krigsramte folk. Inden de gik sagde den elskværdige dame i tesalonen:

'De skulle komme tilbage igen efter krigen. Så skal De få at se, hvor rart der er her i landet!'

De seks sygeplejersker stillede sig op under et stort egetræ for at vente på en forbipasserende jeep eller lastbil.

I de næste dage blev Cherry sat til at hjælpe på hospitalet. Hun traf så mange nye mennesker og blev flyttet så meget rundt på forskellige afdelinger, at hendes hoved til sidst værkede. Men omsider fik hun til sin store glæde den første flyveordre. De andre i gruppe tre var godt misundelige, for ingen af dem havde endnu fået nogen opgaver i luften.

Cherry mødte til mønstringen klokken otte om morgenen, klædt i sin blå flyverdragt, lange bukser, bluse og skråhue, og hun var så opstemt og nervøs, at hun næsten ikke kunne vente med at komme af sted. Hun ventede i et lille hus ude ved startbanen — 'kommandocentralen'. Bunce stod ved siden af hende og gumlede som en rasende på et stykke tyggegummi. Ligesom Cherry havde han et hvidt armbind med rødt kors på venstre ærme. De havde allerede omhyggeligt sikret sig at stropper, bænke og medicinforsyning ger var i orden. Bunce var for spændt til at sige noget. Men til sidst brast det ud af ham:

'Altså, — hvis jeg gør noget galt, miss Cherry … se endelig godt efter og ret mig i tide …'

'De gør såmænd ikke noget galt, Bunce. Fald nu til ro, eller De eksploderer bare.'

'Javel, men jeg er rolig nok! Jeg er så rolig som — som … jeg mener …'

'Nå, der kommer vores pilot,' afbrød Cherry.

Kaptajn Cooper kom med lange skridt forbi og gik hen til deres DC 47. Løjtnanterne Mason og Greenberg fulgte i hælene på ham, belæsset med deres udstyr. Wade lo ikke i dag; han så næsten bister ud.

'Godmorgen, løjtnant Ames. Morgen, sergent. Eftersyn af faldskærmene.'

Cherry nikkede kort til andenpiloten og telegrafisten, og de stillede sig alle på række mens Wade gik deres udrustning igennem.

'Alt i orden. Bestemmelsessted — Prestwick.' Wade gav besætningen de nødvendige ordrer og gik derefter ind i kommandocentralen for at aflevere de nødvendige papirer og erklæringer, og for at få den sidste vejrudsigt. Sygeplejersken og hendes medhjælper gik henimod maskinen.

Her mødtes de af stabslægen, den lille tykke major Thorne, og et øjeblik efter kom fem ambulancer rullende ned over pladsen.

Cherry snappede efter vejret, da hun så den første båre. Dette her var ikke længere sunde og raske soldater, som legede patienter; her lå en ganske ung fyr med det ene ben revet af. Den næste, der kom ud af ambulancen, var en khakiklædt menig, hvis ansigt var hvidt og stivnet af smerte; papirerne viste, at hans rygrad var beskadiget.

'Pas godt på ikke at støde til ham,' advarede hun bærerne. Hun smilede til den unge mand.

'Hvordan går det?' spurgte hun venligt.

'Fint-fint,' hviskede han.

På den tredie båre lå en fyr i læderjakke. Hans knuste kæbe holdtes på plads af metaltråde, men der var smil i hans øjne, for han skulle hjem. Den fjerde patient virkede helt lamslået. Sygdomsbeskrivelsen lød på indre kvæstelser og chok.

Cherry bøjede sig over hvert enkelt tilfælde og gav anvisning på, hvor i maskinen de skulle anbringes, mens lægen så til. Så skyndte hun sig hen til elevatoren for at passe på at bårerne kom godt om bord. Men hun opdagede snart, at disse trænede sygebærere udførte arbejdet med at laste så roligt og sikkert som kirurger under en operation. Hun vinkede ad Bunce.

'Sergent, vil De gå op i maskinen og se efter anbringebsen. Læg den brækkede ryg i den midterste sektion, hvor jeg let kan nå ham. De indvendige kvæstelser skal godt fremefter, hvor det støder mindst. Jeg går hen og ser på dem i den næste ambulance.'

'Javel!' Bunce forsvandt om bord i maskinen.

I løbet af tolv minutter var alle atten mænd sikkert anbragt i deres køjer. Det var som om de faldt lidt til ro mens Cherry gik rundt og så efter at hver enkelt lå rigtigt, sagde et beroligende ord til én, gav en anden en cigaret, lagde en brækket arm i en bedre stilling. Ambulancerne rullede bort ad landingsbanen, og lige før døren skulle lukkes kom major Thorne om bord for at inspicere. Han gav Cherry nogle sidste instruktioner for de sværeste tilfælde, så gik han igen og overlod hende det fulde ansvar for atten mands ve og vel.

Cherry kikkede sig om efter kaptajn Cooper. Han var ikke i syne. Han var heller ikke i kommandocentralen, men så fandt hun ham lige i nærheden, hvor han længselsfuldt stod og kikkede på en bombemaskine.

'Kaptajn Cooper!' udbrød Cherry rasende. Hendes sorte øjne gnistrede. 'Her er listen over vore patienter!'

De skyndte sig tilbage til kommandocentralen. Med dyster mine afleverede Wade listen over passagererne. Han og Cherry stillede deres ure. Alt dette foregik i dyb tavshed. Da de kom udenfor spurgte Cherry skarpt:

'Sig mig, hvad er der i vejen, Wade?'

'Det er dette her med at skulle være barnepige. Jeg!'

'Jamen, dette her stykke arbejde er da mindst lige så vigtigt som at flyve med en bombemaskine.'

'Det ved jeg godt. Det er vigtigere. Det er netop det. En bombemaskine kan jeg klare. Jeg kan slås. Men når jeg tænker på de atten stakler dér bagude, helt hjælpeløse, helt afhængige af mig — så bliver jeg dødsens angst. Bange og nervøs, kan jeg godt sige.'

'Jamen …'

'Hvilken højde vil De have?'

'Så lavt som muligt. Der er en slem brystkasselædering om bord. Hvis De bliver nødt til at gå over to tusind meter vil jeg gerne have besked i forvejen. Men dette her er da ikke noget at være bange for. Det er lettere end …'

Wade sprang op ad trappen og råbte: 'Gør alle sikkerhedsbælter fast. Sig til, når De er klar til afgang,'

'Vi er klar nu. Kommer De ikke ind og siger noget til gutterne …'

Men Wade var borte. Cherry bed sig irriteret i læben. Hun prøvede selv at sige nogle beroligende ord til de sårede soldater:

'Ja, folkens, så er det afgang. Vi flyver med en meget dygtig, erfaren pilot. Og sergent Bunce og jeg skal nok passe godt på jer. I skal bare slappe af og prøve på at sove.'

De svageste af mændene lod ikke til at have hørt noget. Resten af dem stirrede højtideligt tilbage på hende.

Motorerne brølede løs. Hun og Bunce så endnu en gang efter at alle patienterne var gjort rigtig fast. Så satte de sig på deres pladser og spændte bælterne om sig. De kunne mærke maskinen glide af sted og stige til vejrs, ganske stille og glat. Cherry knugede hænderne sammen. Nu var den egentlige prøve kommet — både for hende og resten af besætningen.

Bunce var også lidt ængstelig. Han hviskede til hende:

'Jeg har sørget for frugtsaft og kaffe til køkkenet. Der er masser af blodplasma, ekstra ilt, og jeg har lagt friske forbindinger frem. Og så har jeg givet ham med rygbeskadigelsen en sovepille. Var det det hele?'

'Udmærket!' I sit stille sind ønskede hun at Wade var lige så gennemført pålidelig som Bunce.

De holdt en højde på godt og vel tusind meter og fløj umærkeligt fremad i morgenens solskin. Pludselig gik døren til styrerummet op, og ind kom piloten. Han gik lidt usikkert ned ad midtergangen mellem bårerne og kikkede ind i hver sektion. Han gloede fjoget på Cherry.

'Andenpiloten har afløst mig.' Wade rømmede sig. 'Øh — har I det godt allesammen?' Uden yderligere tilskyndelse hævede han stemmen og fortsatte genert:

'Gutter, jeg hedder altså Cooper. Jeg ville bare fortælle jer, at mens jeg var pilot i hærens transporttjeneste fløj jeg fra San Francisco til Stalingrad gennem en hel række stormvejr med en last maskiner, og vi kom ned uden at maskinen fik en skramme.'

Wade sagde det altsammen i et åndedrag, som om han skammede sig over det.

'Nå,' bemærkede en svag stemme, 'fik I noget vodka?'

Wade blev bedre tilpas. 'Både vodka og champagne og kaviar — til morgenkaffen! Og vi blev modtaget i lufthavnen af et hornorkester!'

Hele rækken af sårede mænd smilede og mumlede fornøjet.

'Tak, Wade,' hviskede Cherry.

'Den er fin. Bare tag den med ro, folkens!'

'Hm,' hviskede Cherry, 'jeg troede ellers kun De havde fløjet på Kina!'

'Jeg — øh — jeg må forud igen. Farvel så længe.' Wade stoppede op i gangen for at tænde cigaretten for én af mændene.

'Flink fyr,' sagde patienten nærmest ved Cherry. Han drejede tilfreds hovedet og lukkede øjnene. Cherry kunne have omfavnet Wade i det øjeblik.

Flyvningen gik ganske glat, og de fleste af patienterne sov det meste af vejen. Lige så fint gik de følgende ture. Cherry blev godt kendt med gennemgangshospitalet i Prestwick. Her ventede patienterne i nogen tid, før de blev bragt videre i de store transatlantiske maskiner. Fire hundrede mænd blev hver morgen fløjet mod vest ud over havet i femten kæmpemæssige DC-54’ere. Gennemgangshospitalet virkede som en kolossal ladebygning. 'Det må være omtrent som at ligge syg på hovedbanegården i New York,' bemærkede Wade engang. Men folkene var glade, for de var jo på vej hjemad. Det var let arbejde med disse korte hop til Prestwick, forstod Cherry. Når de skulle ud til fronterne blev det sikkert betydeligt sværere.

Turene tilbage til basen var det allerbehageligste. Maskinen havde da ingen patienter om bord, kun forsyninger fra havnene i Skotland. Cherrys yndlingsplads på hjemvejen var ved et ganske lavtsiddende vindue langt tilbage i skroget. Her lå hun fladt ud på maven, stirrede ud over det grønne, bakkede landskab og drømte. Somme tider gik solen ned, før de nåede tilbage. Så fyldtes kabinen med skygger, og under dem blev skyerne brandrøde, indtil de hurtigt blegnede og svandt i mørket.

En gang imellem fløj de om natten. En af disse nætter dukkede fuldmånen frem, og det virkede på Cherry som om de fløj lige ind i dens hvide, lysende skive. Wade kaldte hende forud med sagte stemme. Han sendte andenpiloten bort. Den sølvskinnende planet svævede lige foran næsen på maskinen.

'Det er lige vejr til et bombetogt,' sagde Wade. 'Hvor er Bunce?'

'Han sover på én af bårerne.'

'Vil De have et tæppe over benene?'

'Ja tak.'

Han pakkede hende ind, og holdt imens styrepinden med én hånd. Cherry kunne tydeligt se hans ansigt i månelyset. Hen over underansigtet lå en stribe rødt lys fra de svage lamper på instrumentbrættet. Wade smilede til hende og lagde en hånd over hendes.

'Det er rart at have en kvinde om bord.'

'Det er rart at være om bord her, kaptajn.'

'Jeg mener, det er rart at have netop dette specielle kvindelige selskab.'

'Tak, Wade.'

Men så indtraf der noget, som helt ødelagde den lette stemning.

En eftermiddag efter en tur til Prestwick kom de flyvende og kredsede ind over pladsen for at forberede landingen. De blev ved at kredse. Cherry kunne høre flyverne knurre over et eller andet. Telegrafnøglen tikkede uophørligt løs. Endelig landede de uden det fjerneste besvær. Men da Cherry og Bunce smækkede sidedørene op og hoppede ned så de at hele flyvepladsen lå nærmest øde hen. Ingen folk og ingen maskiner.

'Hej!' råbte Wade fra cockpittet, 'der har været luftangreb. Jeg kører maskinen over til hangaren. Du og Bunce må skynde jer i dækning.'

To af flyvepladsens mandskab kom farende for at se, om ankomsten var forløbet glat. De fortalte Cherry nærmere om begivenheden.

'Raketbomber. De var ikke indstillet på basen — bare sendt af sted for at ødelægge et eller andet, dræbe mennesker. En af landsbyerne blev ramt.'

Cherry trak vejret dybt. 'Er der kommet civile sårede til hospitalet?'

'Ja — de ankommer i dette øjeblik — der er en masse.'

Cherry og Bunce styrtede hen over landingspladsen mod hospitalet. På lang afstand kunne de se ambulancerne komme kørende ad landevejene. De satte farten yderligere op og fo’r ind ad hoveddøren; Cherry satte kursen mod anden etage, hvor hun hørte til for tiden.

Kaptajn Betty Ryan fangede hende på trappen. 'Åh, gudskelov at I kom godt hjem. Jeg har været så bekymret for jer.'

'Javel! Men nu er jeg klar til at tage fat med det samme!' svarede Cherry og skyndte sig videre. Ude i gangen så hun en del ventende englændere, mest kvinder og børn og nogle gamle mænd, nogle af dem hårdt såret. Hun lagde særligt mærke til en hvidhåret dame, der, dirrende af harme, stod med et tørklæde bundet om hovedet, rank og uforfærdet.

Afdelingssygeplejersken på anden etage var i færd med at skaffe lidt orden i forvirringen. Lægerne var allerede ved at tage sig af de hårdest sårede. Sygeplejerskerne gjorde forsøg på at inddele de øvrige sårede efter deres skaders art og sende dem til den rette behandling. Cherry fik tildelt et lille aflukke og nogle forbindssager og fik besked på at rense og forbinde overfladiske sår på de patienter, der blev sendt ind til hende. Hun skyndte sig at trække en kittel over sin flyverdragt og vaske hænder i et stærkt antiseptisk middel. En trettenårig engelsk pige, der arbejdede som frivillig hjælpesygeplejerske på hospialet, kom med en liste og stillede de tilskadekomne op i en række uden for døren.

'Mr. Thomas Trethaway!' kaldte Cherry.

En ældre mand trådte ind. Hans venstre hånd var indbundet med et blodigt lommetørklæde.

'Goddag, lille frøken!'

'Goddag, mr. Trethaway!' hilste Cherry og tog forsigtigt den klistrede bandage af og så efter, om der sad glasstumper eller andre fremmedlegemer i såret. 'Hvad skete der med Dem?'

'Jeg var lige ved at sætte mig til aftensmaden, og så — jøsses da! — så kom dette her visitkort fra tyskerne. Vinduesglasset røg i småstumper ud over hele bordet. Og jeg havde endda lige fået fat i nogle dejlige røgede sild. Det var jeg godt ked af, kan De tro!'

Cherry rensede og forbandt det dybe snitsår. 'Ja, ja, det gik måske nok ud over Deres røgede sild, men De kan nu være glad for at De ikke blev ramt værre.'

'Jeg har overlevet værre luftangreb, ja, nogle der var meget værre! Sådan noget tager vi os ikke af.'

Uanfægtet forsvandt den gamle mr. Trethaway, og Cherry råbte det næste navn på listen. 'Mrs. Ivy Drew!'

Ind kom en forskræmt ung moder med et grædende spædbarn. Cherry så øjeblikkelig, at den lille ikke havde ydre skader, men at den viste symptomer på hjernerystelse. Hun tilkaldte den trettenårige hjælperske og sendte hende i flyvende fart af sted efter en læge.

'Skal vi gå over på den anden side af gangen, mrs. Drew?' sagde hun blidt og førte den unge moder og barnet over i lægens undersøgelsesværelse. Cherry lagde barnet på bordet og gav kvinden et beroligende middel. 'De skal ikke være nervøs. Doktoren skal nok tage sig af den lille.' Dæmpet snakkende lagde hun alle de instrumenter frem som doktoren kunne få brug for.

Lægen kom, en smule forpustet, og overtog barnet. Cherry vendte tilbage til det lille rum og behandlede flere andre patienter. Langsomt sled hun sig gennem listen. Der var kun et par navne igen. Hun så på det næste og råbte det højt:

'Mrs. Frances Eldridge!'

Pludselig genkendte Cherry navnet og ventede spændt.

Den hvidhårede dame trådte ind. Hun var temmelig høj — mager, rank og ligefrem Statelig, klædt i en diskret, sort kjole. Trods bandagen, som dækkede det ene øje og siden af ansigtet, var det tydeligt at hun havde nydelige træk og fin, falmet hud.

'Det er irriterende med dette øje,' mumlede hun, 'men det betyder sikkert ikke spor.'

Skønt stemmen var behersket, skælvede den ældre kvinde let. Cherry fik hende til at sætte sig i en stol. Trodsigt holdt mrs. Eldridge sig rank og stiv. Cherry var ved at revne af nysgerrighed, men hendes pligter som sygeplejerske kom forud for hendes personlige interesser.

'Lad mig nu lige kikke på det,' sagde Cherry beroligende.

Øjet var slemt forslået, hele kinden var begyndt at blive blodunderløben, men det var kun overfladiske skrammer.

'Hvordan gik det til, mrs. Eldridge?'

'Vi hørte slet ikke raketbomben komme, selv om der var slået alarm. Jeg gik hen for at hente min lille datters datter ved skolen. Undervejs derhen — ja, denne bombe faldt altså ret tæt ved …,' mrs. Eldridge tog sig med hånden op til kinden og sukkede.

Cherry gav hende et glas vand med nogle oplivende dråber i, og da patienten var kommet sig lidt, spurgte hun:

'Der skete ikke noget med Muriel?'

'Nej, gudskelov. Heldigvis var Muriel — jamen … hvorfra kender De navnet på mit barnebarn? Hun er ikke kommet her sammen med mig!'

'Lad mig lige behandle øjet først …' Cherry prøvede at dække over sin egen forvirring.

'Det var da meget mærkeligti Kære, unge dame, hvor vidste De det fra?'

Kvindens stemme var bydende, og der var et ulykkeligt udtryk i hendes ansigt. Cherry lukkede døren ud til gangen: de var helt alene. Sagte sagde Cherry:

'Jeg er en nær ven af Deres amerikanske ven, dr. Joseph Fortune.'

Mrs. Eldridge sendte Cherry et så mistænksomt blik, at hun følte sig helt forvirret. Mrs. Eldridge røbede ikke med en mine at hun nogen sinde havde hørt noget om en doktor Fortune. 'Vær forsigtig,' havde han sagt. Måske ventede den gamle dame på videre oplysninger.

Cherry fortsatte med at bade øjet. 'Doktor Joe ville gerne have at jeg skulle hjælpe Dem, hvis De ønskede det,' sagde hun lige så sagte som før.

Mrs. Eldridge slog med hovedet. 'Hvorfor skulle jeg trænge til Deres hjælp?' spurgte hun skarpt.

'På grund af noget med Deres svigersøn, Mark Grainger.'

Deres øjne mødtes.

'Ja. Javel. De ved det altså.'

'Nej, jeg kender ikke noget nærmere til det.'

'Hvad hedder De egentlig?'

'Cherry Ames.'

'Ja, det har dr. Fortune da også skrevet. Kære miss Ames — jeg håber …'

'Ja?'

'De må undskylde, jeg er så forstyrret. Jeg må være meget forsigtig. I øvrigt havde jeg ikke regnet med at træffe Dem under så mærkelige omstændigheder. Jeg håber ikke De har — sagt noget til nogen om — mine vanskeligheder?'

'Nej, slet ikke.'

'Hvornår kan De komme og snakke med mig — under mere private forhold?'

'Det kan jeg ikke sige så nøje. Jeg vil så gerne komme, mrs. Eldridge, men vi har så frygteligt travlt.'

Mrs. Eldridge så ulykkelig på Cherry. Alle rynkerne i hendes ansigt var blevet dybere. 'Så må jeg nok hellere fortælle Dem det nu. Det skal ikke vare mange minutter.'

Cherry stirrede med store mørke øjne. Mrs. Eldridge trak med nervøse, magre hænder i sin slidte sorte kjole.

'Min svigersøn, Mark Grainger, er ikke længere i hæsren,' forklarede hun hurtigt og med sagte stemme og rys stede på det hvide hoved. 'Jeg kan ikke forstå, hvorfor han ikke slås for England. Men det er ikke det eneste, miss Ames. Han kommer og går uden mindste forklaring. Han kan være borte i dage eller uger, kommer tilbage ganske pludselig, og stikker af igen lige så pludseligt. Jeg spørger ham hvorfor og hvorhen, men han vil ikke svare.'

'Måske det er noget hemmeligt, han arbejder med,' foreslog Cherry, hovedsagelig for at trøste den gamle dame.

'Nej,' fik mrs. Eldridge med besvær frem. 'Nej, det kan ikke være det. Forstår De, miss Ames — en dag, da jeg gjorde rent i min svigersøns værelse faldt der et stykke papir ud af én af hans lommer, da jeg hængte tøjet ind i skabet. Det var — ja, det er svært at sige — et brev på tysk på noget papir, som man aldrig ser i England! Håndskriften var i disse stive gotiske bogstaver, De ved. Jeg prøvede på at regne ud, hvad det skulle betyde, da Mark kom ind. Han rev papiret fra mig — og han er ellers aldrig uhøflig — og han var meget vred.'

Cherry anede ikke, hvad hun skulle svare. 'Jamen — Deres svigersøn — han er da loyal over for sit land?'

Den gamle kvinde bøjede hovedet. 'Jeg ved det ikke. Det er jo det, der er spørgsmålet. Jeg har aldrig før tvivlet på det. Det er svært at tro, at ens egen datters mand — Lucie blev dræbt af fjenden — skulle … Åh nej, det er helt utænkeligt!'

Cherry satte sig ved siden af den gamle dame og tog hende i hånden. 'Måske det bare er en fejltagelse, én eller anden tilfældighed — eller måske De bare ser syner.'

'Nej! Jeg har taget telefonen og hørt en fremmed stemme tiltale mig på tysk. Når det sker lægger de straks røret. Jeg har hørt Mark lukke fremmede ind i huset midt om natten. 'Nej, miss Ames, jeg ser ikke syner.'

'Har Muriel nogen mistanke?' spurgte Cherry.

'Det arme barn er uroligt. Naboerne spekulerer nemlig også over det hele. De stiller hende grusomme spørgsmål. Hun beundrer sin fader sådan. Jeg ville så gerne beskytte hende mod — mod — sådan noget …'

Cherry afbrød hende rask. 'Han kan da sikkert ikke forråde sin datter? Men giver Deres svigersøn slet ingenforklaringer?'

'Ikke spor. Han vender simpelt hen det døve øre til alle spørgsmål. Åh, miss Ames, jeg har ikke fortalt dette til en sjæl — men jeg er syg om hjertet!'

I tavshed dannede Cherrys læber det ord som mrs. Eldridge ikke kunne få sig selv til at udtale:

'Spion!'

Hun trak vejret dybt. 'Mrs. Eldridge, nu må De tage hjem og hvile Dem. De kan køre med ambulancen. Jeg skal komme og besøge Dem ved første lejlighed. Måske kan vi finde på noget … ikke mindst for den lille piges skyld,' tilføjede hun.

Den hvidhårede dame rejste sig træt. 'De har været meget venlig mod mig, miss Ames. Jeg glæder mig til De kommer.' Hun gik sin vej med hovedet højt hævet.

Spion … ordet genlød i Cherrys hjerne. Hvordan var denne Mark Grainger? Men den lille pige beundrede ham, havde bedstemoderen sagt, og børn er yderst følsomme over for voksnes vildfarelser. Disse to kendsgerninger stemte ikke sammen. Men Cherry tvivlede ikke på, at mrs. Eldridges rapporter var sandfærdige. Man gik ikke rundt og hviskede sådanne anklager mod et medlem af sin egen familie med mindre de var sande. Der var ganske afgjort ikke meget at sige til forsvar for sådan en mand. Men hvis barnet stadig elskede ham …

'Af en eller anden grund føler jeg mig ikke overbevist om at han er spion,' tænkte Cherry. 'Foreløbig stiller jeg mig helt på Muriels side!'

Men foreløbig havde hun sit arbejde sammen med Wade og Bunee og gruppe tre, og der var nok at gøre.

Fjerde kapitel

'Tante' Cherry

Tre gange i træk hændte det, at Cherry mødte ved mønstringen med hele sit udstyr, anspændt og parat til at tage af sted — men så var vejret for dårligt til at lette. Alle flyve' ordrer blev kaldt tilbage.

Det var til at fortvivle over. Cherry var ked af det for patienternes skyld, og selv følte hun sig rastløs. Sådan gik det også de andre. Men sygeplejerskerne havde nok at få tiden til at gå med. Der var hospitalsvagterne, tøjvask og hvilestunder at indhente. Det var første gang alle de seks piger i gruppe tre var hjemme på samme tid. De havde lejlighed til at gå på besøg i de andre grupper, og omsider lykkedes det Agnes Gray at få stablet et bridgeparti på benene.

Vejret var stadig dårligt. Der kom et mindre ophold igen, der blev udstedt flyveordrer, og atter blev de kaldt tilbage. Maskinerne blev stående på jorden. Cherry ønskede brændende, at hun kunne tage fri og besøge mrs. Eldridge og Muriel, i stedet for bare at gå her og vente. Men der blev ikke givet nogen orlov.

Endelig skrev Cherry et lille brev: 'Kære mrs. Eldridge, det er desværre umuligt for mig at forlade basen. Men jeg har ret god tid i disse dage. Kunne det ikke lade sig gøre at De kom herud til frokost en dag i officersmessen? Det ville glæde mig at se Dem, og sig endelig til Muriel at hun er særskilt inviteret. Venlig hilsen, Cherry Ames, barak C.'

Men der kom ikke noget svar næste dag, og heller ikke den næste igen. Cherry blev helt urolig for at der skulle være sket noget med mrs. Eldridge og Muriel. Og så begyndte det at klare op i vejret. Nogle få kampflyvere gik op.

'Jeg har fået afgangsordre,' fortalte Ann forpustet. Gudskelov! Jeg skal af sted om en time.'

Elsie Wiegand kom farende ind i deres kvarter. 'Nå, endelig sker der da noget! Jeg skal af sted ved midnatstid. Har du fået din ordre, Cherry?'

Cherry rystede på hovedet. 'Ikke endnu.'

Hun hjalp de to andre med at pakke. Hun hjalp til på hospitalet. Hun hørte bomberne tage af sted og kunne ikke rigtig falde til ro før de flere timer senere kom brølende tilbage. Hun og Wade kendte de fleste af de unge mænd i de maskiner — Bob og Ducky, Shep og Al og Tiny. Ved aftenstid stod hun sammen med Wade ude på pladsen og talte ængsteligt bombemaskinerne og jagerne, når de kom flyvende ind enkeltvis, nogle af dem flaksende som sårede fugle, andre med et triumferende brøl. Alt for ofte manglede der nogle — én, to eller tre af maskinerne med deres besætninger var ikke kommet hjem til tiden.

Somme tider kunne Cherry og Wade blive stående ude på den mørklagte flyveplads til midnat og vente sammen med det spændte hjælpepersonale, som ustandselig holdt øje med himlen og lyttede efter den fjerne lyd af motorer. Hyppigere end de turde håbe kom en forsinket maskine brasende, somme tider med en radiobesked om at sende ambulancer, til andre tider var flyverne fulde af spøg og forlangender om noget at spise. Og det hændte at hun lå i sengen og hørte at en maskine drønede ind på pladsen, og så kunne Wade melde ved morgenbordet: 'Shep og hans gutter klarede den! Åh, hvad ville jeg ikke have givet for at have været med!'

Cherry var stolt over at skulle hjælpe disse tapre mænd. Men nu var hun begyndt at blive plaget af en bestemt tanke. Til hvad nytte var disse unge mænds indsats, deres kamp, og i nogle tilfælde deres død — hvis der var en spion midt iblandt dem? Hvis nu der var en spion — Cherry brød sig ikke om at kalde ham ved navnet Mark Grainger — hvis nu denne spion sendte tyskerne besked om alle flyvningerne fra denne base? Hvis fjenden kendte deres planer på forhånd kunne han lettere tilintetgøre dem.

Cherry ville inderligt gerne have talt om dette med Wade. Trods al sin muntret overfladiskhed var kaptajn Cooper en besindig og erfaren mand. Men i øjeblikket måtte hun holde sit løfte til mrs. Eldridge om at bevare hendes hemmelighed.

En morgen kom det ventede brev med posten. På det knitrende, hvide papir stod med en sirlig gammeldags håndskrift: 'Kære miss Ames, jeg beklager meget at en alvorlig forkølelse hindrer mig i at tage imod Deres venlige indbydelse til at spise frokost hos Dem. Men Muriel vil meget gerne komme og hun er overmåde ivrig efter at komme til at sidde til bords med de amerikanske sygeplejersker. Jeg har derfor fået en naboerske, mrs. Jaynes, til at tage hende med ud til Deres kvarter i dag klokken halvtolv, hvilket skulle være et passende tidspunkt. Hvis De vil meddele mrs. Jaynes hvad tid frokosten er færdig, kommer hun og henter Muriel igen. På forhånd tak. Frances Eldridge.'

Henrykt fortalte Cherry sine kammerater, at hun ville få besøg af en seksårig engelsk pige. Og på slaget halvtolv bankede det på døren. Hun lukkede op og fandt en smilende kvinde og en lille pige ude i gangen.

'Mit navn er mrs. Jaynes,' sagde kvinden. 'Muriel og jeg er kommet på cykel. Muriel, hvor er du? Du skal ikke være genert.'

Det lille, spinkle pigebarn havde gemt sig bag ryggen på nabokonen. Med sit bløde lyse hår og de store øjne mindede hun om en gravalvorlig elverpige.

'Sig nu pænt goddag til løjtnant Ames, min skat.'

Muriel åbnede lydigt munden, men der kom ikke en lyd fra hende. Hun stirrede på Cherry med skræmte, tryllebundne blikke.

'Davs, Muriel,' sagde Cherry. 'Det var dejligt, du kunne komme.'

Barnet sænkede øjenvipperne, så lange som på en dukke, ned Over de blege kinder. Hun knugede krampagtigt en lille, slidt lædertaske. Cherry lagde mærke til, at den mørkeblå legedragt var slidt og alt for kort ved de finttegnede ankler, og at den lille var alt for tynd. Også hendes anspændte holdning var et medynkvækkende tegn på, at dette barn havde tilbragt hele sit korte liv under krigens hårde vilkår.

Den lille stirrede ned i gulvet. Men så kikkede hun hurtigt op, lagde sin hånd i Cherrys og lod den blive der.

'Mrs. Jaynes,' sagde Cherry, 'De bliver vel også til frokost?'

'Næ, mange tak.' Naboersken forklarede, at hun havde andre ærinder i en anden landsby, og at hun ville komme og hente Muriel om et par timer. Og så tog hun afsked.

Cherry tog Muriel med sig ind i værelset, hvorfra hun forlængst havde jaget de andre sygeplejersker ud. Den lille pige så til siden og sagde: 'Jeg skulle hilse fra mormor.'

'Skal vi sætte os ned?' sagde Cherry. Muriel tog plads på en af sengene, og omsider så hun direkte på Cherry. Langsomt bredte der sig et rigtigt smil over det lille, magre ansigt.

'Hvorfor er væggene malet violette herinde? Er der andre børn her? Jeg har aldrig kendt amerikanere før. Hvordan kan det være, du hedder Cherry?'

Cherry gjorde, hvad hun kunne for at følge med Muriels regn af spørgsmål. Men den lille sludrede videre.

'Min mor hed Lucia. Hun er død. Tyskerne slog hende ihjel. Hun er så smuk på billedet. Men jeg har en hund. En. sød brun hund, der hedder Lilly. Min far siger, at Lilly …' Barnet tav, og hun fik en rynke mellem øjenbrynene. Cherry var ikke klar over, om hun så bekymret ud på grund af faderen eller hunden.

'Skal vi have dessert til frokosten? Jeg er så træt af havregrød altid,' vedblev den skingre barnestemme. Lilly og mormor og jeg, vi får nemlig altid grød. Lilly synes ikke spor bedre om det end jeg.'

'Jeg bryder mig heller ikke ret meget om havregrød. Du skal nok få dessert, og også noget chokolade til at tage med hjem,' hviskede Muriel. 'Jeg har fået noget af min far en gang imellem. Er det snart frokosttid?'

'Det er det nu!! Kom, så går vi derover.'

'Ja-e!'

Deres spadseretur over til officersmessen blev et helt triumftog. De andre sygeplejersker kom med beundrende udråb, da de så Cherrys lille gæst, og piloterne var ikke mindre betaget af denne lille, alvorlige elverpige. Inde ved det lange bord blev Muriel helt forvirret af al den opmærksomhed, disse mange voksne mennesker viste hende. Gwen, som sad lige på den anden side af bordet, gav hende sin egen ration af smør og syltetøj. Dick Greenberg fremskaffede et glas mælk med chokolade i. Wade rejste sig op fra sin plads på den anden side af Muriel og gav sig uden blusel til at tigge småkager af alle de andre piloter og sygeplejersker i lokalet. Selv major Thorne kom hen og gav Muriel hånden og forærede hende en pakke tyggegummi. Hun var overvældet og kunne kun lige akkurat fremhviske en tak til det hele.

'Nu skal du spise,' sagde Cherry og lagde en kotelet over på hendes tallerken. 'Dette her smager dejligt …'

Muriel åbnede mekanisk munden, tyggede og sank hurtigt, men så lænede hun sig frem og spurgte hviskende: 'Er kaptajn Cooper din ven? Jeg kan godt lide ham.'

Cherry smilede og forsøgte at få hende til at spise. Og efter at have påstået, at hun slet ikke var sulten, gjorde Muriel da også kål på hele sin portion samt en del af Cherrys, for ikke at tale om nogle syltetøjsmadder, der blev rakt hende fra Wade, Gwen og Maggie. Hun var øjensynligt fuldendt lykkelig og ikke så lidt søvnig.

'Har du lyst til at sove lidt?' spurgte Cherry.

'Åh nej! Det har jeg da ikke tid til! Det er alt for sjovt!'

Hun traskede af sted ved siden af Cherry, belæsset med småkagerne, tyggegummiet, sin lille taske og en håndfuld sukkerbidder til sin hund. Bill Mason havde sat sit ordensbånd i hendes jakkeopslag. Hun og Cherry kom ud i forhallen til officersmessen, men her blev de standset af en delegation.

'Holdt!' sagde Gwen og rakte hånden i vejret. 'Cherry, vi har holdt et møde og vedtaget, at miss Muriel Grainger ikke skal være din gæst alene. Hele eskadronen beder hende blive vores mascot! Major Thorne bifalder planen.'

Den lille pige trykkede sig ind til Cherry, som bukkede sig ned og hviskede: 'Hvad mener du om det?'

'Hvad er en mascot?' hviskede Muriel tilbage. 'Hvad skal en mascot gøre?'

Cherry forklarede hende det og tilføjede: 'Det er enmeget stor ære, og det er meget morsomt.'

'Så sig til dem, at det vil jeg gerne.'

'Vil du ikke hellere sige det selv?'

Men det var for meget for et barn på seks år. Mens Cherry tog imod udnævnelsen for hende, stod hun og stirrede højtideligt på alle sygeplejerskerne, og nu var der kommet lidt farve i hendes kinder. Ganske vist var al den amerikanske hjertelighed lidt vel meget for den lille engelske pige i begyndelsen, men det varede dog ikke længe, før hendes generthed tog af.

Senere kom Muriel atter på besøg, hver gang Cherry havde et ophold mellem flyvningerne. Efter betydelige vanskeligheder lykkedes det gruppe tre at fremstille en miniature-uniform, passende til deres mascot, en tro kopi af de rigtige sygeplejerskers paradedragt. Muriel var bleg af bevægelse og meget, meget stolt. For som Cherry forklarede hende, det var ikke enhver lille engelsk pige på seks år, der uden videre kunne træde ind i den amerikanske hær med fuld løjtnantsrang.

'Skal vi ikke gå en tur,' hviskede den nybagte flyvesygeplejerske til Cherry. 'Måske møder vi kaptajn Wade, så han kan se mig i uniform!'

De fandt Wade henne ved maskinen. Han stirrede vildt overrasket på den lille skikkelse i uniform. 'Hvem er dog det? Har vi fået en ny sygeplejerske på vores hold? Det glæder mig at hilse på Dem, løjtnant!'

Wade slog hælene sammen og gjorde honnør, og Muriel svarede efter bedste evne. Men så lo hun. 'Det er jo bare mig, kaptajn Wade. Det er slet ikke en rigtig sygeplejer; ske.'

'Nådadada, der blev jeg ordentlig taget ved næsen!' Wade tog et langt skridt frem og løftede den lille sygeplejerske op på skuldrene. 'Det kunne jeg såmænd også gøre med løjtnant Ames. Vil du se min flyvemaskine, englobasse?'

Muriel var henrykt, da Wade satte hende op i cockpittet og lod hende røre ved alle de knapper, 'der fik maskinen til at flyve.' Med store øjne travede hun ned gennem det vældige skrog, prøvede at sidde på bænkene og stak næsen i alt, hvad hun så.

'Hvor er så det, der siger bang-bang mod tyskerne?' spurgte hun.

'Vi har ikke skydevåben om bord her, lille engel,' sagde Wade.

'Nå.' Hun stirrede tankefuldt på ham. 'Hvis nu Cherry er min tante, og det er hun, er du så min onkel?'

Wade rettede fornøjet sit smilende blik mod Cherry. Hun rødmede dybt.

'Såmænd, løjtnant Grainger, det var ikke umuligt. Det var et klogt spørgsmål. Prøv at komme med det en gang imellem, ikke?'

'Det skal jeg nok.'

Cherry fnøs, men så brast både hun og Wade i latter. Muriel så alvorligt på dem.

Lidt efter foreslog Wade, at de alle tre skulle gå hen og få en forfriskning, og den lille 'sygeplejerske' hoppede af sted mellem 'sin tante og onkel' med et fuldkommen lykkeligt udtryk i det smalle ansigt.

Men da lysene var slukket den aften i sygeplejerskernes kvarter, kunne Cherry ikke falde i søvn. Hun tænkte på deres lille mascot — og på Mark Grainger. Cherry havde tabt hele sit hjerte til dette barn med de bedrøvede øjne, som aldrig havde set andet end krig, og Cherry var kun hendes ven. Hvor meget mere måtte hendes egne forældre ikke holde af hende! Men hvordan kunne så Mark Grainger gå hen og gøre noget, der kunne ødelægge hans lille piges tryghed, og udsætte hende for naboernes grusomme sladder? Cherry vred sig utilpas under tæpperne. Hun prøvede at mindes, hvad Muriel havde sagt om sin fader. Ikke noget, endnu da. Der havde ikke været nogen rigtig lejligshed til at snakke med barnet, og desuden var den lille for tilbageholdende til at kunne betro sig helt til sine nye amerikanske venner. Måske senere — måske under et besøg hos mrs. Eldridge … Cherry faldt i søvn.

Den drivende regn og den tætte tåge lettede en smule, og Cherry og Wade begyndte atter deres flyvninger med sårede til Prestwick. Det var hen imod slutningen af november, men Cherry ventede forgæves på sne eller kulde i England.

En dag havde de atter besøg af Muriel, og efter middagen kørte Cherry og Wade hende hjem, for de havde fri hele resten af aftenen. Kaptajnen pakkede 'sine to piger' sammen på forsædet i en lånt jeep, lagde et tæppe over benene på dem og masede sig under rattet. Mens de kørte, sang han med sin dybe stemme en sang uden ord — og heller ikke med megen melodi.

'Kan du ikke synge, englebarn?' spurgte han pludselig.

Muriel rynkede panden. 'Jeg kan den om 'En lille nisse rejste …' men den kender I jo nok. Men min far lærte mig en anden, sidste gang han var hjemme.'

Hun begyndte at synge med sin spæde bamerøst. Ordene var tyske. Wade så hen på Cherry og det lyse hoved. Ilde til mode stirrede Cherry lige frem ad vejen.

Da Muriel var færdig med sangen, sagde Wade, at den var meget nydelig, men at han og Cherry ikke kunne forstå ordene. Hvem handlede den sang om?

'Min far fortalte mig det,' svarede Muriel, 'men jeg kan ikke huske det. Noget med Röslein, en rose og en lille pige. Men det var ikke en engelsk rose og heller ikke en pige her i England.' Hun sludrede videre. 'Min far kan nu ikke ret mange sange. Men jeg holder mest af ham i hele, hele verden. Hver gang han kommer hjem, har vi det noget så morsomt.'

Cherry var ikke glad over at høre den vending, samtalen havde taget. Der var så meget, hun gerne ville have at vide, men hun syntes ikke, hun kunne være bekendt at udspørge barnet, og hun kunne heller ikke så godt diskutere hendes tvivlsomme fader med nogen anden. Wade så allerede forundret ud, og i høj grad mistænksom.

'Er din far i den britiske hær?'

'Det har han været.'

Til Cherrys lettelse gik Wade ikke videre ind på sagen, men gav sig bare til at sludre om løst og fast med den lille. Muriel dirigerede ham med vigtig mine forbi landsbykroen på High Street og til højre ad en smal bivej. Til sidst standsede jeep’en foran et rigtigt eventyrhus.

Det var en lang, lav stuebygning, hvid med blå skodder og dør. Der var hække og nøgne blomsterbed omkring den, og grenene fra nogle gamle træer strøg mod vinduerne. Luften var frisk og duftende i det lune tusmørke.

'Her bor jeg!' meddelte den lille sygeplejerske. 'Kom med ind og drik te, begge to. Mormor sagde, jeg skulle sige det til jer.'

'Jeg ved ikke rigtig,' sagde Wade til Cherry. 'Jeg kan jo gå med hen til døren og hilse på englebarnets mormor. Men du vil da ikke tvinge mig til at sidde og være med til en gang teslabberas? Jeg vil hellere hen og snakke med nogle af gutterne på kroen, og så kan jeg komme herhen og hente dig ved otte-nitiden. Er det en aftale?'

Den blå dør gik op, og mrs. Eldridge stod foran dem på tærskelen, høj og hvidhåret og med lampelyset skinnende bag sig. 'Kom indenfor!' sagde hun venligt.

Muriel holdt havelågen for dem, og de gik op ad gangen. Wade blev præsenteret for den gamle dame, undskyldte sig og steg atter ind i bilen, efter at have hvisket lidt med Muriel.

'Kom indenfor, miss Ames.'

Cherry fulgte efter sin værtinde ind i dagligstuen. Det var et lavloftet værelse med smukke, gamle møbler, domineret af en mægtig murstenskamin. Der var billeder og bøger og en stor sykurv. Hun stirrede nysgerrigt på et stort indrammet fotografi af en ung mand. Mrs. Eldridge lagde mærke til det og smilede, men sagde ingenting.

Fuld af ærlig beundring over det hyggelige værelse udbrød Cherry: 'Jeg tror aldrig, jeg har set noget så tiltalende.

'Der er meget, der trænger til reparation, men det må nok vente til efter krigen. Vil De se resten af huset?'

'Ja, meget gerne!'

Men de blev afbrudt af Muriel, der kom væltende ind sammen med en pjusket hund, som var næsten lige så stor som hun selv.

'Se, her er Lilly!' forkyndte hun. 'Er den ikke smuk?'

'Den er nydelig!' lo Cherry og klappede hunden på hovedet, Den snøftede, logrede med halen, gøede, stak klodset poten frem, rullede sig på gulvet og slikkede til sidst Cherry på hånden.

'Den er vel nok dygtig, ikke?' sagde den lille ejerinde henrykt. 'Den er halvt collie, halvt airedale-terrier og halvt jeg-ved-ikke-hvad.'

Cherry, Muriel og den forvoksede hvalp sluttede op bag mrs. Eldridge på en rundtur gennem huset. Det var altsammen så vidt forskelligt fra, hvad Cherry var vant til hjemmefra, gammeldags og ikke videre komfortabelt, men samtidig kønt og velholdt og mærket af generationers brug.

De vendte tilbage til dagligstuen og satte sig hen ved den blussende brændeild. Mrs. Eldridge talte med dyb interesse om gamle huse. Cherry kunne ikke holde sine levende, mørke øjne fra portrættet på kaminhylden.

'Det er min svigersøn. Muriel, hent billedet til miss Ames.'

Cherry betragtede det indgående. Det forestillede en mand, som var over den første ungdom, han var køn og havde en god ansigtsfarve. Trækkene var stærke og rene, munden var pæn og hagen bestemt. I Muriels barneansigt kunne man godt se ligheden med dette temmelig lange hoved, den høje, fintformede pande.

'Det billede er taget lige efter, at Mark trådte ud af hæren. En mærkelig anledning til at lade sig fotografere,' sagde mrs. Eldridge bittert.

Muriels lille ansigt fik et ulykkeligt udtryk. Hun tog billedet fra Cherry og trykkede det ind til sig som for at forsvare sin far. Det gjorde Cherry uendelig ondt at se tårerne i den lille piges øjne.

Mrs. Eldridge sukkede: 'Du har jo også et billede af din mor, lille ven.'

'Åh ja, tante Cherry! Vil du se det?'

Efter med kærlig omhu at have stillet faderens billede hen igen, travede Muriel ud og vendte straks efter tilbage med et læderindbundet album. Hun åbnede det, og Cherry stirrede på billedet af en yndig ung kvinde med de samme store, følsomme øjne som Muriel. Et væld af gyldent hår hang ned over skuldrene på hende.

'Er min mor ikke også smuk?'

Mrs. Eldridge rejste sig nervøst. 'Skal vi ikke drikke te nu?'

Der var ikke noget for Cherry at sige til trøst. Hun hjalp sin værtinde med at dække bordet og forsøgte blot at være en opmuntrende gæst, og desuden besluttede hun sig til ikke at spise mere end højst nødvendigt.

Muriels blik afslørede, at det var det meste af en uges ration, der var sat frem på bordet.

Tonen blev lettere mellem de tre under måltidet, de spøgte og lo, og mrs. Eldridge viste nogle fine sager, hendes mand havde haft med fra Indien. Men pludselig gik yderdøren op, og Mark Grainger kom ind.

Et kort øjeblik blev der en anspændt stilhed. Cherry så mrs. Eldridge stivne. Muriel sad med munden på vid gab af forbavselse, men så udstødte hun et frydefuldt hyl og styrtede sig i favnen på sin fader.

Han løftede hende op, trykkede hende ind til sig og spurgte: 'Nå, hvordan har min lille pige det så i dag? Og hvad er det for noget tøj, du har på?'

'Min uniform — jeg er blevet mascot. Åh far, jeg vidste slet ikke, du kom hjem i dag.'

'Det vidste jeg heller ikke selv!' Mark Grainger kyssede hende og satte hende blidt fra sig. Så gik han over til den gamle dame. 'Nå, hvordan går det med hovedet?'

'Bedre, tak.' Den gamle dame tøvede, men så så hun lige på ham og sagde med et tvungent smil: 'Men det var vel nok en overraskelse, Mark. Det var dejligt at få dig hjem igen. Må jeg præsentere dig for en veninde af dr. Fortune fra Amerika — løjtnant Cherry Ames.'

Cherry gav ham hånden og betragtede ham samtidig grundigt. Mark Grainger var omkring otteogtyve, lidt over middelhøjde, almindeligt klædt i et sæt mørkegråt tøj. Han lod til at være træt, men ellers gav han indtryk af livskraft og karakterstyrke. Cherry sagde, at hun ville tage afsked, men de holdt alle på, at hun skulle blive.

'Du er sikkert sulten, Mark. Men bordet er jo også dækket.'

'Jeg er bogstavelig talt halvdød af sult.' Men han sagde ikke, hvorfor eller hvor han han havde været, eller hvordan det kunne være, han ankom så uventet. Cherry lagde mærke til, at mrs. Eldridge, ja, selv Muriel, omhyggeligt undgik at stille spørgsmål. Men Mark Grainger sad ved bordet og virkede fuldkommen veltilfreds, glad over at være hjemme. Var han en hårdhudet kyniker — eller var hans Samvittighed ren til trods for den tavse anklage mod ham her i dette værelse?

'Må jeg blive oppe til meget sent?' bad Muriel.

'Du må blive oppe lidt længere endnu for at være sammen med din far. Mark, miss Ames har været uhyre venlig mod Muriel. Hun har glædet hende sådan ved at tage hende med ud på den amerikanske base.

Marks øjne lyste op. 'Det er jeg meget taknemlig over. Hun har det ikke alt for morsomt i denne tid.' Der var en dyb beklagelse at spore i hans stemme. Men så sendte han hende et venligt smil. 'De er altså sygeplejerske i flyvevåbnet, miss Ames?'

'Ja, mr. Grainger.'

'Jeg er ingeniør. Jeg har været i hæren, og desuden har jeg haft noget ingeniørarbejde for regeringen.' Det lød meget ligetil, sådan som han sagde det. Behændigt drejede han samtalen bort fra dette emne. 'Og mens jeg studerede i Amerika, var det, jeg havde den fornøjelse at lære dr. Fortune at kende. Hvordan har han det — og hvad laver han nu?'

Cherry svarede uden at komme alt for nøje ind på det, at dr. Fortune havde noget lægevidenskabeligt arbejde for den amerikanske hær.

'Forskningsarbejde, velsagtens?' spurgte Mark elskværdigt.

'Det ved jeg ikke rigtig, mr. Grainger.'

'Dr. Fortune nærede en sand lidenskab for forskningsarbejde, da jeg kendte ham. En fremragende mand. Lucia holdt meget af ham.'

Cherry var lidt forvirret. Hvordan kunne denne mand sidde og grave efter oplysninger — hvis det var det, han var ude efter — og så i næste åndedrag tale om sin kone, som var blevet dræbt af fjenden? Eller var dette en ganske uskyldig samtale? Den kunne tolkes i begge retninger.

Muriel havde det dejligt, mens hun sad på faderens skød og fortalte ham om sine eventyr som mascot. 'Jeg skal op med en flyvemaskinel' pralede hun. 'Og flyve rundt over det hele og være med til at vinde krigen! Har du aldrig været oppe i en flyvemaskine, far?'

'Jo, somme tider.' svarede han smilende.

Cherry spidsede ører. Hvad slags maskine? Hvorhen til?

Hurtigt tilføjede han: 'Før krigen fløj jeg så tit til forskellige arbejdspladser. Det var, før du var her, Muriel.'

'Men flyver du ikke i luften nu?' vedblev den lille pige.

Hendes far tøvede lidt. 'Skal vi ikke hellere snakke om noget andet?'

'Jo,' indskød mrs. Eldridge tørt, 'lad os hellere det.'

Mark Grainger svarede ikke med et ord; hans ansigt stivnede et kort øjeblik. Det var det hele. Der blev fortalt historier, snakket og leget tagfat rundt i dagligstuen. Muriel blussede af henrykkelse, og hendes unge fader deltog med liv og sjæl i hendes glæde. 'Ja,' tænkte Cherry, 'selv de ondeste mænd kan elske deres børn.' Men alligevel, der var så ligefremt i hans ansigt — noget så elskeligt i hans kraftige stemme … Eller var han simpelt hen en god skuespiller?

Det bankede på døren, og for anden gang gik den op. Det var en gammel mand fra landsbyen. Da han så Mark, gik der et mørkt udtryk over hans vejrbidte ansigt.

'Kom indenfor, mr. Heath!' sagde mrs. Eldridge. 'Vil De ikke have en kop te? Der er så fugtigt i aften …'

Men mr. Heath var trådt et skridt tilbage og blev forsigtigt stående uden for dørtærskelen, som om han var bange for at blive smittet.

'Jeg kom bare for at sige god aften og hilse fra min kone og sige tak for ugebladene.' Han kastede et besk blik i retning mod Mark, så på Muriel og mumlede: 'Stakkels lille.'

Netop i dette øjeblik ringede telefonen. Det var et gammeldags apparat, der hang på væggen. Mrs. Eldridge rejste sig og tog den. Hun lyttede lidt, og bøjede så hovedet. 'Det er til dig, Mark.'

Han sprang op og blev pludselig helt upersonlig. 'Ja — tal højere — udmærket, jeg tager af sted med det samme.'

Den unge mand greb sin frakke, kyssede Muriel, råbte: 'Farvel, mormor! Farvel igen, miss Ames,' og styrtede ud ad døren som en hvirvelvind.

Mr. Heath havde set på alt dette; nu vendte han sig om, sagde sagte godnat og lukkede døren fast i efter sig. Mrs. Eldridge satte sig og holdt hånden over øjnene. Der var pludselig blevet så stille i stuen, at Cherry kunne høre uret tikke og blade rasle udenfor.

Cherry satte sig også igen, og tog Muriel på skødet. Hun var fast besluttet på at beskytte dette arme, forvildede barn, så vidt det var hende muligt, mod bedstemoderens bitterhed og naboernes harme. Sagte gav hun sig til at snakke med barnet.

'Det er vel nok en flink far, du har! Ham kan jeg godt lide. Og det var da også dejligt at få besøg af ham. Selv Lilly morede sig fint.'

Efter en stunds forløb rejste mrs. Eldridge sig træt. 'Kom så, lille skat, nu er det på tide at komme i seng.'

Efter at de havde puslet om Muriel, gik mrs. Eldridge og Cherry atter ned i dagligstuen og satte sig på deres gamle pladser foran kaminen.

'Ja, miss Ames, nu har De selv kunnet se det. Hele landsbyen ved, at der er noget galt. Deres ven, kaptajn Cooper, får det sikkert at høre dernede på kroen i dette øjeblik. Og mr. Heath lægger sikkert ikke fingrene imeblem,'

Cherry betragtede det gamle ansigt, som fortrak sig i det flakkende lys fra ilden.

'En af naboerne har anmeldt Mark til Scotland Yard!' Cherry stirrede på hende med vidt opspærrede øjne. At melde en mand til efterretningsafdelingen i Scotland Yard — politiets hemmelige tjeneste — var noget højst alvorligt. 'Hvad skete der så?'

'Endnu er der ikke sket noget som helst. Det er sikkert kun et spørgsmål om tid. Sandsynligvis samler de bare beviser mod Mark endnu. Naboerne er rasende over, at der ikke bliver gjort noget. Muriel og jeg bliver vel ikke sådan — frosset ud — men … åh, det stakkels barn!'

En lille gysen løb ned over ryggen på Cherry.

Længe efter, at de havde taget afsked den aften — og i flere dage efter mødet med Mark Grainger — var der et enkelt ord, som blev ved at dukke op i Cherrys tanker: 'Spion. Spion. Spion.' Men lige så vedholdende lød svaret: 'Nej!'

Femte kapitel

Første gang ved fronten

Cherry stod i styrtebadet tidligt en decembermorgen, det var før morgenmaden, da døren til badeværelset gik op, og der lød en skingrende fløjten. Tre sygeplejersker kom dryppende ud fra bruserne og slyngede håndklæder om sig. Kaptajn Betty Ryan stod foran dem, allerede i uniformen.

'Gruppe tre! Der er ordre om hurtig udrykning! Det er til lazaretterne ved fronten! Det haster! Der er ikke tid til at spise morgenmad — mød på mønstringspladsen med det samme!'

Cherry og hendes kammerater styrtede tilbage til deres soveværelse, trak hastigt i flyvedragterne — ikke de nette, blå gabardinesæt, men stærke, vindtætte overtræksdragter med tunge støvler til — og skyndte sig alt hvad de kunne ned ad flyvepladsen.

Det var mørkt endnu på pladsen, blæsende og koldt. Seks DC-47’ere stod parat med brummende motorer. Kaptajn Cooper stod og ventede på Cherry.

'Om bord, om bord!' sagde han. 'Jeg er færdig i kommandocentralen. Sergenten er deroppe. Vi skal ud til de fremskudte linier i frontområdet. Held og lykke!'

Wade løftede hende op til de åbne døre, og Bunce rakte hende en hånd med; derefter smækkede hun og Bunce de tunge døre i. De satte sig begge ned og gjorde bælterne fast, og straks efter skælvede maskinen, og hele flotillen kørte frem og lettede med et brøl, en efter en. Det var et frygteligt spektakel. Cherry kunne se nogle af de andre kæmpemæssige brune maskiner ved siden af dem, i nøjagtig formationsflyvning.

'Har De husket vand? Sulfamidler? Uldtæpper?' skreg Cherry gennem støjen. Bunce kunne bare nikke.

Så snart de var rigtigt i luften, løste Cherry sikkerhedsbæltet og gav sig hurtigt og sikkert til at gøre alting klart til atten patienter. Gennem det lave vindue agterude så hun, at de fløj over det sydlige England, så fik hun øje på London dybt under dem, og lidt efter opdagede hun Kanalens mørke vand under maskinen. Der kunne højst være en time til bestemmelsesstedet. Hun gik frem til førerkabinen og meldte sig klar til piloten. Derefter vendte hun tilbage til hovedkabinen.

'Vi er over fjendtligt territorium nu,' bemærkede Bunce. 'Det havde været meget rart med det Røde Kors malet på maskinen.'

Cherry så de andre store transportmaskiner i formationen dreje af. De skulle altså til hver sit bestemmelsessted ved fronten.

Men det var ikke længe, de fløj alene. Hun hørte pludselig en lyd, der måtte stamme fra en anden motortype. Hun kiggede ud og så fire små maskiner komme imod dem bagfra, to på hver side. De strittede med kanoner, men — gud ske lov — det amerikanske luftvåbens hvide stjerne var tydeligt at se på dem.

Wades stemme lød i højttaleren. 'Nu skal I ikke blive bange, I to grønskollinger der agterude! Det er vore egne jagere, som kommer der. De skal ekskortere os ud til fronten.'

Bunce tørrede sig over panden. 'Så er der ikke ret langt igen, miss Cherry …'

'Tag det nu roligt, Bunce.' Cherry følte sig ikke selv særligt rolig. Men det var nu alligevel en tryg fornemmelse at have de fire kraftige jagere flyvende i nærheden.

Næsten straks efter mærkede de, at Wade begyndte at kredse rundt og gøre sig parat til landingen. De så ud og fik øje på en lille hytte eller et telt, og små skikkelser, der kom løbende hen mod en ufærdig landingsbane.

'Så er vi der!' råbte piloten i mikrofonen.' Vi går ned! Hold jer godt fast!'

Wade gik nedad i store spiraler. Bunce mumlede noget om, at det var en meget dårlig landingsplads. Banen var næsten en kilometer lang, men smal og ikke videre jævn. En skikkelse neden under dem viftede med et signalflag. Wade løftede maskinen opad og prøvede så en gang til. Hjulene rørte ved jorden, DC-47’eren hoppede og dansede — og havde Cherry og Bunce ikke været gjort fast, havde de fået sig en alvorlig tur på hovedet fremad. Maskinen bremsede og standsede langsomt.

'Alle mand ud!' råbte Cherry. De åbnede hurtigt dørene.

En militærlæge med et magert, træt ansigt kikkede ind til dem. Bag ham kom uniformerede skikkelser løbende hen til ambulancemaskinen og stimlede sammen om den.

'Halløj, er der nogen hjemme?' spurgte lægen i den plettede khakiuniform. 'Mit navn er major Wright.'

'Løjtnant Ames! Sergent Smith!'

'Det var dejligt, at De kom. Men vi må arbejde hurtigt.'

Cherry og Bunce tog imod de udstrakte hænder og sprang ned på jorden. En af soldaterne udbrød: 'En kvinde!'

'Er der ingen sygeplejersker herude, major?'

'Nej. Bare der var. Vi har god brug f’or nogle stykkef. Men dette er kun et opsamlingslazaret.'

Cherry forstod nu, at de var nær ved fronten, for sygeplejerskerne måtte almindeligvis ikke være nærmere ildlinierne end seks-syv kilometer. Pludselig kom der et voldsomt udbrud af artilleriild lige bag dem, og skydningen blev snart heftigere og heftigere. De var ikke bare nær ved fronten, tænkte Cherry, de var midt ude på slagmarken! Majorens indtrængende stemme lød indtrængende: 'Vi tør ikke beholde de sårede mere end en halv time i disse opsamlingslazaretter. Her kan vi blive bombet hvert øjeblik!'

En kaptajn kom løbende med Wade i hælene. Det var evakueringsofficeren, som havde til opgave at finde egnede pladser til opsamlingsstationerne. Derefter anlagde soldaterne en eller anden form for landingsbane.

'Er De klar til at tage fat, løjtnant?' spurgte kaptajnen.

'Jeg er klar,' svarede hun roligt og skyndte sig efter læge-majoren. Han førte hende ind i et telt, der fungerede som midlertidigt feltlazaret. På bårerne herinde lå de stakkels soldater, hun var blevet sendt ud efter.

Majoren gjorde kort rede for hvert enkelt tilfælde. Et sår i maven — i hovedet — en rygskade — nogle af dem alvorligt medtagne. Blandt de atten patienter, der kunne være i maskinen, skulle der kun medføres seks helt håbløse tilfælde — ingen sygeplejerske kunne overkomme mere.

'Sergent, vil De få fat i sygebærerne, og så selv gå tilbage til maskinen,' sagde Cherry til Bunee.

Majoren afbrød hende. 'Vent lidt. Vi har kun to bærere, som har forstand på at laste. De andre er sårede eller dræbte. Vi må bruge almindelige soldater. Men vi har en improviseret rampe.'

'De kan regne med mig og besætningen,' sagde Wade lige bag ham. Cherry havde ikke set, at piloten var fulgt efter. Hans ansigt var blegt og fortrukket.

'Udmærket, kaptajn. Begynd så med denne unge fyr,' sagde Cherry. 'Vær nu bare ganske rolig, soldat.' Hun knælede ned ved siden af den snavsede unge soldat, som lå og bed tænderne sammen af smerte. Listen viste, at han havde indre kvæstelser. 'Vi flyver Dem hjem,' skyndte Cherry sig at sige. 'De skal nok blive i orden igen.'

Da han åbnede øjnene og så en sygeplejerske foran sig, prøvede han at smile. En anden mand, tilsølet med mudder og blod, rørte let ved Cherrys flyverdragt. 'Ren,' mumlede han.

Der var mange flere sårede, end de kunne tage på denne ene tur. Og hen over en bakketop fra kamplinien mod syd kom der stadig flere ambulancer med tilskadekomne.

Cherry løb hen til maskinen, kontrollerede lastningen og anbragte de svære tilfælde på de rigtige pladser, og sprang også om bord et øjeblik selv. Mændene døjede meget, men beklagede sig ikke. De bad ikke om andet end vand. Hver gang hun gav en af dem noget at drikke, smilede han eller prøvede på det, og de var alle dybt taknemmelige. Cherry var på vej ud af maskinen igen, da den sekstende båre blev bragt om bord.

'Så er der bare disse to oppegående tilfælde,' råbte lægen til hende.

Cherry vendte sig om og så en af de mest hjertegribende scener, hun havde overværet under hele krigen. To unge fyre kom haltende, snublende og støttende sig til hinanden, den ene med armen om halsen på den anden. Deres hoveder tyngedes af de tunge hjelme, deres bukser var flænget op til knæene, så bandagerne kunne ses igennem. Den ene af dem besvimede næsten i armene på Bunce. Den anden protesterede:

'Det er bare en lille skramme. Jeg vil ikke på hospitalet! Lad mig komme tilbage til min deling! Jeg vil ikke væk! Jeg må se at finde min deling!'

Cherry så, at hans trøje var gennemvædet med blod bagpå. De løftede ham op, mens han stadig vægrede sig.

Alle de sårede var om bord. Wade var gået forud. Andenpiloten havde allerede sat propellerne i gang. Lægen sprang om bord for at give sine sidste ordrer til Cherry.

'Det tilfælde med indre kvæstelser,' sagde han og gned sin ubarberede hage. 'Jeg ville ønske, jeg kunne tage med og holde øje med ham.'

'Det kan De altså ikke, sir?'

Lægen så på Cherry med indsunkne øjne. 'Jeg er den eneste læge herude … Jeg skal sende meddelelser over radioen til England om, at De er undervejs. Nå, farvel og god rejse!'

Bunce smækkede dørene. Alle patienterne var spændt fast.

Wade kom rask ind med et stort smil om læberne. 'Javel, mine venner, jeg er jeres pilot. Wade Cooper. Jeg skal nok få jer til England og ind på et rigtigt hospital i løbet af nulkommafem.' Hans stemme skælvede let. 'I skal bare tage jer en god lur. Søster Ames her og sergenten passer jer hele tiden.'

Cherry tog endnu et kostbart minut til at snakke godt for de sårede. Det kunne ses på de opskræmte ansigter, at de hørte efter. 'Ja, soldater, og hvis I ikke har været oppe før, så kan jeg fortælle jer, at kaptajn Cooper er en skrap pilot. Han har selv været aktiv krigsflyver og …'

'Jeg fløj i Nordafrika i de gode gamle dage,' sagde Wade. 'Ja, både i Nordafrika og rundt om hele Middelhavet.'

'Hm,' hviskede Cherry, 'før var det i Kina og Rusland.'

'Forklaring følger. Afgang.' Wade vendte sig om og skyndte sig op ad gangen. Nogle af soldaterne så efter ham med lettelse i blikket. Cherry gik agterud og spændte sig fast. Maskinen begyndte at dirre. I dette øjeblik så hun ud ad vinduet, og det gav et sæt i hende.

Derude, på denne rent militære flyveplads, stod Mark Grainger! Han var klædt i lurvede civile klæder og havde en gammel hat trukket ned over øjnene. Men der var ingen tvivl om, at det var Mark Grainger! Han traskede rundt i nærheden af en maskine, der øjensynligt var af en ganske særlig type. Hvad skulle han her — i forklædning? Alle Cherrys mistanker vaktes på ny. Var han da virkelig spion … Cherry blev klam i håndfladerne. Hun burde melde det et eller andet sted — måske kunne hun standse maskinen endnu …

Men nu kørte de fremad. Det var for sent.

Cherry lænede sig tilbage med en kvalmende fornemelse. Men så rev hun sikkerhedsbæltet af og kastede sig fladt ned ved det lave vindue. Måske kunne hun fange endnu et glimt … ja! Der var han! Tydeligt så hun Mark Graingers skikkelse blive mindre og forsvinde bag dem. Men nu bar han en stor, uformelig bylt og listede sig samtidig væk fra maskinen!

'Miss Cherry,' sagde Bunce uroligt, 'er De syg?'

Cherry vendte sig om og prøvede at tage sig sammen. De sårede måtte passes — Wade kunne alligevel ikke vende om nu. Måske Dick kunne sende en besked over radioen. Men hvad så? Det var for sent.

'Miss Cherry!' Bunce tog hende fast om skuldrene. 'Her, drik dette, miss Cherry.'

Uvilkårligt slugte hun en pille mod luftsyge, opløst i lidt vand. Men det var en viljesanspændelse, ikke pillen, der atter gjorde hende klar i hovedet. Hendes heftige angst blev til fuldkommen ro. Det havde været et chok for hende at se Mark Grainger her. Men for øjeblikket kunne hun ikke tænke på det. Patienterne kom først. Senere kunne hun spørge Wade, hvad det var for en særlig slags flyvemaskine, hun havde set. Cherry gik rundt til de sårede.

Den store maskine havde lagt sig på en højde af knap to tusind meter. Det var ikke højt nok til, at de kunne flyve i sikkerhed, men hun var bange for, at nogle af de sårede ikke kunne tåle større højder. Fire jagermaskiner fulgte dem atter. Nogle af de liggende mænd smilede glade til hende. 'På vej tilbage,' hviskede de. De skulle i sikkerhed, blive raske og leve videre.

Nu begyndte Cherrys egentlige arbejde. Hun holdt stadig øje med, om nogen trængte til ilt eller blodtransfusioner. Men soldaterne var taknemlige for den mindste ting, hun gjorde for dem.

'Søster, det gør lidt ondt i benet. Der er noget, der trykker … Tak skal De ha’.'

'Må jeg få lidt vand?'

'Hvorfor er der så mørkt herinde?'

De sårede fulgte Cherry med trætte øjne. En mand med granatchok stirrede ud i det fjerne. Cherry gav ham en sovepille.

'Søster, er De virkelig her? Er det ikke noget, jeg drømmer?'

'Mmm, Deres parfume! Den lugter omtrent som den slags, min pige bruger.'

Der var så mange ting at gøre, at hverken hun eller Bunce lagde mærke til, at jagereskorten var borte, og at flyvningen gik i stød. Andenpiloten kom tilbage med en besked.

'Vi bliver nødt til at gå højere op!'

'Jamen, det kan vi ikke! Patienterne kan ikke tåle det — jeg vil helst undgå at give dem ilt.'

'Vi er nødt til det … spørg mig ikke hvorfor.'

De steg, og Cherry sendte Bunce rundt for at give de syge iltmaskerne på. Det begyndte at blive køligt, og det var svært at få vejret. Cherry var urolig. Hun løb hen for at snakke med piloten og tog samtidig sin egen maske frem.

'Hvad er der i vejen?' råbte hun.

'Radioen melder, at der er fjendtlige maskiner på vej. Gå tilbage og hold mændene i ro.'

Højere og højere steg de. Nogle af de sårede begyndte at spørge, hvad der var los. Cherry kæmpede for at holde flasken med blodplasma rolig og sagde højt og med rolig, tillidsfuld stemme: 'Dette betyder ingenting, folkens, ikke det fjerneste! Vi kommer bare lidt hurtigere frem på denne måde. Godt sergent, ræk mig så nålen. Bare rolig, unge mand, De bliver meget stærkere af dette her … Nej, der er ikke noget at være bange for, det lover jeg Dem!'

Mændene var virkelig bange, og det var Cherry også; men hun vovede ikke at lade dem se det. Det var atten hjælpeløse mænd, der skulle hente styrke hos hende. Hun var skuespillerinde nu — skuespillerinde, anfører, mor — foruden at være sygeplejerske.

'Der er sådan en mærkelig fornemmelse, der hvor mit ben var. Mit forhenværende ben.'

'Lægerne kan gøre meget for Dem. De …' maskinen krængede over,'… De kan lære at gå igen, lige så godt som før. Bunce, spænd lige denne korporal godt fast.'

Hun løb ud i halen og kiggede ned. De var over kanalen. Godt! Måske var de sluppet fra de tyske maskiner. Måske de ikke skulle møde Messerschmitt-maskinerne her ude over Kanalen. Wade var nok smuttet fra dem!

Og så gik det atter nedad. Ned gennem skyerne. Cherry fangede et glimt af klinterne på Englands kyster.

Men endnu var der en times anspændt arbejde tilbage, og Cherry fik brug for alt, hvad hun ejede af kundskaber og almindelig sund fornuft og taktfølelse og fysisk styrke. Hun var ved at være helt udmattet, men hun gjorde stadig sit bedste for sin samling af patienter, indtil de nåede frem over træerne omkring basen. Langsomt og i store kredse dalede de ned.

Wade satte maskinen på jorden, som om det var en baby, han lagde i vuggen. Cherry og Bunce snakkede opmuntrende til patienterne og åbnede dørene.

Ambulancerne ventede sammen med folk til udlosningen. Stabslægen, major Thorne, kom straks om bord. Cherry blev stående i døren til kabinen og så til, mens de hårdtsårede blev løftet ud. Nogle af dem hævede blikket mod hende, idet de blev ført forbi, og mumlede et sagte farvel. Hun selv havde et lille ord til hver eneste af dem.

Mændene var hurtigt ude af maskinen og på vej til hospitalet. Cherry aflagde rapport til majoren, mens Wade meldte sig i kommandocentralen, før han kom tilbage for at hente hende.

Kaptajn Betty Ryan kom smilende til. 'Det var godt, løjtnant Ames! Er De helt i orden? Jeg synes, der er tegn på flyvetræthed hos Dem. Det er ikke så godt, Cherry. De må hellere tage et døgns hvile med det samme. Det er for Deres eget bedste.'

'Jeg trænger vist til at hvile mig lidt,' indrømmede Cherry over for Wade, mens de gik hen over flyvepladsen og knappede deres tunge jakker op.

'Jeg trænger til noget at spise,' sagde Wade. 'Skal vi gå hen og se, hvad de har i klubben?'

Henne i den øde og forladte klub lod de sig synke ned i en sofa, og snart efter kom en servitrice med en tallerken kraftig suppe til dem. Klokken var kun to om eftermiddagen, men Cherry havde en fornemmelse af, at der var gået en hel uge, siden hun sprang ud af brusebadet samme morgen.

Efter at de havde siddet og slappet af en stund, spurgte Cherry piloten:

'Nå, kaptajn? Har du snart slået dig til tåls med dette arbejde?'

Han lagde sin hånd over hendes. 'Ja, såmænd. Men du var pragtfuld, Cherry.' Han løftede hendes hånd og kyssede den.

'Så, bliv nu ikke romantisk.'

'Hvorfor ikke det?' spurgte han. 'Er der en anden?'

'På en måde. Det var der i hvert fald.' Hun tænkte på Lex med en smule dårlig samvittighed.

'Men ikke mere?'

'Jeg ved det ikke,' svarede Cherry ærligt. 'Jeg har ikke set ham et helt år. Det var ikke nogen bestemt aftale mellem os. Men — du ved, hvordan det er.'

'Åh,' sagde Wade muntert, 'hvis der ikke er andet end det, hvis du bare går rundt og er trofast mod et minde, så lader jeg mig ikke skræmme. Servitrice! Hvad mere har De at spise?'

Da de havde sat nogle solide sandwiches til livs, vendte Cherry tilbage til det egentlige spørgsmål.

Wade grinede bredt og rystede på hovedet. 'Tjah … jeg vil jo gerne gøre, hvad jeg kan, for de stakkels medtagne fyre. Men en skønne dag, når jeg har gjort tilstrækkelig bod i denne fart, så håber jeg at blive sat tilbage i kampflyvningen igen. Dette her er for tamt.'

Cherry smilede. 'Du føler dig altså stadig som en barnepige?' —

'Skal vi ikke hellere snakke om noget andet, hvad?'

'Jo, der var noget, jeg gerne ville snakke med dig om,' sagde Cherry alvorligt. Hun ventede, til Wade havde fået en cigaret frem og tændt den.

Uden at holde noget tilbage fortalte hun ham nu, hvad hun kendte til historien om Mark Grainger. Wade lyttede opmærksomt. Så fortalte Cherry, at hun havde set Mark Grainger om formiddagen på flyvepladsen derude.

'Han holdt sig i nærheden af en særlig slags maskine.'

'Ja, Cherry. Jeg ved godt, hvilken du mener.'

'Hvad bliver den slags maskiner brugt til?'

Kaptajn Cooper nølede lidt. 'Det har jeg ikke lov at sige til. dig.'

'Jamen, jeg er nødt til at vide det, Wade. Hvis denne mand skulle være spion …'

Wade sugede kraftigt på cigaretten og tænkte sig om. 'Godt. Men hold det for dig selv. Det var en af de maskiner, der fløj med faldskærmstropper — infanterister, der bliver kastet ud med faldskærm over fjendtligt territorium. Forstår du, de bliver brugt til overraskelsesangreb.'

'Og hvad så, hvis Mark Grainger røber hele overraskelsen? Når faldskærmsfolkene springer ud, står fjenden måske og venter på dem … Hvad mon der kan have været i den bylt, han slæbte af sted med?'

'Det er ikke til at sige. Muligvis dynamit. Faldskærmsfolkene arbejder meget med det.'

Træt skubbede Cherry de sorte lokker væk fra panden. 'Det lyder ikke så godt. Men jeg kan nu ikke tro det om Muriels far.'

Wade trak hendes hoved ned på sin skulder. 'Hold nu op med at spekulere på det. Du er så træt, at fantasien løber af med dig. Du skulle ikke tænke på andet end søvn nu, og bare overlade alle disse lumske spioner til efterretningstjenesten.' Han smilede til hende. 'Desuden er manden sandsynligvis slet ikke spion!'

Cherry mumlede taknemmeligt hen for sig. Og så kom hun til at tænke på, at hvis det havde været Lex i stedet for Wade — Lex med al hans tunge alvor — så var luften nok ikke blevet renset så hurtigt og let.

'Skal vi ikke prøve på at spille detektiver?' spurgte hun.

'Hvor i alverden skulle vi få tid til at gå rundt og lede efter spioner over hele landet? Nej, lille ven. Du har værsgo’ at gå hen og finde din køje.'

Det varede heller ikke mange minutter, før Cherry puttede sig trygt ned mellem puderne og tæpperne. Wade havde ret. Hun var meget, meget træt. Aldrig i hele sit liv mindedes hun at have været så træt. Problemet Mark Grainger måtte vente.

Sjette kapitel

Johnnys bedrift

Næste gang Cherry kom ud til det samme feltlazaret, var der ikke noget spor af Mark Grainger. Der holdt heller ingen særlige maskiner til faldskærmstropper på landingsbanen. Det så Cherry i samme øjeblik, de landede.

Hun fulgte efter major Wright ind i det primitive telt, mens hun spekulerede over, om hun skulle sige noget om den ubudne gæst, hun havde set. Men lægen havde travlt med at inddele de sårede efter deres beskadigelser.

For resten lød kanonerne ubehageligt nær ved denne gang, og der var ingen tid at spilde. De sårede kunne risikere at blive beskudt samtidig med, at de blev løftet om bord i hospitalsmaskinen, men alligevel bad hun de frivillige bærere om at sætte bårerne op i maskinen så blidt som muligt.

På mindre end ti minutter havde de fuld last. Lægen havde givet Cherry de sidste ordrer, og Bunce var i færd med at smække dørene. Cherry tog plads og ventede spændt på afgangen. Der var nogle temmelig slemme tilfælde om bord i dag.

Wade tog hurtigt maskinen op. De fire jagere fløj støt lige over dem. Cherry ventede ikke, til maskinen havde lagt sig på en fast højde, før hun begav sig rundt på sin mærkelige sygeafdeling.

'Søster!' Hun måtte stå på tæerne for at se til en seragent, som lå i den øverste køjerække. Det var en ældre mand med slemme skudsår.

'Vil De have vand, sergent?'

'Nej — skidt med mig! Hvordan går det med den knægt? Han er fra mit kompagni. Jeg så ham blive ramt i dag. Han stillede sig i vejen for kuglerne med vilje — reddede mindst seks af os andre.'

'Jeg skal nok finde ham.'

Cherry fulgte sergentens ivrige blik og gik hen til næste sektion. På båren i midten lå en kraftig bygget, meget ung soldat. Cherry lagde mærke til, at skønt de fleste af disse snavsede, trætte mænd var fulde af flere dages skægstubbe på hagerne, så var denne unge fyr glatbarberet. Han lå med lukkede øjne.

'Halløj,' sagde Cherry sagte. 'Hvordan går det, soldat?'

Han åbnede øjnene og stirrede på hende. Måske var han for chokeret til at kunne sige noget. Cherry lagde hånden på hans glatte kind. Somme tider var det nok med en let berøring af sygeplejerskens hånd for af berolige en opskræmt patient. Men her mødte der Cherry noget højst forbavsende.

'Jeg er helt i orden. Gå med Dem!'

Cherry tog hans puls og åndedrætshyppigheden. 'De kunne nu have det bedre. Nu skal jeg give Dem noget varmt at drikke og så skifte de bandager.'

'Gå bare Deres vej. Lad mig være!'

Cherry kiggede forvirret op til sergenten, som lå og kikkede ned på dette optrin. Af en eller anden grund grinede den ældre mand bredt. Her var noget på færde. Hvad mon det var?

Cherry fortsatte med at forbinde den unge soldat, som vedblev at småknurre. Det var slemt med hans ene ben, og den højre arm lå ubrugelig ned langs siden. Cherry gav ham et stimulerende middel og prøvede i øvrigt at hygge om ham, som hun gjorde for alle sine patienter.

'Er De så snart færdig?' rasede han.

Cherry kunne ikke lade være med at smile ad ham. Med et rigeligt drys fregner over den stumpede næse, klare brune øjne og en brækket fortand så denne soldat virkelig meget ung ud.

'De ser ud, som om De ikke var mere end fjorten år,' sagde hun drillende, da hun endelig var færdig med behandlingen. 'Hvorfor vil De så gerne af med mig?'

Manden i køjen ovenover sagde med svag stemme: 'Skal vi fortælle hende det, sergent? Hun har jo gættet det alligevel.'

'Vil De selv fortælle mig det?' spurgte Cherry den vrede unge fyr. Hun opdagede pludselig, at mindst halvdelen af de sårede i maskinen betragtede optrinet med fornøjede, men også lidt bekymrede miner.

Pludselig gik sandheden op for hende. Alle de andre var ubarberede — denne drengs ansigt var helt glat — han vred sig som en orm, dengang hun sagde, han kun var fjorten år gammel …

'Jamen,' udbrød hun, 'du er jo ikke mere end fjorten!'

'Fjorten et halvt,' svarede han harmfuldt. 'Og De kan bare prøve på at sladre!'

Latteren bredte sig hele vejen rundt. Cherry gik videre i arbejdet, og hver eneste af patienterne bønfaldt hende om ikke at melde Johnny. Hun var glad over, at de havde noget at snakke om, noget, der kunne vende deres tanker fra smerterne. Soldaterne var helt og fuldt optaget af at gå i forbøn for Johnny.

'Han snød hele kompagniet. Vi barberer os jo hver dag, når det er muligt. Først i de sidste tre dage fik vi mistanke til ham. Vi lå derude i hullerne i tre døgn i træk uden at røre os. Da kunne vi ikke barbere os.'

'Søster, nu må De være en kammerat over for Johnny, ikke? Han er en af de bedste soldater, vi har. Han reddede flere mand af sin deling i morges.'

'De må ikke sladre om knægten! Han ville blive så ked af det, hvis han skulle gå hen og blive sendt hjem og gå i skole igen.'

Cherry brast i latter. 'Ja,' sagde hun til dem allesammen, 'jeg burde melde Johnny, men jeg gør det ikke. Men alligevel, det bliver sikkert opdaget, når I er kommet på hospitalet. Sygeplejerskerne kommer jo hver dag med barbergrejer til jer, og sygeplejerskerne og lægerne har skarpe øjne, kan I godt tro.'

'Mig skal de ikke fange,' sagde Johnny stædigt. 'Jeg vil ikke hjem!'

Cherry rystede tvivlende på hovedet, men hun kunne ikke lade være med at beundre denne drengs uforsagte holdning. Han måtte være stukket af hjemmefra og have løjet sig ind i hæren. Hans forældre var sikkert urolige indtil fortvivlelse over denne unge eventyrer.

Flyveturen tilbage til basen gik næsten som en leg, bare fordi Johnny var om bord.

Mens folkene blev ført fra borde, hviskede Cherry til den fjortenårige soldat: 'Jeg kommer og ser til dig på hospitalet.'

Han rynkede panden og så på hende. 'Men De vover ikke at skrive til min mor!'

'Nej. Det lover jeg.'

I de næste dage havde Cherry for travlt til at gå hen og se til den alt for unge soldat. Hun var også for træt, og dette foruroligede hende en smule. De andre sygeplejersker indrømmede, at de også fandt dette arbejde frygteligt anstrengende. Men de blev friske igen efter en lang søvn, hvad Cherry af en eller anden grund ikke gjorde. Men hendes viljestyrke holdt hende oppe på de stadige ture til fronten, under arbejdet på hospitalet og forberedelserne til nye flyvninger.

Der var ikke et ledigt øjeblik til at besøge mrs. Eldridge nu. Cherry vidste ikke rigtigt, om hun skulle fortælle den gamle dame, at hun havde set Mark Grainger på forbudte veje, midt i kampzonen. Det så faktisk ikke godt ud for ham. Hvad havde han at gøre der? Hvis han var spion …

En spion kunne gøre stor skade på et sådant sted. Han kunne meddele fjenden, hvor de ubeskyttede sårede lå, skaffe fjenden at vide, hvornår faldskærmstroppernes maskiner kom og gik — for denne landingsplads blev åbenbart brugt til andet end at skaffe de sårede af vejen — og han behøvede kun at marchere nogle få kilometer for at nå til hovedkvarteret fra lazarettet, og måske dér skaffe sig noget at vide om ledelsens planer. En spion på dette kritiske tidspunkt — måske i besiddelse af en masse dynamit … Det snurrede i Cherrys hoved, mens hun tænkte på alle de frygtelige muligheder.

Men hvordan var Mark Grainger sluppet forbi vagtposterne derude? Jo, tænkte hun, en gang imellem måtte den slags ting kunne ske. Mark kunne være smuttet ubemærket forbi, men kunne også være kommet fuldstændig legalt, under foregivende af at være landmand i omegnen med mad til hærens køkkener. Der var mange måder at benytte sig af for en kløgtig, frygtløs mand.

Og hvordan var han kommet over Kanalen? Det var et andet, meget genstridigt problem. Det kunne bestemt ikke være med den omhyggeligt bevogtede maskine, han drev rundt om derude.

Skulle hun sige det til mrs. Eldridge? 'Nej,' tænkte hun, 'den gamle dame bliver bare unødigt opskræmt. Og vi ved jo ikke noget bestemt, selv om det hele ser mistænkeligt ud.'

Men til trods for mistroen kunne hun ikke rigtig tro noget ondt om Mark Grainger. I alt fald håbede hun, at Muriels uskyldige tillid til sin far var et sandt barometer for hans værd. Og da Cherry endelig fik lidt fri i løbet af den følgende uge, gik hun ikke ud for at opdage noget nyt, men tog hen på hospitalet for at besøge Johnny.

Han lod ikke til at være det mindste glad ved at se hende. Tværtimod trak han tæpperne højt op over ansigtet. Cherry trak dem ned igen. Et rasende drengeblik mødte hendes.

'De er vel kommet for at melde mig!'

Cherry lo. 'Aldeles ikke. Men du er altså ikke taget endnu?'

Johnny så sig forsigtigt omkring. 'De er begyndt at glo sådan på mig,' hviskede han. 'Men de ved ingenting.' Han grinede skælmsk til hende. Uden uniformen lignede han virkelig den skoledreng, han var.

Cherry undersøgte kortet over hans seng. Det viste, at der var langt igen, før Johnny var rask. Selv om han ikke var klar over det, var det allerede bestemt, at han skulle på en længere rekonvalescens i USA. På et eller andet tidspunkt undervejs måtte han sikkert blive opdaget og trukket ud af militæret. Det ville næppe gå efter Johnnys eget hoved.

Cherry kiggede på det fregnede ansigt og tænkte sig godt om. Det var bedre for ham at gå det uundgåelige i møde med oprejst pande. Hun var den eneste af hospitalspersonalet, der kendte til hans vanskeligheder. Det var hendes pligt at få ham til at se sandheden i øjnene på en mere voksen måde.

'Det var en fin flyvetur, vi havde forleden,' begyndte hun. 'Hvad ville du synes om at flyve hjem?'

'Jeg skal ikke hjem!'

'Men hvad nu, hvis hæren beordrer dig hjem til behandling?'

'Det er for farligt for mig at ligge på hospitalet. Jeg skal nok se at slippe ud herfra i en fart — før jeg bliver opdaget.'

Cherry trak på skuldrene. Det lod ikke til at hun kom af stedet med ham. 'Jeg tør vædde en pakke tyggegummi på, at jeg kan slå dig i dam,' sagde hun.

Johnny smilede mod sin vilje. 'De er nu ikke så værst. Godt, så vædder vi.'

Hun lod ham vinde. De skiltes som gode venner. Næste eftermiddag kæmpede de drabeligt over dambrættet, og Cherry prøvede at angribe fra en ny vinkel.

'Jeg har siddet og skrevet breve hele formiddagen,' sagde hun let henkastet. 'Skriver du tit hjem til din familie?'

'Næh. Jeg skriver slet ikke.'

'Du er vel nok en skrap fyr, hvad?'

Johnny virkede pludselig ikke spor ældre end han var. 'Ok ja,' sagde han usikkert, 'vel er jeg en skrap fyr. Hvordan skulle jeg kunne skrive? Hvis min mor vidste, hvor jeg var, skulle hun nok sørge for at få mig hjem. Nej. Jeg skriver ikke.'

Cherry tog tre af hans brikker med én af sine. Det ærgrede ham. Johnny brød sig ikke om at tabe. Hun benyttede sig af hans usikkerhed til at give sine ord eftertryk.

'Din mor er nok frygtelig bange for, hvad der er sket med dig.'

'Årh, hun ved, jeg kan passe på mig selv.'

Cherry trængte sig ikke yderligere på, men sludrede i stedet løs om andre ting. Hun anstrengte sig for at vinde spillet, og det næste med. Hun vandt godt nok, og dette svækkede Johnnys genstridighed lidt, gjorde ham mere modtagelig for hendes næste ord.

'Det er godt, jeg ikke er din mor. Hun er sikkert helt ude af sig selv af bekymring over dig.'

Denne gang følte han sig truffet. 'Er det rigtigt? Det har jeg aldrig tænkt på. Jeg ville ikke — ikke gøre hende ked af det, og sådan. Min mor er flink.'

Cherry skiftede brat taktik. 'At du ved det, Johnny,' sagde hun let, 'jeg beundrer dig ganske vist meget. Som soldat er du virkelig en voksen mand.'

'Tak, løjtnant.'

'Men ellers er du ikke videre voksen.'

'Hvad for noget!' sagde Johnny vredt. 'De sagde jo lige jeg var en god soldat.'

'Ssh! Jeg mener, du er ikke så voksen at du vil erkende virkeligheden.'

'Skyttegravene er virkelige nok.'

'Ja, men det er også noget virkeligt at en fjorten år gammel dreng ikke har lov at være i hæren. Hvis du var en helt rigtig soldat ville du heller ikke bryde reglementet.'

'Nå, næh.' Johnny lagde sig tilbage i sengen og tænkte.

'Jeg kommer igen i morgen,' sagde Cherry og rejste sig. 'Hvis du så har lyst til at skrive hjem skal jeg gerne gøre det for dig.'

'Farvel,' sagde Johnny kort. Han havde fået en masse at spekulere over.

Ved hendes tredie besøg blev der ikke spillet dam. De snakkede sammen og forberedte et brev til Johnnys mor. Cherry sad parat med papir og pen.

De diskuterede lidt frem og tilbage. og Johnnys fregnede ansigt blev sørgmodigt. 'Tror De virkelig, de sender mig hjem?'

'Det ser sådan ud.'

'Og så skal jeg til at gå i skole igen. Jeg, en frontsoldat, skal sidde og sige 'Ja, frøken,' til lærerinden!'

Cherry var nær ved at le ad denne patriot i den skolepligtige alder, men hun følte med ham. Langt om længe fik hun sat et passende brev sammen til hans mor.

Nu havde hun i alt fald vundet halvvejs. Resten — hvordan Johnny skulle gøres fortrolig med tanken om at blive mønstret af fra militæret — var straks vanskeligere.

Det blev ikke Cherry, som ordnede dette, men en general.

Den kommanderende general kom en eftermiddag ind på sygestuen. Cherry var den dag på besøg hos Johnny. Luften var ladet med spænding, og alle soldaterne, selv de sengeliggende, forsøgte at rette sig op.

'Rør!' sagde generalen og smilede. Han var klædt i samme enkle dragt som de menige og skilte sig kun ud ved sine skulderstropper. 'Hm,' sagde han, 'det glæder mig at se, at I alle er i bedring. Jeg har læst rapporterne om soldaterne fra dette kompagni. Det var fine rapporter.'

Han vinkede ad de to adjudanter bag ham, der kom bærende med maskinskrevne papirer og en lille æske.

Generalen gik hen til den første seng og bøjede sig over sergenten, som havde været med i Cherrys maskine. 'Sergent Jerry Kowolwitz, for udvist tapperhed under aktive krigshandlinger,' læste han højt af rapporten. 'Sergent, militærledelsen tildeler Dem denne udmærkelse! Godt arbejde! Håber De snart bliver helt rask igen!' De vekslede håndtryk, og hele stuen klappede.

Generalen gik videre fra seng til seng. Da han nærmede sig Johnnys seng trak Cherry sig et stykke tilbage.

Johnny sad op, bleg af sindsbevægelse. Hver eneste fregne sprang tydeligt frem, og hans øjne var kuglerunde. Generalen trådte hen til sengen og smilede til drengen.

'Ja, menig Kane, De er jo noget yngre end jeg ville have troet — efter sådanne bedrifter.' Han læste højt, så alle kunne høre det: 'Menig John Kane, for udvist tapperhed og enestående modig opofrelse …' En klapsalve brød løs endnu før generalen havde fået fæstet medaljen på Johnnys pyjamasjakke.

'… tildeler jeg Dem hermed den højeste udmærkelse, der kan gives til menige, tapperhedsmedaljen af første klasse!'

Bifaldet var øredøvende. Generalen klappede med. Cherry fik helt ondt i håndfladerne af at klappe. Da der var blevet en smule ro, fortsatte generalen:

'Men sig mig nu, sønneke, hvor gammel er De?'

Der blev dødsstille. Man kunne have hørt en nål falde til jorden. Alle mændene så til med udtryksløse ansigter. Cherry stirrede spændt på Johnny.

Han måtte synke et par gange. 'Fjorten et halvt, sir!' fik han endelig frem.

'Næ, nu har jeg …!' Generalen trykkede Johnny i hånden. 'Sikken lille slyngel!'

Johnny klarede sig, indtil generalen var færdig med at uddele alle sine udmærkelser, og var gået. Så trak han tæppet op over hovedet. Cherry gik hen til ham og kikkede under det. Drengen lå og hulkede ned i puden.

Hun strøg ham over håret. Han greb hendes hånd og trykkede den hårdt.

'Det — det var alligevel det rigtigste!' mumlede han halvkvalt.

'Det var det, og det var modigt gjort af dig. Jeg er så stolt af dig! Og din mor bliver henrykt.'

Han snøftede højt. 'Men nu gør det heller ikke så meget — at komme tilbage til skolen — med en tapperhedsmedalje! Jeg har ikke noget imod det nu. De havde ret alligevel. De — De vandt!'

Det var sidste gang, Cherry så Johnny; han smilede og vinkede til hende fra sin seng.

Syvende kapitel

Jul på flyvepladsen

Cherrys juledag begyndte klokken seks om morgenen mens reveillen genlød i bakkerne omkring basen. Hun sprang ivrigt op af sengen. Det var ikke alene juledag, men også hendes fødselsdag. Hun kikkede ud ad vinduerne i barakken i håb om at se sne. Et let rimpudder lå over jorden og træerne, slet ikke som hjemme i Hilton, hvor sneen nu måtte ligge i knæhøjde.

Det var en ensom fornemmelse at tilbringe jul og fødselsdag ude i det fremmede. Men måske var der breve til hende fra dem derhjemme. Cherry var lidt skuffet over, at der slet ikke var kommet julepakker endnu. Hvor blev de af?

De andre piger var vågne nu, men tog den med ro; de fleste af dem havde fri, kun Agnes og Elsie havde fået flyveordrer for julen. De var lidt kede af det, for sygeplejerskerne havde indbudt til et juleselskab for alle børnene i landsbyerne rundt om. Alle havde de splejset til dette gilde, som Bunce oprindelig havde fået ideen til.

'Nu må jeg allerførst hen og se, om der er post!' erklærede Cherry.

Gwen og Ann lo højt. 'Vi har din post, lille ven. Vi har holdt den gemt i tre dage.'

'Sådan et par slamberter!'

'Åh, vi kender dig! Du kunne aldrig have ventet med at se på julegaverne.'

'Kom nu frem med dem med det samme!' bønfaldt Cherry.

'Åh,' sagde Gwen bekymret, 'da vel ikke på en tom mave?'

'Jo,' jamrede Cherry, 'nu! Før morgenmaden! Jeg kan ikke vente længere!'

Ann og Gwen gravede pakkerne frem fra deres skabe. Hele gruppen så interesseret til mens Cherry pakkede ud. Der var madvarer fra Cherrys mor — hvilket efter de uskrevne love i hæren var fælles ejendom for gruppen — et lille fotografiapparat og nogle ruller film fra hendes far, Pjevs havde sendt hende noget ganske upraktisk silkeundertøj med blonder, men Cherry var glad over at se noget 'civiliseret' tøj igen. Doktor Joe kom med en bog; det gjorde han altid. For første gang i Cherrys liv var der ingenting fra hendes tvillingebror, Charlie, skønt hun havde sendt gave til ham for flere måneder siden. Hun var skuffet, men forstod godt at han kunne være blevet sendt ud med luftvåbnet til steder, hvor der ikke var noget at købe. Der var heller ingen gave fra Lex, men det havde hun egentlig heller ikke ventet.

'En ganske pæn høst,' mente Gwen. 'Jeg holder på gaven fra Pjevs.'

'Der er ikke meget man kan give til piger, som er i tjenesten,' sagde Ann. 'Men Gwen og jeg fandt nu alligevel dette her.'

'Dette her' viste sig at være en smukt forarbejdet skrivemappe af læder, samt en morsom gammel pudderdåse af sølv. Cherry blev virkelig glad over disse typisk engelske gaver.

Hun selv havde også gaver til sine to veninder. Hun dykkede ned i sit skab. 'Jeg ved altså ikke hvordan i nogen sinde vil få disse sager hjem, men her er de.' Hun rakte Ann en blå tepotte af fint gammelt porcelæn, og til Gwen havde hun et par ægte skildpaddekamme.

Alle var glade og lykkelige.

'Men der er også breve til dig, Cherry,' tilstod Gwen. Hun hentede et helt bundt i sit tilsyneladende bundløse skab.

Pigerne begyndte at vandre ud til morgenmaden. 'Vil du ikke med, Cherry?'

'Hvad — når jeg har alle disse breve at læse?'

'Jeg skal komme ind med en kop kaffe til dig,' lovede Ann og klappede Cherry på de sorte krøller. 'Til lykke med dagen!'

Cherry rullede sig sammen på sengen i det øde og forladte værelse. Seks breve at nyde — fra hendes mor, fra faderen, Charlie, dr. Fortune, Pjevs og endelig et fra Lex.

Cherry lagde dem i en bunke i den nævnte orden og begyndte at læse. —

Mrs. Ames skrev et godt, fornuftigt brev om livet derhjemme, om alle de små daglige hændelser, om naboerne og om alle de spilopper, Pjevs fandt på — hun boede i det ames’ske hjem mens hendes far, dr. Fortune, var medlem af hærens lægekorps.

Cherrys far var ikke meget skrivende, men hun var ikke desto mindre glad over hans velmente, kortfattede hilsen.

Også Charlies brev lod til at være fornøjeligt, men det var gennemcensureret, og han havde åbenbart været alt for åbenmundet, for der var strøget en masse. Men Cherry fik da så meget ud af det, at hun forstod, Charlie måtte være i Østen et sted, måske i Burma.

Det kan ikke nægtes at Cherry følte en vis længsel efter at være sammen med broderen netop i dag, på deres fælles fødselsdag.

Doktor Joes brev handlede mest om hans arbejde. Først til allersidst kom han ind på sine tanker om det hverv han havde givet Cherry. 'Mrs. Eldridge har skrevet til mig, at du har været på besøg hos hende. Hun siger at du er meget hjælpsom. Men jeg håber ikke du kommer til at opdage noget alvorligt, Cherry.'

'Det håber jeg heller ikke!' tænkte Cherry. Men der var endnu to breve tilbage i bunken. Pjevs berettede at hun så småt var begyndt at tænke på at bruge læbestift, men at hun ikke rigtig turde for Cherrys mor, samt at hun var forelsket i to drenge i skolen.

Cherry måtte smile over det livlige pigebarns kragetæer; men så vendte hun opmærksomheden mod sit eget kærlighedsliv — brevet fra Lex, som hun havde gemt til allersidst. Ganske vist var hele den historie blevet meget fjern.

Hans første sætning virkede mærkelig: 'Kære Cherry, det bliver ikke let at få skrevet dette. Men jeg vil hellere have at du får besked direkte fra mig end at du skal høre det fra anden side. Jeg ved slet ikke, hvordan jeg skal få dig det fortalt.'

Cherry læste videre med en tyngende fornemmelse i mellemgulvet.

'Ved flere lejligheder spurgte jeg dig, om du ville gifte dig med mig, men du holdt mig hen og sagde at du ikke var parat til at gifte dig endnu. Ikke engang da jeg overtalte dig til at tage imod den ring, som havde tilhørt min bedstemoder, ville du betragte den som en forlovelsesring. Men jeg forstod så godt hvordan du følte det, Cherry.

I det sidste årstid er der imidlertid kommet en anden pige ind i mit liv. Vi er blevet forelsket i hinanden, og når dette brev når frem til dig er vi blevet gift.'

Langsomt sænkede Cherry brevet. Hun kunne ikke se bogstaverne gennem de tårer, der vældede frem i hendes øjne. Lex gift! Hun ventede lidt og læste så de sidste sætninger:

'Jeg tør ikke smigre mig med, at du vil blive hårdt ramt af denne nyhed. Jeg ved godt, at du aldrig for alvor har brudt dig om mig. Alligevel er jeg taknemmelig for det smukke venskab, vi har haft. Jeg håber, du vil beholde ringen som et behageligt minde om din gamle og hengivne ven, Lex.'

Cherry lod brevet falde og græd. Hun lod tårerne strømme frit, men pludselig tænkte hun:

'Hvad græder jeg egentlig for? Jeg har aldrig elsket Lex — det har han ret i. Jeg har aldrig for alvor ønsket at blive gift med ham og tilbringe resten af livet sammen med ham.'

Hun satte sig ret op og ned og gned øjnene. Alligevel følte hun sig overvældet af en frygtelig forladthed. Smerten ville ikke forsvinde.

Hun gik i rette med sig selv for at føle det sådan. Hun kunne ikke være bekendt at misunde Lex hans lykke sammen med en anden pige. Og dog — den lille pinefulde fornemmelse, blandet med en slags sødme, ville ikke forsvinde helt lige straks.

Ann åbnede døren og trådte ind med den lovede kop kaffe. Da hun så Cherry sidde dér med et tomt, fjernt udtryk i øjnene, lagde hun armen om hende.

'Hør, min søde, hvad er der i vejen?'

Cherry trak på skuldrene. 'Det er måske bare såret forfængelighed,' sagde hun ærligt. 'Lex — har giftet sig med en anden pige.'

'Det var såmænd kun godt,' sagde Ann. 'Selvfølgelig gør det ondt, men Lex passede nu slet ikke for dig.'

'Han passede ikke for mig,' gentog Cherry. Som sædvanlig forstod og gennemskuede Ann alting. Hun havde ret.

Cherry havde aldrig haft det videre morsomt sammen med Lex, selv om hun beundrede ham. Men den søde lille smerte var der stadig.

'Drik din kaffe,' sagde Ann blidt.

Den varme kaffe hjalp hende lidt. Cherry vaskede sig i ansigtet. Men hun var stadig ulykkelig.

'Nu skal du få lov at være alene,' sagde Ann. 'Jeg kom for at fortælle dig noget, men det er vist ikke det rette øjeblik.

'Nej, kom bare med det, Ann.'

'Jajada! Jeg har lige fået brev fra Jack, og han siger — i vores private kode — at hans regiment vistnok kommer til England. Han siger, at denne gang skal vi omsider giftes. Selv om han skal bryde alle militære reglementer!' Anns alvorlige blå øjne lyste.

'Åh, Annie, hvor er jeg dog glad for din skyld! Du og Jack har ventet så længe!'

Cherry var virkelig glad. Men efter at Ann var gået, gjorde hendes åbenlyse lykke alligevel Cherry så meget mere bedrøvet.

Det bankede let på vinduet. Cherry gik hen og åbnede det. Ude i den frostklare luft stod Wade Cooper med et bredt grin over ansigtet.

'Glædelig jul! Skal du ikke have din gave?'

Uden videre lænede han sig ind gennem vinduet og kyssede hende. 'Men det var nu ikke gaven,' sagde han leende. 'Her!'

Han gav hende et mægtigt hvidt silketørklæde. Han havde fået det lavet specielt til hende — af en faldskærm, der engang havde reddet hans liv.

'Næh dog, Wade!' hviskede Cherry.

Pludselig var livet atter værd at leve. Den forladte, triste fornemmelse forsvandt som dug for solen. Hun lænede sig ud ad vinduet og omfavnede piloten, til stor forbløffelse for major Thorne og tre korporaler, som kom forbi.

Efter dette var det ikke svært for Cherry at skrive til Lex og forsikre ham om at hun ønskede ham al mulig lykke i fremtiden. Let om hjertet satte hun frimærket på brevet og gik ud for at lægge det i postkassen, og derefter hjælpe til med at forberede julefesten.

De lange borde i messelokalet var taget væk. En kreds af sygeplejersker var ved at knække sammen af latter. Cherry banede sig vej frem mellem dem. Major Thorne var ved at prøve i rollen som julemand. Majoren var i forvejen tyk og rund — det var ikke nødvendigt at stoppe ham ud med puder.

'Jeg passer godt til den rolle,' sagde han muntert og strålede som en sol i den posede røde dragt nogle af pigerne havde lavet til ham. Så lod han sig pynte med et langt hvidt vatskæg, der bredte sig ned over alle hans hager.

'Falder det af, hvis jeg nyser?' spurgte han.

'De må ikke nyse, sir!' lød et kor af stemmer.

Der lod ikke til at være noget at gøre her på stedet, og Cherry gik videre for at gøre sig nyttig i køkkenet. Men også dér var arbejdet i fuld gang. Langt om længe fik hun lov til at være med ved pyntningen af juletræet. Det blev meget fint, med englehår og kræmmerhuse i massevis, og i kræmmerhusene blev der lagt klejner og små stykker konfekt. Til sidst blev gaverne pakket ind, i grønt papir til pigerne, i rødt til drengene. Det var ikke store gaver — et stykke chokolade, en lille dukke, et legetøjsur. Det var alt, hvad der var at finde i landsbyernes butikker, i pakkerne hjemmefra, i skabene på sovestuerne og diverse lommer.

For ikke at ødelægge arrangementet spiste sygeplejerskerne og piloterne deres frokost ude i forhallen, siddende i vindueskarmene eller på gulvet.

Wade fortalte Cherry, at det menige personale havde bedt om at måtte holde fest for børnene først på eftermiddagen; derefter kom turen til Sygeplejerskerne og flyverne.

Cherry gik tilbage til barakken og tog sig en lur til tiden nærmede sig. De fleste af kammeraterne fulgte hendes eksempel. Der var ikke længere nogen, der skammede sig over at indrømme, hvor opslidende arbejdet som sygeplejerske i luften var.

Da Cherry havde sovet et stykke tid var det fuldstændig som om hun blev kildet på halsen med en fjer. Hun åbnede øjnene og så verdens mindste sygeplejerske stå og fnise ved siden af sengen.

'Sovetryne!'

'Løjtnant Grainger! Hvor kommer De dog fra? De må lige være kommet med Deres maskine! Har De mange patienter med?'

Muriel smilede. 'Mrs. Jaynes tog mig med på cyklen. Glædelig jul. Her!' Hun holdt hænderne frem.

De andre piger flokkedes omkring dem for at se, hvad Muriel havde med til Cherry. Det var én af mrs. Eldridges sjældne indiske tekopper. Cherry syntes slet ikke hun havde ret til at tage imod den. Men Muriel fik straks tårer i øjnene, og Cherry skyndte sig at takke hende varmt.

'Ja,' tilføjede hun, 'og hver gang jeg ser på den, så siger jeg til mig selv: Den er fra Muriel!'

Uvejrsskyerne spredtes i det lille ansigt. Det var, som om barnet ventede på noget. Hun ventede i tavshed, mens Cherry skiftede til en frisk uniform, og sagde ikke et ord før alle de andre piger i gruppe tre var gået ud.

Da de var alene kom hun helt hen til Cherry.

'Vil du se, hvad min far har givet mig i julegave?'

'Det kan du tro!' udbrød Cherry. 'Men hvornår har din far været hjemme?'

'Mmm …' Muriel grundede lidt, 'det var ikke i går heller ikke i forgårs. Var det i sidste uge? Åh jo, nu husker jeg det — det var den dag, Lilly spiste en orm.'

'Javel,' sagde Cherry højtideligt, 'men lad mig nu se gaven.'

Muriel tøvede. 'Han sagde det var en meget stor hemmelighed, den gave. Og han sagde jeg skulle gå med den inden for kjolen, hvor ingen kan se den. Ellers virker kraften ikke.'

'Hvordan det?'

'Det er en lykkeamulet. Og han sagde, jeg ikke måtte vise den til nogen.'

'Så må du heller ikke vise mig den.'

Muriel så meget skuffet ud. 'Jamen, du er ikke bare nogen. Se her!'

Den lille pige stak hånden ned under kraven på sin unbformsbluse og trak et bånd frem. I det hang en slags medakjon af sølv. Den var temmelig bøjet og skrammet. I en graveret ramme sås et relief af en rose. Bag på medaljonen stod et stempel med gotiske bogstaver: Berlin.

'Hvad var det den sang hed, som din far lærte dig?'

'Röslein. Om den smukke rose.'

Cherry følte sig lidt utilpas. Hun stak amuletten tilbage under blusen. 'Husk endelig ikke at vise denne her til andre, min skat, selv om det er sådan en smuk gave. Ikke til en eneste.' I sin ophidselse havde hun grebet Muriel i skuldrene.

Muriel opfattede at Cherry var ude af ligevægt; det brast ud af hende: 'Tror du vel at min far er sådan en slem én som naboerne siger?'

Barnet så ivrigt op på sin amerikanske tante. Cherry trak barnet op på skødet. 'Jeg tror,' sagde hun langsomt og med eftertryk, 'at din far må være en rar mand, for ellers kunne han ikke have sådan en sød lille datter.' For sig selv tilføjede hun: 'Og jeg tror også der må være en forklaring på den medaljon.'

Måske var det helt vanvittigt af hende at tro det. Men der var i alt fald ikke andet at gøre end hævde det over for dette stakkels barn.

'Men du må ikke vise amuletten til nogen anden,' gentog hun indtrængende. 'Den er meget nydelig, men du må bevare den som en hemmelighed. Det har du jo også lovet ham. Og nu skal vi ud og more os!'

'Jae … Nu skal vi ud og more os!'

Udenfor mødte de flere af de andre børn, som boltrede sig rundt om husene eller med store øjne fik lov at se flyvemaskinerne på nært hold. Alt dette kendte Muriel. Men da hun fik øje på juletræet glemte hun helt sig selv. Med et højt hyl styrtede hun frem mellem de forsamlede små tilskuere, lagde sig på knæ tæt inde ved træet og stirrede henrevet op på det.

'Er der godter i?' spurgte hun forhåbningsfuldt og pegede på kræmmerhusene. Der blev proppet et stykke i munden på hende, og hendes lykke var fuldkommen.

Wade kom ind med en dreng ridende højt til vejrs på skuldrene. Han satte sin passager af ved træet; knægten rakte næse ad pigerne og galopperede bort med et højt indianerhyl.

I dette øjeblik dukkede julemanden, major Thorne, frem bag træet. Muriels øjne var ved at trille ud af hovedet på hende.

'Julemanden,' hviskede hun. 'Så kom han altså!'

Den rare julemand kom hen og tog Muriel i hånden og sagde med hul stemme: 'Glædelig jul, min lille ven!'

'Kære julemand,' sagde Cherry. 'Muriel har været sådan en sød pige hele året. Har du en gave til hende?'

'Ja, selvfølgelig!' Julemanden stillede sig under åndeløs tavshed op ved bunken af julegaver som allerede var lagt ind under træet.

'Hvad ønsker du dig?' hviskede Cherry til barnet.

Den lille sygeplejerske var tydeligt forvirret.

'Skynd dig nu at sige det,' hviskede Wade.

'Hvad jeg ønsker — nej, jeg er jo i hæren nu.'

'Jeg ved godt, hvad hun ønsker sig, julemand,' sagde Cherry. 'En dukke. Er det ikke rigtigt?'

Muriel nikkede. Cherry og Wade hjalp julemanden med at finde en pakke, der indeholdt en dukke. Det var kun en kludedukke, men Muriel knugede den ind til sig og sagde, at den var 'yndig'. Hun takkede julemanden, som derefter gik videre rundt i kredsen.

Muriel så på sin ven, kaptajn Wade, og begyndte at famle ved halslinningen; men så fangede hun Cherrys blik og gav sig kejtet til at klappe dukken. Tanken om den hemmelige gave om halsen på Muriel, medaljonen med stemplet 'Berlin', hindrede Cherry i at more sig rigtigt over julefesten. Hun gik med i sangkredsen om træet og hjalp med til at dele flere godter ud. Men hun var så åndsfraværende at nogle af hendes veninder lagde mærke til det.

'Du må se at komme til dig selv,' hviskede Ann til hende. 'Det kan da ikke have taget så hårdt på dig at Lex har giftet sig!'

'Åh nej, det er slet ikke det. Men du har ret, Ann,' sagde Cherry undvigende. 'For resten, vil du ikke fortælle Gwen det for mig?'

Da Gwen havde hørt nyheden kom hun hen og trykkede Cherry i hånden. 'Jeg har aldrig brudt mig om ham,' sagde den rødhårede pige lige ud. 'Det er en hel lettelse at kunne indrømme det.'

'Det er såmænd også lidt af en lettelse for mig,' svarede Cherry med et stort smil og undrede sig over, at hun havde grædt om morgenen.

Det var en underlig fødselsdags-jul, hun havde denne gang. Ellers plejede hun at være jublende glad på denne dag, men i år var hun i en mærkelig urolig stemning.

Wade gjorde, hvad han kunne for at adsprede hende, og festen gik videre med afvekslende sang og spisning og julelege og mere sang igen. Til sidst var de små gæster begyndt at blive trætte, de mindste sov allerede. Det var på tide at få dem hjem.

Cherry og Wade havde påtaget sig at bringe en halv snes børn tilbage til Muriels landsby. Under stor ståhej kom de i tøjet og blev læsset på en jeep og puttet lunt og godt under en bunke uldtæpper. Vejen var bælgmørk, og Wade måtte køre meget forsigtigt. Det var lidt trist, tænkte Cherry, at skulle fejre jul under mørklægning og i krigens skygge.

Alle børnene på nær Muriel var kørt hjem, og vognen standsede foran mrs. Eldridges vintersorte have.

Så lød Muriels skingre stemme: 'Se! Der er nogen, der har glemt at trække for lyset!'

Cherry og Wade fulgte barnets søvnige blik. Ja, deroppe skinnede et enkelt klart lys midt i mørklægningen. De måtte hellere sørge for, at det blev slukket.

Alle tre gik med hinanden i hånden op ad en lille bakke, helt op til toppen. Og dér så de, at lyset kom fra en stjerne. For den gjaldt ingen mørklægning.

Ottende kapitel

I ilden

En eftermiddag i januar blev Cherry uventet kaldt bort fra hospitalstjenesten. Hendes navn havde ikke været på listen over frontflyvninger endnu. Men hun var klar over at der var noget særligt på færde. På den anden side af flyvepladsen havde enheder af luftbåret infanteri ventet uroligt i flere dage på samme sted. Det var tydeligt at de var parat til udrykning. Stabsvogne kørte til og fra i en uendelighed. Men hvad planerne så end var, havde man holdt dem så hemmelige, at der ikke engang gik rygter. Men i alt fald lod Cherry sig ikke længere forbløffe af pludsclige begivenheder.

Hun meldte sig hos kaptajn Betty Ryans næstkommanderende, en sygeplejerske fra gruppe ét.

'Kaptajn Ryan tog ud på en flyvning i morges,' meddelte hun Cherry. 'Det bliver mig, der må sende Dem afsted sammen med flere andre. Det er en vigtig opgave. De skal ikke diskutere denne ordre med nogen, men mød på pladsen om en halv time.'

'Javel,' svarede Cherry og gjorde honnør. 'Er der nogen besked om, hvor vi skal hen?'

'Det får De at vide, når De er i luften,' sagde sygeplejersken kort.

Cherry skyndte sig over til barakken og fandt at alle de andre i hendes gruppe — undtagen Gwen, som var ude i forvejen — var blevet varskoet om den samme mystiske udrykning. De trak i deres sværeste flyvedragter — pelsforede jakker med hætter, tykke bukser, lammeskindsstøvler — i dyster tavshed. Der var ingen tid til at spekulere. Hvad det end var; der skulle ske, var det noget stort og betydningsfuldt. Pigerne spændte pistolerne om livet sammen med rygtaskerne.

Samtidig med Cherry ankom resten af hendes besætning til kommandocentralen. Wade fik sine sidste ordrer og de begav sig alle hen til maskinen. Inde i den mægtige hangar så Cherry til sin forbløffelse en mængde forskellige typer maskiner stuvet sammen, endogså svæveplaner.

'Wade, hv-v-ad skal …?' stammede hun ophidset.

'Det er altsammen til transport af infanterister og tanks og feltkanoner. Det varer et par timer, før de starter — når vi har beredt vejen for dem.'

'Vi? Åh, vi skal have last med til fronten som sædvanlig?'

'Prøv du bare at kikke på den last vi skal have med i dag,' sagde Wade kort.

Dørene til deres vældige DC-47 stod åbne. Men i stedet for ammunition eller benzin eller forsyninger af medicin var det soldater, der blev ført om bord. Sværtbevæbnede infanterister med alvorlige ansigter. Elleve andre DC-47’ere blev fyldt med soldater.

'Sig mig, skal vi ikke hente sårede i dag?' spurgte Cherry.

'Jovist. Men først skal vi føre disse mænd frem. Og nu om bord!'

Med Bunce i hælene sprang Cherry op ad trappen og ind i maskinen. De smækkede dørene, masede sig bagud i halen og spændte sig fast. Maskinens fire motorer brummede, hele skroget dirrede, før det steg til vejrs. Cherry så sig nysgerrigt rundt. Soldaterne sad tavse og spændte på bænkene, der var trukket ud fra væggene. Hele kabinen så anderledes ud i dag. Alt hendes hospitalsudstyr var stuvet af vejen for at gøre plads til disse mænd og deres våben, faldskærme og felttornystre. Hun forstod at de skulle føres direkte til fjendtligt territorium. Fjendtligt territorium! Det gik op for Cherry at hun skulle midt ud i begivenhedernes centrum i dag!

Hurtigt vandt de højde, mens de andre maskiners motorer larmede foran dem og bag dem. Cherry så ud ad vinduet bagude. De fløj i to formationer på seks maskiner i hver, anbragt i gensidigt beskyttende trekanter.

'Den formation har jeg aldrig set før,' sagde Cherry til Bunce.

En af soldaterne vendte sig om. 'Det er kampformation, løjtnant,' sagde han.

Cherry ville gerne have snakket mere med ham eller de andre soldater, men de var ikke videre meddelsomme. De var venlige nok, men de havde ikke lyst til at tale om det, der ventede forude. Når de overhovedet åbnede munden, var det mest for at drøfte tekniske spørgsmål, for at fortælle noget om familien derhjemme eller komme med en grov spøg. De skulle i kamp — rette et overraskende angreb mod fjenden og således bane vejen for det almindelige infanteri, som skulle følge efter. Det var ikke så mærkeligt at disse unge mænd forholdt sig tavse, tænkte Cherry.

Det var en lang, kedelig, men nerveopslidende flyvetur. I disse to timer skulle hun og Bunce have truffet en mængde forberedelser til at tage imod de sårede, som de skulle have med sig hjem. Men med maskinen fuld af soldater var det umuligt at gøre køjeholderne klar eller lægge iltmasker og forbindssager frem. Cherry og hendes assistent gjorde, hvad de kunne derude i halen, og derefter måtte de bare vente til de landede og så i halsbrækkende fart lave maskinen om til sygetransport.

Det sydlige England gled forbi under dem, gråt og tilsyneladende fredeligt i det blege vintersolskin. Og så var de to formationer ude over Kanalen. Efter tyve minutters flyvning over vandet nåede de ind over Frankrig. Her var truslen om et fjendtligt angreb, med jagere eller luftværnsskyts på jorden, noget særdeles håndgribeligt. Og her skiltes formationerne efterhånden, og til sidst fløj deres maskine helt alene. Wade lod motorerne arbejde alt hvad de kunne.

Eftermiddagens skygger var ved at blive længere over det ukendte landskab. Soldaterne så på deres ure. Cherry genkendte enkelte landmærker, for dette var hendes femte flyvning til fronten. Men de fløj længere ind i landet end hun havde været før, langt ind i kampzonen.

'Er De bange, miss Cherry?' hviskede Bunce.

'Hvem jeg?' Cherry smilede. 'Ja, i høj grad.'

'Jeg ryster som et espeløv.'

'Ja, men vi må sørge for at indgyde de sårede tillid.'

Nu hørte hun de store kanoner brumme forude, højere og højere. Der lød nogle skarpe knald, og små hvide skyer viste sig lige ved vingespidsen. Luftskyts! Men Wade fløj fra faren og slap over de tyske linier.

Cherry og Bunce spidsede ører.

'Andre maskiner?'

'Det tror jeg.'

'Bare det nu er vore egne.'

'Er vi der ikke snart?'

De holdt vagt ved det lave vindue, og lidt efter pegede Cherry: 'Er det ikke en kamoufleret landingsbane dernede?'

'Jamen, det er jo lige midt i kamplinien! Man kan tydeligt høre kanonerne!'

Ikke desto mindre var det det rigtige sted, og Wade begyndte at kredse for at gå ned. Cherry kikkede efter signalflag, men der var ingen at se. Det lod til at alt dette var vel forberedt, for der var ingen tøven eller usikkerhed, da piloten satte maskinen ned på den lange ujævne landingsbane.

Nogle uniformerede mænd kom løbende hen imod dem. Cherry kunne ikke se noget lazaret, kun en mudret lysning mellem sønderskudte træer. Flyvemaskiner og kanoner larmede om kap rundt om dem. Hun så tydeligt glimtene fra kanonmundingerne, og røgen, der steg op i den frostklare luft.

Infanteristerne masede sig ud af maskinen. Så fik Cherry øje på en lægeofficer nede på jorden som stod og vinkede for at påkalde hendes opmærksomhed.

'Søster! Der er ikke tid til at gennemgå listen over sårede! De må bare tage imod dem som de kommer. Der er for mange tyskere i nærheden!'

'Hvem skal foretage lastningen, sir?' råbte hun tilbage.

'Vi har ingen øvede folk her. Vi må tage hvem vi kan få fat i!'

Skyndsomt trak Cherry sig tilbage i maskinen sammen med Bunce. Mens de sidste soldater endnu var på vej ud af kabinen begyndte de to i den yderste hast at gøre klar til sygetransport. De slog bænkene op mod væggene igen, trak båreholderne frem og satte medicinkassen på plads.

'Klar!' skreg Cherry ned til lægen et øjeblik efter.

'Klar!' meldte han videre.

Fra den største klynge nøgne træer kom fire soldater bærende med den første båre. De kæmpede sig frem mod vinden og gennem det seje mudder. Cherry glemte at trække vejret af angst for, at de skulle tabe den sårede mand.

'Skynd jer! 'opfordrede lægen. Fire andre soldater rettede sig op under træerne og kom frem med den næste båre.

'Skynd jer, men vær forsigtige!' råbte Cherry til dem.

Der lød en ildevarslende brølen fra luften, endnu ret langt borte. Hun løftede hovedet, men så ingenting; ængsteligt kikkede hun over mod træerne, hvorfra en flok sårede nu kom vaklende hen mod maskinen. Hun bøjede sig over den første båre, som blev slæbt op ad en primitiv gangbro til den åbne dør. Sedlen på båren lød på at manden havde hjernerystelse og granatchok.

'Bunce, få dette tilfælde op foran, hvor det ikke ryster så meget. Hov, De dér, tag min hånd.' sagde hun til en gående soldat med bandage om hovedet. 'Gå hen og sæt Dem ned. Sergenten skal nok tage sig af Dem. Ja, kom så med den anden båre! Hurtigt — men pas på!'

Sygebærere og gående sårede stred sig møjsommeligt frem gennem mudderet. Oven over dette medynkvækkende optog kom nogle fjendtlige maskiner drønende i sigte. Feltlægen stirrede bekymret opad, men trak så på skuldrene og vendte sig om.

'Kom med den brækkede ryg!' skreg han over larmen af bragende kanoner. 'Og ham derhenne …' Han løb over mod træerne.

Cherry stillede sine diagnoser efterhånden som de sårede kom om bord, alene, uden hjælp af lægen. Hun håbede han fik tid til at give hende nogle få forklaringer om dem.

'Skal der hentes noget specialmedicin?' spurgte Bunce.

'Hvor skulle vi få det fra herude?'

Pludselig lød der et frygteligt brag bag dem. Himlen formørkedes af røg. En af sygebærerne forklarede, at de bombede en flyveplads en kilometer borte.

'Bliver det vores tur næste gang?' spurgte Cherry roligt.

'Det kan godt være.'

'Læg denne mand med blødninger i den midterste sektion, så jeg hurtigt kan få underbundet hans sår.'

Wade viste sig pludselig nede under døren med et forpint udtryk i ansigtet.

Hvor har du været henne?' råbte Cherry til ham. 'Kan du hjælpe os med at få dem om bord?'

'Desværre nej. En af de luftskytsgranater strejfede os. Vi er ikke færdig med at undersøge skaden. Hvilken højde skal vi holde?'

'Helst ikke over to et halvt tusind meter. Der er nogle hårdt medtagne tilfælde, som ikke kan tåle stort mere. Og Wade! Vi bliver alt for tungtlastede. Lægen har givet os fjorten bårer og alle de gående patienter vi kan stuve sammen.'

'Godt, så kast al deres bagage over bord. Men lad os se at komme af sted før vi bliver bombet.'

Idet Wade vendte sig om stødte han sammen med en mand i sønderflængede civile klæder. Hans ene ærme var blodigt. Da Cherry fik øje på mandens ansigt fo’r hun sammen. Det var Mark Grainger!

Uden at ane noget om dette styrtede Wade tilbage til sine motorer. Grainger gik uden videre op ad rampen som for at gå ind i maskinen.

'Lige et øjeblik,' sagde Cherry hårdt og stillede sig i vejen for ham. 'Må jeg se Deres seddel fra lægen.'

Hvis Mark Grainger havde genkendt hende, viste han det i alt fald ikke med en mine.

'Jeg har ingen seddel, men det er helt i orden.'

'Så Deres papirer,' vedblev Cherry udfordrende. Det gjorde hende ondt at måtte optræde sådan over for Muriels fader, og over for en mand, der tydeligt nok var ret slemt såret. Men hun skulle gøre regnskab for de patienter, der kom om bord i hendes maskine.

Mark Grainger rodede i lommerne, og i det samme kom endnu to sårede vaklende op ad rampen, støttet til lægen.

'Skynd jer! Se at komme ind!' udbrød lægen. 'Kan I ikke høre de maskiner!'

Brølet fra de fjendtlige maskiner var faretruende nær. Cherry ventede et øjeblik indtil doktoren var forsvundet ind i kabinen, og så vendte hun sig atter til Mark Grainger. Han rakte et svedplettet pas frem imod hende.

Navnet var anført som 'Georges Lasalle'. Stemplerne var belgiske.

'Det duer ikke,' sagde Cherry.

'De tager tit civile med,' protesterede Mark Grainger.

De stirrede på hinanden. Cherry forstod, at han ikke havde genkendt hende — han havde kun set hende en gang, hun var snavset i ansigtet, og han var måske noget forvirret på grund af sit sår.

'De hedder jo ikke Lasalle. Og jeg kender Deres lille datter.'

Han tøvede. Med blikket ufravendt rettet mod hans ansigt hørte Cherry de fjendtlige maskiner nærme sig. Hans udtryk var stenhårdt og udtryksløst. Så smilede han pludselig.

'Det var Dem, der var på besøg hjemme hos mig!'

'Ja.'

Han talte sagte og hurtigt: 'Jeg tror jeg kan stole på Dem. De må ikke gentage dette her til nogen, er De med? Jeg skal tilbage til England. Det er ligemeget med det sår. Jeg har en meget vigtig melding, der ikke kan overbringes ad de sædvanlige kanaler. De må tage mig med hjem!'

'Søster,' sagde feltlægen irriteret ved siden af hende. 'De sinker afgangen. Kom herind med det samme og hør, hvad jeg har at sige om disse … Hvem er den mand?'

'En såret, sir.'

'Hvor er han kommet fra? Har han en passerseddel? Eller en flyvetilladelse?'

'Han har et pas.'

'De kan ikke tage en ukendt civilperson om bord bare fordi han har et pas!' Pludselig råbte han: 'Kom så herind!'

De tyske maskiner kom susende ned fra himlen med ildspyende maskinkanoner; granaterne hvinede og eksploderede i en sand helvedeslarm rundt om maskinen med sin last af sårede. Cherry stirrede rædselsslagen ud. Fire soldater var netop kommet frem fra træerne med den sidste båre for at skrå hen over det åbne stykke.

'Læg jer ned!' skreg hun til dem. 'Fald ned!'

Mark Grainger tog fat i hende og trak hende ind i maskinen. De sårede krøb sammen, nogle af dem stønnede af skræk. De hylende kugler slog ned i mudderet hele vejen rundt om maskinen, og den ene vinge blev strejfet. Der var noget, der brændte forude. Cherry prøvede at råbe nogle beroligende ord til patienterne, men hendes stemme kunne ikke trænge gennem spektaklet.

Støjen blev fuldstændig øredøvende. Så råbte doktoren: 'Det er vore egne!'

Det var de allieredes maskiner, som var kommet til og drev fjenden væk! Også de amerikanske luftbatterier havde taget fat.

Bunce løb ud i røgen og hen til båren derude i mudderet. Han vinkede glædestrålende tilbage til hende. Alle fem mænd var sluppet godt fra det. Det var næsten et mirakel. Hurtigt blev de sårede båret om bord.

'Faren er ikke ovre endnu,' sagde den ligblege læge til Cherry. 'De kan ikke være sikre et øjeblik i dette område. Er alle om bord? Åh ja — der var den ukendte civilperson …'

'Jeg kender ham,' sagde Cherry uden egentlig at ville det. Mark Grainger stod ved siden af hende, og hun kunne mærke, hvor han dirrede. 'Jeg garanterer for ham.'

'Han er temmelig medtaget,' indrømmede lægen. 'Men uden papirer kan De ikke tage ham med. Desuden er De allerede for tungt lastet.'

'Sir, jeg påtager mig hele ansvaret for at lade ham komme med uden papirer,' vedblev Cherry stædigt.

Feltlægen rynkede panden. 'Det er en stor risiko, De tager. Det er imod reglementet. Men jeg kan ikke stå her og skændes med Dem om det. Jeg indsender en rapport om denne mand, og så må De selv klare det senere. Og så — pas godt på, at den mand med et lungeskud får tilstrækkelig ilt, og amputationstilfældet skal have blod. God tur!'

Lægen sprang ned. Cherry så til med en beklemmende følelse af usikkerhed, da Bunce trak dørene i. Hvis hun havde taget fejl i sin tillid til Muriels far ville det blive en alvorlig historie for hende.

Det var Mark Grainger også klar over. 'Tak,' hviskede han. 'Jeg er ked af at De …'

Cherry sendte ham et hurtigt blik. 'Se nu hellere at få Dem spændt fast,' hviskede hun, idet maskinen begyndte at larme. Så trak hun vejret dybt og henvendte sig til patienterne: 'Om et øjeblik går vi op. De kommer til at mærkeen susen for ørerne. De skal bare blive ved at gøre synkebevægelser. Så snart vi er oppe skal jeg komme rundt til alle.'

Den tungtlastede maskine strøg hen ad landingsbanen. Cherry og Bunce holdt vejret som for at gøre den lettere. Så var de i luften, og steg hurtigt. Cherry trak atter vejret. De havde kun to jagermaskiner med som eskorte i dag. Kunne der ikke afses flere?

Hun skyndte sig frem ad den overfyldte gang. Der lå hårdtsårede mænd i køjerne — tilfælde af skudsår i ansigtet, en trediegrads forbrænding, en brækket ryg, et nervetilfælde, et tilfælde af koldbrand i begge fødder. Cherry arbejdede så hurtigt, hun kunne med hver enkelt, rensede sår, lagde bandager på, gav blodtransfusioner og indsprøjtninger. Efterhånden som maskinen steg måtte Bunce give flere af de syge iltmasker på. Så tog hun fat på dem, der sad på bænkene eller gulvet.

Der var så overfyldt, at Wade måtte blive stående i døren, da han lidt efter viste sig. Cherry var forbavset over, at han i det hele taget kom i dag, i betragtning af faren for fjendtlige angreb.

Wade præsenterede sig som sædvanlig for patienterne og kom med sin lille beroligende tale: 'Ok, jeg har såmænd fløjet mange steder, hvor det var værre end her — i Alaska, for eksempel …'

Trods alle sine bekymringer kunne Cherry ikke lade være med at smile. Nu var det pludselig blevet Alaska — før havde det været i Kina, Rusland, Nordafrika og så videre.

'Løjtnant Ames, kom lige herop,' fortsatte Wade derpå.

Cherry banede sig vej frem til ham. Wade trak hende et øjeblik med sig ind i førerkabinen, uden for patienternes hørevidde.

'Hvad var det du diskuterede med lægen? Er der noget galt?'

'Jeg tog en civil om bord uden tilstrækkelige papirer.'

'Hvem var det? Hvilken nationalitet?'

'Det — det kan jeg ikke sige. Det har heller ikke noget at betyde.'

'Det er mig, der kommanderer denne maskine. Hvem er det?'

'Det er — Wade … Det er Mark Grainger.'

Han blev så forbløffet at han kun kunne læne sig tilbage mod den lukkede dør og stirre på hende.

'Du alforbarmende! Der har du vel nok trådt i spinaten!Hvis nu han er …'

Cherry holdt hånden for munden af Wade og bremsede ham.

'Og hvis han nu ikke er det? Du og jeg er jo blevet enige om, at det ikke er så sikkert. Og hvad skade kan han gøre, mens vi er i luften?'

'Han kan lytte til, hvad de sårede siger, og skaffe sig en masse betydningsfuld viden.'

'Jamen, så kan jeg jo anbringe ham helt tilbage i maskinen.'

'Det er nok bedst. Og i samme øjeblik vi lander, overgiver du ham til rette vedkommende — hvis der skulle være noget. Er du med?'

'Javel.'

Wade klappede hende trøstende på skulderen, og Cherry gik tilbage til sine patienter. Hun gav straks sergenten ordre til at føre 'den civilist' helt agterud i maskinen og give ham førstehjælp. Selv tog hun fat på nogle af de alvorligste tilfælde.

Som altid fulgte de såredes blikke hende. En mand i en af overkøjerne vendte hovedet og hviskede med besvær:

'De er så køn. De er det første kønne jeg har set i måneder.'

'Tak for det, soldat.' Cherry rejste sig på tåspidserne. 'Jeg tør vædde på De har en køn lille kone derhjemme.'

'En yndig kone. Hun hedder Ruth.'

'Nå, men nu varer det ikke længe før Ruth får Dem at se. Her er en pille. Tag den, så falder De i søvn.'

Han slugte pillen og lukkede lydigt øjnene.

Cherry kikkede ind i den underste køjerække. En mand med forbrændt, fuldstændig ødelagt ansigt stirrede tilbage på hende. Han kunne tale, men han havde ikke lyst til det. Cherry snakkede godt for ham og rensede forsigtigt det stakkels ansigt. Hun pakkede tæpperne bedre ned om ham. 'Hjalp det lidt?'

Han svarede stadig ikke, men stirrede på hende med tragiske øjne.

'Hør her, soldat …'

'Jeg vil ikke leve,' mumlede han. 'Ikke med et vansiret ansigt.'

'Vist vil De leve,' sagde hun. 'Plastikkirurgerne skal nok give Dem et nyt ansigt, så godt som det gamle. De arbejder efter fotografier fra før krigen.'

'Passer det?'

'Det er den rene, skære sandhed.'

Hans øjne uden øjenlåg fyldtes med tårer. 'Den er fin.'

'Tror De, hvad jeg siger?'

'Ja.'

Lige oven over ham lå en ung menig, som havde mistet den ene arm. Det lykkedes ham at smile til Cherry, da hun rettede på puden for ham.

'Tænk at finde en sød pige herude! Har De ikke lyst til at holde hånd lidt?'

Cherry følte en klump i halsen. Det var tappert gjort — at begynde en flirt når man lige havde mistet en arm. Hun tog ham i den venstre hånd.

'De er vist en værre én,' sagde hun og smilede til ham. 'De har nok mindst tre-fire kærester!'

'Søster — tror De, pigerne godt vil gå ud med mig nu?'

Cherry klappede ham på kinden. 'De er jo den samme som før. Det er det, det kommer an på. Hvad mener De om lidt kold frugtsaft?'

'Ih, søster, De gør mig altså meget bedre tilpas.'

De fleste af de andre patienter var for hårdt sårede eller for chokerede eller åndsfraværende til at sige noget videre. Cherry gik rundt fra den ene til den anden. Skønt hun var stærkt optaget af sit arbejde lagde hun alligevel mærke til, at hun ikke kunne høre andet end motorerne fra deres egen maskine. Jagerne måtte have trukket sig tilbage. Og da luften blev koldere og vanskeligere at indånde forstod hun, at de steg igen. Cherry håbede inderligt at det ikke var, fordi der var fjendtlige maskiner i nærheden. I denne store højde blev det værre med nogle af tilfældene. De sædvanlige hjælpemidler duede ikke mere heroppe. Cherry måtte prøve sig frem med hvad hun havde for hånden, og ligeledes holde skarpt øje med hvem, der trængte til mere ilt. Nogle af de siddende mænd så ud til at være luftsyge, men dette var ikke så alvorligt som deres skader. Cherry og Bunce gjorde, hvad de kunne for dem.

Det allervigtigste ved hele hendes opgave var at gøre disse sårede så trygge som muligt — navnlig nu da der et stykke bagude hørtes et motorbrøl, der stadig kom nærmere. Cherry talte. En — to — tre … det lød, som om de tre maskiner halede ind på dem.

Pludselig lød andenpilotens stemme i højttaleren:

'Tre Messerschmitter bagude! De kom ud af den skybanke derovre!'

Cherry tog sin telefon og hviskede rasende i den: 'Drej af for højttaleranlægget! Vil I have at folkene skal høre det?'

Der lød en del summen og snakken frem og tilbage. Så hørtes Wades stemme: 'Afbryderen er i stykker.'

De sårede lyttede spændt, da radiotelegrafisten, Dick Greenberg, tog fat: 'SOS, SOS — DC-47 med last af sårede — snart over Köln. Ønsker jagerbeskyttelse. Kom.'

Der lød et frygtelig knald forude. Tyskerne prøvede at ramme piloten eller maskinens motorer. De forpinte mænd på bårerne lå blege og svedende med vidt opspærrede øjne.

'SOS, DC-47 nær Köln. Jagerbeskyttelse. Haster.'

Luftfartøjet krængede over og rullede til siden. Alle, der ikke var gjort fast i bårerne, blev kastet omkuld. Cherry kom på benene, hun mærkede en stikkende smerte i ryggen, men hun fik nok at gøre med en såret, der var ved at blive hysterisk. Hun skyndte sig at give ham en indsprøjtning. Nu måtte hun selv først og fremmest holde hovedet koldt. Kuglerne hvinede og motorer brølede uden for deres egen maskine.

'SOS — DC-47 med transport af sårede, jagere, jagere. Skynd jer!'

Spektaklet udenfor var ved at sprænge deres trommehinder.

'SOS — jagere …'

Så lød der en fremmed stemme over radioanlægget: 'Hvad dælen tror I, vi er for noget?' Forbi det bageste vindue kom en flok allierede jagermaskiner. En anden stemme sagde: 'Bare rolig, små venner. Vi er hos jer.'

De sårede mænd råbte hurra. Nogle af dem græd, og det var ikke langt fra at Cherry græd med. Luftslaget buldrede løs udenfor. De amerikanske Mustangs og engelske Spitfires var ikke længe om at drive de tyske Messerschmidter bort. Wade førte roligt sin maskine videre.

Så satte jagerne farten ned og fulgte omhyggeligt den store transportmaskine ind over Frankrig, helt ud til Kanalen.

Cherry havde fået sine patienter beroliget igen og hjulpet de mest chokerede over deres heftige reaktion. Endelig kunne hun slappe en smule af. Hun lagde mærke til at det stadig gjorde ondt i ryggen og at hun haltede, men hun fortsatte i ro og mag at desinficere et grimt sår, lykkelig ved at vide at de snart var hjemme. Endelig var de nået over Kanalen, og dernede i det svindende sollys, lå Englands klinter!

Kun en time til. Men det var alligevel en hård tørn. Cherry blev klar over at maskinen var temmelig medtaget, og at Wade måtte bruge al sin kunnen for at bringe den hjem.

Men han klarede det. De fløj lavt hen over basen i det tiltagende tusmørke. Hun kikkede ned på flyvepladsen og så ambulancerne og pladspersonalet stå og vente. Der var mange af sygeplejerskerne og piloterne ude foran bygningerne for at se efter maskinen! Cherry tænkte på alle de gange hun havde stået og 'svedt' en forsinket maskine hjem. Nu var det hendes tur til at blive svedt hjem! Gennem radioen havde de ganske sikkert hørt om luftslaget over Tyskland.

De kredsede over kontroltårnet og gik ned mod landingsbanen. Cherry kunne tydeligt se de opadvendte ansigter i det svage aftenlys. De så anspændte og ængstelige ud. Hun og Bunce gjorde de sårede klar til landingen. Hun så sig om efter Mark Grainger, da hjulene rørte ved cementbanen. Han skulle overgives til militærpolitiet med det samme.

Efter en farlig landing standsede maskinen omsider, og flyvepladspersonalet sværmede rundt om den. De ventende ambulancer bakkede op foran dørene. Major Thorne hjalp til udefra med at åbne dem, og den kolde luft strømmede ind. De var hjemme — uden for fare. Hjemme igen! Cherry fik øje på det amerikanske flag over hospitalet, og aldrig havde det virket så stærkt på hende at se dette syn.

'Løjtnant Ames, alt i orden?' spurgte stabslægen. Hun nikkede, og han fortsatte: 'Må jeg så se listen over de sårede.'

Cherry førte ham hurtigt en tur gennem maskinen og aflagde en kort rapport over patienterne. Hun gjorde tegn til sygebærerne om at komme ombord. De gik omgående i gang med at losse bårerne, to ad gangen på den hydrauliske elevator, mens hun og Bunce dirigerede dem. Andre bærere nede på jorden løftede lynhurtigt bårerne ind i ambulancerne. Stabslægen var allerede i gang med at give besked om de mest påkrævede operationer.

Wade vinkede til hende nede fra jorden. Han så udmattet ud, alt for anspændt efter kampen til at tale endnu. Han skyndte sig hen for at vejlede mekanikerne, som havde ventet i timevis på maskinen. Så gik han videre hen imod kommandocentralen.

Hun var i færd med at hjælpe de gående patienter ud af kabinen, da kaptajn Betty Ryan kom løbende:

'Jeg har været så bekymret for Dem, løjtnant Arnes! Men hvad er det — De halter jo!'

Majoren vendte sig om og så på hende. 'Er det galt med ryggen?'

'Ja,' tilstod Cherry, 'jeg blev kastet omkuld. Det betyder ikke noget. Hvordan var de såredes tilstand, major Thorne?'

'De har gjort et pragtfuldt job,' svarede lægen. 'Jeg skal sørge for, at De får en officiel anerkendelse for Deres indsats på denne farlige flyvning! Synes De ikke hun fortjener det, kaptajn Ryan?'

'Absolut!' sagde oversygeplejersken varmt. 'Det var vel nok godt at vore egne jagere viste sig i tide!'

Cherry følte sig varm af glæde. Trætheden forsvandt som dug for solen, og en dyb tilfredshed fyldte hende. Hun var ærligt overbevist om, at denne frygtelige tur havde været den prøve, der viste at hun virkelig evnede at leve og handle efter sine egne idealer. Hun havde bragt de syge hjem og plejet dem under de vanskeligste forhold. Pludselig kom Cherry i tanker om Mark Grainger. Der ville blive nogle vanskelige forklaringer at aflægge! Hun havde brudt de militære regler.

'Undskyld mig,' sagde hun til de to overordnede officerer, 'jeg må tilbage til maskinen.'

'Lige et øjeblik,' sagde den tykke major Thorne og viftede med pegefingeren ad hende. 'De har værs’go’ at indfinde Dem på hospitalet og få den ryg set efter.'

'Ja,' indskød kaptajn Ryan langsomt, 'jeg tror De trænger til en gennemgribende undersøgelse. De har set træt ud gennem længere tid. Det kan endda godt være, vi bliver nødt til at sende Dem hjem inden længe så De kan få en god lang hvile.'

'Åh nej!' udbrød Cherry klagende. 'Det kan De da ikke gøre. De store slag er lige begyndt — De trænger til alle de sygeplejersker De kan få — åh nej! Jeg vil ikke gå glip af noget.' Atter kom hun til at tænke på Mark Grainger. 'Men nu må jeg af sted …'

Hun hinkede ud i halen. Mark Grainger var der ikke. Hun søgte som en rasende gennem hele maskinen. Han var ingen steder. Ude på pladsen så hun sig fortvivlet om mellem ambulancerne. Der var ingen civilklædte at se. Hun udspurgte bærerne. Ingen huskede at have set en civilist. Trods de jagende smerter i ryggen løb hun rundt om maskinen og et stykke op ad startbanen. I det begyndende mørke var der kun khakiklædte skikkelser i syne.

Mark Grainger var forsvundet! Smuttet væk uden videre!

'Nu hænger jeg på den! Hvis han er spion — og jeg har ladet ham slippe væk efter at have bragt ham illegalt ind i landet … Du forbarmende, hvad er det, jeg har gjort!'

Så kom hun i tanker om noget andet. Mark var såret. Bunce havde kun kunnet give ham førstehjælp. Hvis han nu ikke vovede at tilkalde en læge kunne der gå infektion i såret — det værste, der kunne ske.

Han kunne sikkert let findes hjemme hos mrs. Eldridge. Han tilkaldte måske én af de lokale læger. Men det gjorde ikke Cherrys skyld mindre. Selv om den skyldige blev fanget var den medskyldige ikke renset.

Cherry stod stille midt på den myldrende flyveplads. Hun trykkede hænderne mod de bankende tindinger.

'Nå, så jeg kan risikere at blive sendt hjem for at hvile ud, hvad? Ja, var det bare det! Hvad enten han er spion eller ej — når militærpolitiet får at vide hvad jeg har gjort bliver jeg godt nok sendt hjem — men som afskediget i vanære!'

Bange, men fast besluttet på at tage konsekvenserne af sin handling, gik Cherry til hovedkvarteret og aflagde detaljeret rapport for den kommanderende officer. Hun fik besked på ikke at tale om sagen til nogen. Indtil videre skulle hun fortsætte med sin tjeneste som om intet var hændt.

Niende kapitel

Forklaring på mysteriet

Cherry var blevet noget af en heltinde. De andre sygeplejersker i gruppe tre havde også haft deres oplevelser, men ikke så hårrejsende som Cherrys. Det var de enige om.

Senere på ugen var alle seks piger en aften samlet på deres værelse, og Agnes Gray begyndte igen: 'Tænk at møde en fjendtlig flyvemaskine ansigt til ansigt. Det ville jeg vel nok gerne have prøvet!'

'Vist ville du ej,' sagde Gwen. 'Det lyder så spændende, men jeg tror nu det er lovlig uhyggeligt.'

'Syntes du ikke det var spændende?' spurgte Aggie.

Cherry rystede beklagende med de sorte lokker. 'Jeg bævrede af angst. Jeg var som en klump gelé.'

Ann blandede sig i samtalen. 'Nå, du ser da ud til at være kommet tilbage til din normale konsistens igen.'

'Hun ser stadig ud som om hun havde set et spøgelse,' ytrede Elsie Wiegand.

'Jamen, hun har også ret til at se ud som gelé eller som et spøgelse eller hvad som helst!' udbrød lille Maggie.

'Cherry udførte en af de flotteste …'

'Så, så!' Cherry viftede med et tørklæde hen over hovedet. 'Du godeste, kan vi da ikke tale om noget andet? Om vejret for eksempel?'

'Jamen, du er nu engang vores heltinde,' hævdede Ann. 'Og det er din egen skyld.'

'Tja,' tænkte Cherry, 'de skulle bare vide, hvad jeg ellers har gjort mig skyldig il' Hun var fuldkommen forberedt på at militærpolitiet kunne tilkalde hende hvert øjeblik. Mon ikke kammeraterne så ville blive noget skuffede over deres 'heltinde'?

Cherrys reaktion på den farlige oplevelse i luften overraskede hende selv. Hun kunne ikke lade være med at skrive lange breve hjem — og tænke på hjemmet med en helt ny form for hjemvé. Ligesom alle soldater talte Cherry og de andre sygeplejersker ustandselig om hjemmet. Men ingen af dem ville være taget af sted, hvis de selv fik valget. Nu var det som om hjemmet var mere virkeligt for Cherry end det mareridt hun havde været igennem. Hendes mor, Pjevs, det store grå hus i Hilton virkede mere levende end alle soldaterne og landskabet herovre, alt det, hun kunne strække hånden ud og røre ved. Det var som en trøst for hende at tale med dem i sine breve. Men hun passede godt på ikke at sige noget om trætheden og den beskadigede ryg.

Cherry indfandt sig på hospitalet til undersøgelse. Da lægen og den assisterende sygeplejerske så hendes klare øjne og røde kinder udbrød de begge:

'De syg! Den tror vi ikke på!'

'Jeg er ikke rigtig i orden,' sagde Cherry. 'Men det betyder ikke noget.'

Efter at de havde undersøgt hende kom lægen og sygeplejersken med undskyldninger. 'De er faktisk ikke rigtig i orden.'

'Må jeg se min journal?' spurgte Cherry.

Men det nægtede de hende. Det undrede Cherry og gjorde hende også lidt urolig. Men det var der jo ikke noget at gøre ved. Hun skubbede uroen fra sig. Desuden havde hun det allerede meget bedre. Hun haltede næsten ikke mere.

'Det er næsten en skam,' sagde hun spøgende til de andre. 'Det var ellers så malerisk med den halten.'

'Vi skal gerne kaste dig ned ad en trappe,' tilbød Gwen. 'Altid samarbejdsvilje til stede her!'

Cherry afslog med tak tilbudet.

Gruppe tre havde en slags ferie for tiden. Alle pigerne havde fået ordre til at hvile meget, og deres eneste pligter bestod i ekscercits og marchtræning. Cherry havde rigelig tid til at stå ude på flyvepladsen sammen med Wade og betragte de kendte maskiner, når de kom hjem. Og når Shep eller Tiny eller Bob kom strygende ned over landingsbanen eller lavede glade rullemanøvrer med deres maskiner, så havde hun nu virkelige forudsætninger for at forstå deres følelser.

'Wade,' spurgte Cherry, 'hvordan kan de piloter holde ud at drage i kamp den ene gang efter den anden?'

'Det gjorde jeg da også!' sagde han harmfuldt. 'Indtil de gjorde mig til barnepige.'

Cherry lo. 'Du ærgrer dig stadig over det! Men alvorlig talt, efter det vi oplevede forleden, vil du så påstå, at du stadig ønsker mere af samme slags?'

'Selvfølgelig. Det er mit job. Ikke dette barnemad …'

'Javel, javel,' skyndte Cherry sig at svare. 'Men bliver du aldrig bange? Har du ingen nerver? Det har de andre da. Hvad for et stof er du gjort af, Wade?'

Wade grinede. 'Jeg var i hvert fald godt gal i hovedet forleden! Dér stod jeg uden så meget som en maskinkanon, og jagerne måtte komme mig til hjælp. Komme mig til hjælp — som en anden gammel dame!'

Cherry så ham ind i de levende brune øjne med oprigtig nysgerrighed. 'Vil du virkelig fortælle mig, at du ikke var spor bange, da de Messerschmitter kom efter os.'

'Vist var jeg ikke bange. Jeg var rasende. Jeg tænkte ikke på andet, end at hvis der kom en kugle og knuste plexiglasruden og lod den iskolde luft strømme ind, så ville jeg blive gal i hovedet for alvor.'

'Ja, jeg var altså bange,' erklærede Cherry.

'Åh ja, men du er jo også bare en pige,' sagde Wade drillende; han så sig om til alle sider og lagde armen om hende. 'Cherry, nu skal jeg fortælle dig noget. Jeg har søgt om forflytning tilbage til kampflyvningen.'

Et kort øjeblik kunne Cherry ikke få et ord frem. Hun kunne ikke fordrage den tanke, at Wade skulle tilbage til bombemaskinerne. Men han var så ivrig efter, at hun skulle bifalde hans beslutning.

'Det var godt, Wade,' sagde hun muntert. 'Jeg håber, du opnår det.'

'Du er en god kammerat, Cherry. Og når jeg får en dejlig ny bombemaskine, så skal jeg også opkalde den efter dig. Og få dit billede malet på siden af den — med de sorte øjne, det sorte hår, de røde kinder og det altsammen.' Han kikkede anerkendende på hende. Måske jeg skulle lade dem male en buket røde blomster i håret på dig også.'

'Det lyder storslået,' sagde Cherry med svag stemme.

Det var altså ikke lykkedes hende at overbevise Wade om, at ambulanceflyvning var noget for ham. Det var det åbenbart slet ikke, ellers ville han ikke have denne vedvarende længsel efter at vende tilbage til kampflyvningen. Og når det var sådan, kunne Cherry heller ikke ønske andet end, at det måtte lykkes ham.'

De snakkede videre om det om aftenen, da der var dans i basens store mødesal. Cherry morede sig vældigt og dansede med alle piloterne. Hun var ikke i stemning til at drøfte noget alvorligt. Men det var Wade. Han ville snakke. Og da Wade Cooper var en betydelig bedre flyver end danser, foreslog hun, ikke mindst af hensyn til sine fødder, at de skulle sidde over. De slog sig ned ved et af bordene ude ved væggen.

Wade var fuld af håb for sin overflytning til aktiv kampflyvning. Men der var en enkelt ting, der bekymrede ham. Han var urolig for, hvad der ville ske i anledning af Cherrys forseelse i sagen med Mark Grainger.

'Har du hørt noget, Cherry?'

'Nej, jeg venter — i spænding.'

'Mener du stadig, at denne mand er uskyldig?'

Stædigt sagde Cherry: 'På trods af alting — ja, det gør jeg.'

'Hm ja, men himlen stå dig bi, hvis han ikke er det.'

Måske det var musikken, der satte hende i bedre humør. Hun lo blot og sagde at for resten af den aften ville hun i alt fald lade bekymringerne hvile og hellige sig morskaben. Hvilket de gjorde.

Men næste dag følte hun sig knap så opstemt, da der kom en besked til hende om at møde hos mrs. Eldridge om aftenen. Elsie havde taget imod telefonbesked til hende. Cherry krydsforhørte hende: hvem var det, der ringede? hvordan lød stemmen? hvad var der blevet sagt helt nøjagtigt? hvorfra kom den opringning?

'Det ved jeg virkelig ikke altsammen,' sagde Elsie utålmodigt. 'Det var en mandsstemme, og han sagde, jeg skulle bede dig om at møde dér og dér nu i aften. Du gode Gud, Cherry, man skulle tro det var Scotland Yard, der havde ringet til dig, eller sådan noget!'

Cherry fandt, det var en temmelig skrap spøg under de forhåndenværende omstændigheder. Hun skyndte sig hen for at anmode om at få fri samme aften hos oversygeplejersken og gik hele resten af dagen rundt og spekulerede over, om hun skulle melde den mystiske opringning til hovedkvarteret eller stadig holde sig til sin indgroede tillid til Mark. Måske ville besøget i aften røbe, at han virkelig var uskyldig. Da det endelig var på tide at tage af sted, var hun fuldkommen i vildrede. Men hun havde omsider bestemt sig til ikke at rapportere noget. Hun havde en stærk fornemmelse af, at hun skulle få sandheden at vide i aften.

På vejen over til landsbyen i den bumpende lastvogn voksede Cherrys uro. Hvad ville der ske i aftenens løb? Chaufføren satte hende af på den mørke High Street, og hun hastede alene gennem de mørke gyder. Uden for mrs. Eldridges havelåge blev hun stående. De frosne buske og træer lignede fantastiske, truende skikkelser. Men så lød Muriels stemme bag de tætte gardiner, og hun blev atter ganske rolig. Cherry gik op ad havegangen og bankede på den blå dør.

Mrs. Eldridge lukkede hende ind uden at sige et ord, og slog derpå slåen for. Der blev ejendommeligt stille, da Cherry trådte ind i dagligstuen, det velkendte, hyggelige værelse med en blussende ild i kaminen. Hvorfor var hele atmosfæren så helt anderledes end ellers.

Indhyllet i tæpper og med den ene arm i en slynge sad Mark Grainger ved siden af ilden. På en lille skammel ved hans fødder sad Muriel med beundringen lysende ud af det smalle ansigt. Selv Lilly lå ganske stille på gulvet. Cherry så sig om og gruede for at få andre mennesker at se — fra militærpolitiet, den engelske Secret Service eller højtstående amerikanske officerer. Men der var kun fire venner i det stille værelse.

Mark brød den nervepirrende stilhed. 'Kom indenfor, miss Ames, og sæt Dem. Tag du også plads, mormor. Jeg har en masse at sige til jer begge to.'

Højlydt hviskede Muriel til faderen: 'Må jeg godt sige goddag til tante Cherry nu, far?'

Mark hviskede lige så højt igen, og smilede: 'Ja, men ikke for meget spektakel. Dette her er et hemmeligt møde, det må du huske.'

Muriel sprang op fra sin skammel og landede på skødet af Cherry. Også hunden kravlede op ad hende.

'Min far er hjemme! Er det ikke dejligt? Lilly er også så glad.'

'Jeg er også glad på dine vegne,' sagde Cherry. 'Passer du nu din fars arm godt?'

'Ih, ja,' sagde Muriel og nikkede gravalvorligt. 'Jeg er jo sygeplejerske. Ved du hvad — den dukke, jeg fik af julemanden, hun skal også være sygeplejerske, når hun bliver stor nok.'

'Hvordan har dukken det?'

'Tak, hun har det meget godt, bortset fra en smule snue. Og Lilly har slikket al hendes hudfarve af.'

De smilede allesammen. Mrs. Eldridge gik hen til den lille og rakte hænderne ud. 'Nu er det sengetid, min skat.'

Muriel protesterede klagende. Det var før hendes sædvanlige sengetid. Men da hendes far forklarede, at han og mormor og miss Ames havde voksne ting at snakke om, tog hun det pænt. Hun greb Lilly i halsbåndet, kyssede faderen på øret og smuttede ud for at gå i seng.

Cherry og Mark Grainger talte lidt sammen, men temmelig stift og formelt, mens mrs. Eldridge sørgede for Muriel.

'Går det bedre med Deres arm?'

'Ja tak, det var slet ikke så slemt. En englænder lader sig ikke sådan slå ud. Og lægen her på stedet er meget dygtig.'

'Jeg — øh — spekulerede meget over, hvordan De slap hjem fra flyvepladsen forleden i Deres svækkede tilstand.'

Roligt tændte Mark Grainger en cigaret. 'Jeg blaffede mig hjem med en af de amerikanske jeeps. De må meget undskylde, at jeg gik min vej uden at sige tak først. Jeg havde temmelig travlt.'

'Det forstår jeg,' sagde Cherry tørt.

'Jeg havde en vigtig melding, ved De nok.'

'Nej, det ved jeg ikke noget om!'

'Nå, men der kommer mormor. Nu skal jeg begynde med begyndelsen.'

Alle tre trak stolene tættere sammen foran kaminen, for denne samtale måtte ikke høres af tilfældige forbipasserende. Cherry lagde mærke til, at den gamle dame var spændt og nervøs. Cherry selv ventede også i den dybeste spænding. Hun var fast besluttet på at høre efter Marks forklaringer med velvilje, men også med vågen, kritisk sans overfor mulige løgne.

Hans allerførste ord, som blev fremført i et fuldkommen roligt og overbevisende tonefald, fyldte hende med lettelse.

'Jeg er ingen spion. Jeg arbejder ikke for tyskerne. Jeg arbejder for England, for de allieredes sag, i det britiske efterretningsvæsen — og det har jeg gjort hele tiden. Her er beviset.' Han rejste sig med noget besvær og stak hånden ind bag uret. Han fandt et brev og viste det til dem. Skrivelsen var utvivlsomt ægte, underskrevet af to højtstående personligheder, og den bekræftede, hvad han sagde, Mark Grainger satte sig atter, og nu smilede han.

Cherry og mrs. Eldridge stirrede måbende på ham.

'Jamen, Mark,' sagde mrs. Eldridge forbløffet, 'hvorfor i alverden har du forholdt dig tavs, mens alle de frygtelige anklager hobede sig op imod dig?'

Mark Grainger strøg sig hen over det lyse hår. 'Når jeg har fortalt jer hele historien, kan I nok forstå, hvorfor dette måtte holdes hemmeligt. Hvorfor jeg ikke på nogen måde kan forsvare mig mod beskyldningerne for at være spion? Jeg fortæller det kun, fordi miss Ames har bragt sin militære stilling i fare, selv om jeg er glad for at få denne lejlighed til at lette dit sind, mormor. Men husk endelig på, at intet af dette må komme videre, for mit arbejde må fortsættes.'

De to kvinder gav ham deres løfte.

'I ved jo nok, at i de lande, tyskerne har besat, Frankrig, Belgien, Holland, Polen, dele af Rusland, Norge, Danmark, Czekoslovakiet, Østrig, Grækenland — findes der tapre mennesker, som ikke vil lade sig undertvinge af tyskerne. I ved også, at hvis disse patrioter skulle kæmpe i åben kamp med deres fjender, så ville de snart blive dræbt uden at have opnået noget som helst. Derfor må de modarbejde tyskerne i al hemmelighed.

På overfladen lader de, som om de er lydige. Men i al hemmelighed har de organiseret deres undergrundsbevægelser. Det er umådeligt farligt, kan I nok indse. Disse modstandsbevægelser yder et arbejde, som er af den største betydning for de allierede styrker — de kommer med oplysninger om fjenden, der kan hjælpe os til sejren. Og når vi sejrer, betyder det selvfølgelig, at vi kan drive fjenden ud af de besatte lande og befri disse folk.'

'Alt det har jeg hørt om,' mumlede Cherry.

'Jeg arbejder i undergrunden,' forklarede Mark Grainger videre. 'I ved jo, at jeg er ingeniør. Tilfældigvis taler jeg også både tysk og fransk flydende. Derfor blev jeg sendt til Belgien for at komme i forbindelse med de belgiske patrioter, som arbejder hemmeligt mod fjenden. Det var min opgave at finde ud af — ja, det er ikke meget, jeg kan fortælle om det. Men her er nogle eksempler: Lige for næsen af tyskerne i Belgien skulle jeg skaffe at vide, hvor de havde anbragt deres fabrikker for raketbomber, således at vore flyvere kunne sprænge dem i luften. Og somme tider smuglede vi tilfangetagne allierede soldater ud igen, så de kunne kæmpe videre. Og af og til bragte vi belgiere herover til England, trænede dem i hemmeligt arbejde og førte dem tilbage igen til undergrundsarbejdet derovre.'

'Fantastisk,' sagde mrs. Eldridge.

'Hele krigen er fantastisk,' sagde Mark Grainger. 'Bare tanken om, at såkaldte civiliserede folkeslag myrder løs på hinanden, er fantastisk, ikke sandt?'

Cherrys hoved var myldrende fuldt af spørgsmål. Hun vidste knap nok, hvor hun skulle begynde. 'Men hvordan kom De fra England til Belgien, uden at fjenden vidste af det?'

'Med flyvemaskine. Jeg sprang ud med faldskærm over besat område, almindeligvis om natten, hvor der var mindst fare for at blive opdaget. Somme tider var jeg i uniform, men også tit i civiltøj.'

Cherry mindedes tydeligt billedet af Mark Grainger, den dag han sneg sig rundt på flyvepladsen ved fronten, klædt i lurvet, civilt tøj.

'Det var altså sådan, det gik til, at jeg så Dem ved en transportmaskine til faldskærmstropper for nylig!' brast det ud af hende.

Mark fo’r sammen. 'De så mig? Genkendte mig? Og De meldte det ikke?'

'Nej, jeg meldte ikke noget dengang. Jeg var ikke sikker i min sag.'

Den unge mand lænede sig atter tilbage i stolen. 'Gudskelov da, at De ikke gjorde det! Hvis De havde sagt noget, kunne det have spoleret måneders farefuldt arbejde. Da De så mig, var jeg netop kommet med maskinen. Jeg var i færd med at slippe ubemærket bort, for ikke engang militæret måtte kende til mit arbejde. Tak for det, miss Ames. Tak for, at De troede en smule på mig.'

'Jamen, mr. Grainger …' begyndte Cherry, men blev afbrudt af mrs. Eldridge, som græd sagte: 'Åh, Mark, Mark!' udbrød hun, 'det var så svært at bevare tilliden til dig. De telefonopringninger på tysk — dine gæster midt om natten — og så det brev …'

'Jeg forstår så godt dine vanskeligheder, mormor,' sagde han blidt. 'Tro endelig ikke, at jeg bebrejder dig din mistænksomhed. Hvad skulle du ellers have troet? Vi var nødt til at tale tysk her i England, for at folk ikke skulle komme til at gennemskue arbejdets art. Du ved, hvordan sladderen spredes gennem naboerne, og dette måtte holdes hemmeligt! Hvis vi havde talt engelsk her, kunne folk have forstået os. Hvis vi havde brugt fransk, kunne de have gættet sig til det. Nej, vi var nødt til at bruge tysk for at lede dem på vildspor. For øvrigt var det meget pudsigt, at naboerne meldte mig til Scotland Yard. Selvfølgelig fik naboerne ikke noget ud af at melde mig. Men det gjorde ondt, når de antydede over for Muriel, at det var forkert af hende at være trofast mod sin far.'

Mrs. Eldridge vred de magre hænder. 'Jeg er bange for, at også jeg gjorde barnet ondt ved min mistroiske holdning.'

Mark rakte hånden ud og klappede hende trøstende på armen. Så vendte han det kønne, stærke ansigt mod Cherry. 'Ja, miss Ames,' sagde han smilende, 'jeg forstår også godt, at det var Deres pligt at melde mig, da De endelig gjorde det.'

Cherry fo’r sammen.

'Så har De altså været i forbindelse med det amerikanske hovedkvarter?'

'Ja. Kommandanten på basen kender hele sagen.' Cherry følte sig en smule lettet. Så var det i hvert fald klart for alle, at Mark ikke var nogen spion, men tværtimod gjorde et uvurderligt arbejde for de allierede. Men det ændrede ikke situationen for hendes vedkommende. Hun var klar over, at hun havde brudt reglementet, og at hun ville blive straffet for det. Mark fortsatte: 'Jeg føler mig i stor gæld til Dem, miss Ames, dels for, hvad De gjorde for mig, og dels for, at De har trøstet og beroliget Muriel. De gjorde det hele lettere for hende. De aner ikke, hvor meget det betyder for mig. Det er ikke småting, jeg skylder Dem. Da De tog mig med hjem forleden …'

'Hvordan plejede De at vende tilbage til England?'

'Som det nu kunne lade sig gøre. Somme tider var det muligt at træffe aftaler på forhånd, somme tider måtte jeg forlade mig på heldet og min egen smidighed. De forstår jo nok, at jeg ikke uden videre kunne gå om bord i enhver engelsk maskine, for ingen andre end de høje officerer i den hemmelige tjeneste måtte kende min identitet og vide, hvad jeg lavede. Og under et slag er det ikke altid muligt at finde frem til den højeste officer fra det hemmelige efterretningsvæsen for at få de nødvendige tilladelser. Jeg vovede jo ikke at gå rundt med brugbare papirer, skrevne passersedler — intet af den slags. Alle oplysninger måtte ligeledes læres udenad og opbevares i mit hoved. Hvis jeg var blevet fanget med nedskrevet materiale, forstår De, var det ikke alene gået ud over mig, men over uskyldige mennesker i undergrunden.'

De sad et øjeblik og grundede over denne farefulde tilværelse.

Tøvende spurgte Cherry: 'Må jeg få at vide, hvordan De vidste, hvilke mennesker der var medlemmer af modstandsbevægelsen?'

Mark lo lidt. 'Eftersom vi har skiftet metode, kan jeg godt fortælle Dem det. Først og fremmest er der ingen af undergrundsfolkene, som kender mere end et par medlemmer. Hvis en af dem bliver fanget, kan han eller hun derfor ikke tortureres til at røbe så forfærdelig meget. I de sidste måneder arbejdede jeg sammen med to mænd og en kvinde. Belgiere. Ganske almindelige mennesker som De og jeg, som elskede deres land og ville jage tyskerne ud af det. Vi måtte have en slags signal, som tyskerne ikke ville fatte mistanke til. Derfor blev vi enige om at fløjte eller synge en gammel, tysk sang, og det kunne vi gøre lige for næsen af fjenden.'

'Den sang, Muriel sang for mig? Röslein?'

'Ja. Det var måske uforsigtigt af mig at synge den for hende, men den — den betød så meget for mig.'

'Den betød jo simpelt hen livet for dig,' sagde mrs. Eldridge.

'Og sølvmedaljonen med rosen?' spurgte Cherry.

Mark Graingers ansigt formørkedes. Det var, som om han befandt sig i et andet land, under andre forhold. 'Den medaljon har sin andel i, at jeg er i live. Jeg fik den af min kvindelige medarbejder derovre — dels som en tilføjelse til det aftalte signal, således at jeg kunne identificere mig i et nyt område af Belgien, hvortil jeg skulle rejse, og dels som lykkeamulet. Jeg kom godt nok til det nye sted, men dér blev jeg taget af tyskerne. Og fordi jeg var i besiddelse af denne mønt, der var stemplet Berlin — og da den er et gammelt og typisk tysk skoletrofæ — kunne jeg påstå, at jeg havde gået i skole i Tyskland, og derpå lod de mig gå. Den viste sig virkelig at være en lykkeamulet.'

'Og så gav De Muriel den,' sagde Cherry sagte.

Mark Grainger rynkede panden. Han talte lige ind i ilden. 'Den havde reddet mig. Jeg havde en slags fornemmelse af, at den måske også kunne redde hende fra raketbomberne. Og desuden — hvis jeg aldrig var kommet tilbage, ville jeg gerne have, at Muriel skulle eje en erindring om sin fader. Jeg ønskede, at hun skulle have et bevis for, hvad jeg udrettede, selv om hun måske aldrig kom til at forstå det.'

'Det skal hun nok komme til en skønne dag,' sagde mrs. Eldridge med halvkvalt stemme. 'Så skal hun få at vide, at hendes far ikke var spion, men en af de tapreste blandt landsmænd!'

Mark smilede skævt. 'Men indtil den dag må jeg finde mig i, at mit navn bliver sværtet. Muriel vil stadig høre. ondt om mig. Hun må simpelt hen blive ved at stole på sin far.'

Cherry lænede sig frem. 'Det tror jeg også, hun vil.'

De smilede til hinanden.

Ivrigt vedblev Cherry: 'Kunne vi ikke gå op og hente hende og fortælle hende lidt af alt dette — bare en ganske lille smule — for at lette hendes bekymringer, og Deres med?'

Mark Grainger rejste sig. 'Jo, jo! De har ret. Nu skal jeg hente hende.'

Han kom tilbage med det søvnige barn ved hånden. Hun blussede af søvn og smilede til Cherry. Mark satte sig og tog hende på skødet.

'Fortæl De hende det, miss Cherry. Det er Dem, der har opretholdt hendes tro på mig hidtil.'

Cherry tog Muriels små varme hænder mellem sine.

'Kan du holde på en meget, meget stor hemmelighed? Det gælder din fars sikkerhed.'

Muriel nikkede med store øjne.

'Godt. Her er så hemmeligheden. Lige meget, hvad alle andre siger om din far, så ved din mormor og jeg og du selv — at det ikke er sandt! Men vi må ikke sige noget om det endnu. Men når krigen er forbi, skal alle menesker have at vide, at Muriels far er en virkelig helt!'

Muriel glippede søvnigt med øjnene. 'Jeg har altid godt vidst, han var en helt. Men du mener altså, at når mr. Heath siger, min far er — sådan en grim én, og når Tony og Meg siger, han er spion — så er det slet ikke sandt?'

Med eftertryk sagde hendes mormor: 'Det er ganske bestemt ikke sandt!' Men hurtigt tilføjede hun: 'Vi er bare nødt til at lade, som om vi ikke ved noget om det.'

Muriel trak vejret i et dybt suk. 'Åh, jeg er så glad. Jeg har aldrig troet alle de grimme ting om dig, far, men somme tider blev både Lilly og jeg kede af det. Det behøver vi ikke mere nu, vel? Vi skal bare lade som ingenting, ikke også?'

Hun smilede og klamrede sig til faderens hånd, da han førte hende tilbage til sengen. Da Mark Grainger kom tilbage, satte de sig til at sludre en stund endnu. Cherry spurgte ham, hvorfor han havde valgt dette meget farlige arbejde.

'Hvorfor valgte De at blive flyvende sygeplejerske?' spurgte han til gengæld med en latter. 'Det er heller ikke ligefrem ufarligt.'

Cherry smilede. 'Åh jeg ved det såmænd ikke. Det er længe siden, jeg har tænkt over, at der var noget valg, Det mærkes, som om man var blevet udvalgt til det.'

'Sådan har jeg det også.'

'Jeg har aldrig oplevet noget så tilfredsstillende som at hjælpe de arme, sårede soldater ude ved fronten.'

Mark nikkede. Eller hjælpe tapre, forfulgte folk med at kæmpe for deres frihed.'

Mrs. Eldridge smilede nu rigtigt for første gang denne stilfærdigt begivenhedsrige aften. 'Det lader til, at I er to alen af et stykke,' sagde hun.

Cherry rejste sig for at gå. Mark Grainger tilbød at følge hende ned til High Street, men hun afslog det, fordi han stadig var ret medtaget. De tog afsked, og endpu en gang blev Cherry overøst med taksigelser.

'Kom tilbage til England engang, når vi har jaget tyskerne helt hjem,' råbte de efter hende, da hun gik ned ad havegangen. 'Så skal vi gøre gengæld.'

Cherry vinkede og lukkede lågen efter sig. Hun så sig tilbage, og det skulle også blive sidste gang, hun betragtede dette fortryllende, lille hvide hus.

Tiende kapitel

Ny ordre

'Op med jer! Vågn så op!' Leende løb Ann rundt og ruskede i dem. 'Se at komme op med det samme!'

Pigerne i gruppe tre væltede sig dødtrætte ud af sengene. I det lange, uldne soldaterundertøj, de brugte som pyjamas i disse kolde vintermåneder, var de et syn for guder.

'Klokken er da ikke seks endnu,' jamrede Cherry.

Gwen sad op med lukkede øjne. 'Ann, hvor kan du gøre dette imod mig?'

Ann var lysvågen og fuldt påklædt; hun rev tæppet af Aggie. 'Op med jer! Jack er kommet for en halv time siden! Og han har allerede fået tilladelsen, og vi skal giftes i dag! Op med jer og hjælp bruden!'

'Hurra for dig!' råbte Cherry. 'Kærligheden længe leve!' Hun fløj op af sengen og greb de andre piger i hænderne. De dansede rundt om Ann og sang: 'Annie skal giftes, Annie skal giftes …'

Ann slog fortvivlet ud med armene mod de fem dansende skikkelser i lange, alt for lange underbukser.

'Kom nu til jer selv, I skøre sjæle, og hjælp mig i stedet for! Jeg har ingen brudekjole — vi har ingen steder at bo efter brylluppet — ingen ring — der er ikke noget traktement …' En tanke slog pludselig ned i Ann. 'Og der er ikke engang inviteret gæster endnu! Der er overhovedet ingen, der ved, at jeg skal giftes!'

Fra værelserne ved siden af hørtes halvkvalte udråb.

'Jo, vi ved det! Tror I, vi er døve? Til lykke!'

'I laver tilstrækkeligt spektakel til at vække de døde. Men til lykke alligevel!'

'Bliver vi inviteret med til brylluppet?'

Oprømt og rødmende råbte Ann tilbage med en højst uvant mangel på værdighed: 'Selvfølgelig bliver I inviteret. Allesammen!! Det er nu i eftermiddag.'

De fem troldevæsener i lange underbukser begyndte atter at danse syngende og skrålende rundt om bruden. Andre søvnige sygeplejersker kom styrtende til. Det var det rene kaos, som var brudt løs i barakken.

Cherrys egne hemmelige bekymringer om den vanskelige situation, hun havde bragt sig i, druknede totalt i den vanvittige travlhed under forberedelserne til brylluppet. Først lagde de Ann i seng, for at hun skulle hvile. Så drog de af sted for at opsøge brudgommen — den generte Jack Powell, der var lige så stilfærdig og havde lige så blå øjne som Ann. Han havde dog klogeligt sørget for at bringe sig af vejen for disse vilde kvindemennesker og var gået hen til feltpræsten for at bede ham tage sig af vielsen. Cherry lagde et lille brev til ham i hans værelse, underskrevet af alle kammeraterne — med den vittige indledning:

'En hilsen til gommen —
for snart falder dommen …'

Næste opgave var at skaffe en kjole til Ann. De holdt i hast en rådslagning. 'Hvidt hvidt — hvor pokker får vi noget hvidt fra?' grundede Gwen.

'Lagener,' indskød den lille Maggie. 'Jeg så et flot et forleden i linnedskabet på hospitalet. Det havde et rigtigt silkeskær, for det var splinternyt.'

Cherry så på Aggie og Elsie. 'Nå, I modeskabere? Hvis jeg nu kan fravriste hospitalet et lagen, kan I så skære det til og sy det om til en brudekjole?'

Aggie gav sig til at rulle ærmerne op. 'Se bare at komme i gang, Ames!'

Elsie var allerede ved at forberede sig. 'Hvis det er af normalstørrelse, kan der oven i købet blive til et slæb. Og slør — mine venner, et slør — vi har ikke andet end myggenettene …'

'Tag et af dem, læg det dobbelt og gør det stift, svarede Gwen. 'Og så sætter vi en blomsterkrans over det.'

'Og buketten!' råbte de i kor. 'Det skulle gerne være hvide blomster.'

'Dem skal jeg skaffe,' lovede Gwen. 'Jeg får dem nok på sygestuerne.' Hun anlagde sit allermest dydige udtryk, hvilket var et sikkert tegn på, at hun var på gale veje, og forsvandt i retning af hospitalet.

'Ann skal blive så fin, som kom hun direkte fra en modeforretning i Paris,' svor Aggie Gray. 'Kom Elsie.' De drog af sted for at begynde med sløret.

'Maden,' sagde Cherry til lille Maggie. 'Det bliver nok dig og mig, der må ordne det problem.'

'Ja, noget at spise til bryllupsgæsterne,' gentog Maggie bekymret. 'Og kapellet skal pyntes. Med hvad?'

'Grangrene?' foreslog Cherry ubestemt. 'Og så — så må vi have hende damefrisørinden fra gruppe tre til at ordne Anns hår og negle.'

'Hun plejer at tage betaling i chokolade. Med nødder. Har du noget af det?'

Da de fik fat i den forhenværende damefrisørinde, afslog hun glædestrålende at tage mod nogen betaling, selv i form af chokolade med nødder, men styrtede straks af sted for at gøre bruden smuk. Cherry og Maggie skyndte sig hen til messeofficeren.

'Hvad tror I, der er at få her i England?' sagde han. 'Det samme, I har fået i de sidste uger. Salt fårekød.'

'Fårekød er bedre end ingenting,' sagde Cherry, efter at de havde beklaget sig en smule. 'Kan vi mon få et par gode sandwiches først og en god salat til kødet? Og kaffe bagefter?'

'I kan være ganske rolige,' lovede messeofficeren. 'Jeg skal sørge for, det får bliver lavet til, så dets egen mor ikke kunne kende det igen. Og jeg skal nok få bagt en bryllupskage. Vi holder festen i officersmessen. Men det kan godt være, der ikke bliver nogen videre frokost til flyverne og sygeplejerskerne i dag.'

De takkede ham varmt og fløj af sted for at tigge det nye lagen, der var så blankt som silke. I løbet af nulkommafem var de to piger tilbage i barakken med deres bytte, og derefter løb de hen i kapellet for at se, hvad der kunne gøres. Glædeligt overraskede fandt de, at pigerne fra gruppe ét allerede var i gang med at gøre det lille kirkerum festligt ved hjælp af guirlander af mørkegrønne, blanke rhododendronblade. De havde endog presset deres flyvere til at danne æresvagt.

'Ih,' sagde Cherry overvældet. 'Selv om det er i hæren, skal Annie altså alligevel få et rigtigt kirkebryllup! Men hvem skal føre hende op?'

'Det skal jeg!' sagde major Thorne. Den lille tykke stabslæge stod smilende lige bag hende. 'Og jeg har fået et par ringe til låns af to af mine gifte kolleger.'

'Ja,' indskød kaptajn Betty Ryan ophidset, 'og jeg kan spille bryllupsmarchen på orglet. Og Anns sygebærer kan synge solo. Og jeg har da også sendt en notits til hærens aviser!'

Desuden blev det oplyst, at flere af de højtstående officerer havde ydet deres bidrag til den gode sag. Jack og Ann skulle have et døgns orlov som en lille bryllupsferie, hvad enten der kom luftangreb, nye slag eller hvad som helst. Brigadegeneralen, basens kommandant, ville rykke ud af sin villa i fireogtyve timer og låne den til de nygifte. Generalens adjudant, en major, ville ikke stå tilbage; han havde afsendt en ordonnans med ordre til at opspore lækre sager, vin og blomster til en lille bryllupsmiddag for to.

Pludselig kom Cherry i tanker om Muriel. Deres mascot skulle med! I en fart fik hun ringet til mrs. Jaynes. Jo, den venlige naboerske skulle nok komme over med den lille pige i eftermiddag, pyntet i den fineste stads.

I sidste øjeblik blev der en hidsig jagt efter de traditionelle ting, 'noget nyt, noget gammelt, noget lånt, noget blåt.' Anns egne sko, et par nye strømper af Cherrys, Gwens kamme fra julen samt et par blå strømpebånd gav løsningen på det problem. —

Cherry havde næsten mistet pusten, da det blev hen imod middag, men så kom hun i tanker om noget andet. De mandlige festdeltagere måtte gøres præsentable, tænkte hun med en lille latter. Hun kendte alt for godt sin bror Charlies-genstridighed, når det gjaldt om at klæde sig pænt på — hun vidste, hvor tilbøjelig Bunce var til at glemme at rede håret. Også Wade kunne trænge til en lille påmindelse i ny og næ. Cherry vandrede af sted til sygebærernes barak og fik sendt bud efter Bunce.

'Halløj, miss Cherry!' grinede den lange, leddeløse fyr muntert til hende. 'Det var vel nok dejligt for miss Ann! Vi skal nok komme og råbe højt hurra allesammen!'

'Ja, Bunce,' sagde Cherry strengt, 'men husk at rede håret, skrubbe ansigtet og lægge tyggegummiet væk!'

'Ha, De skal ikke tro, jeg er bange for Dem! Men jeg skal nu nok gøre mig rigtig køn.'

Cherry gik over på den anden side af flyvepladsen og kastede småsten på Wades vindue i piloternes kvarter. Da han stak hovedet ud, gentog hun sine formaninger.

Wade så såret på hende. 'Ved du, hvad jeg er ved at gøre i dette øjeblik? Jeg er ved at presse min bedste uniorm, din lille tyran! Kan jeg ellers hjælpe med noget?'

'Nej tak. Farvel så længe.'

'Hov — vent lidt,' råbte han. 'Jeg har nyheder!' Han smækkede vinduet og kom farende ud, tog hende under armen og gik sammen med hende hen ad stien.

'Cherry, min forflytning er i orden! Og den bombemaskine jeg skal have — en splinterny B-17, en rigtig godte — den står på pladsen nu, og de er ved at male dit billede på den. I dette øjeblik!'

Cherry snappede efter vejret. Hun var helt rørt. 'Det er vel nok en kompliment, Wade. Jeg er ærlig talt glad på dine vegne over, at du får det, som du havde ønsket det.'

'Nu bliver der ikke mere vrøvl med mig,' sagde Wade grinende. 'Nu bliver jeg fri for denne uvirksomhed.'

'Uvirksomhed!' udbrød Cherry. 'Er det virkelig sådan du ser på det, vi har foretaget os? Wade, jeg finder aldrig ud af dig.'

Wade rynkede panden. 'Åh,' brast det ud af ham, 'det havde jeg ellers håbet. Ved du hvad, Cherry, jeg holder virkelig meget af dig. Og jeg har hørt noget om, at sygeplejersker bliver de bedste hustruer og mødre.'

Cherry skælvede lidt, men vandrede roligt videre ved siden af ham. 'Åh, det er bare Anns bryllup, der gør dig romantisk.'

'Nej, det er alvor. Det lyder ikke sådan, fordi jeg må skynde mig at få det sagt. Vi er i tjenesten, og der er ikke megen tid til noget.'

'Ja, kære Wade, det er netop det: vi er i tjenesten. Og når man er i uniform, tror man straks, man er forelsket bare man mærker en smule hjemve. Vi må ikke gå hen og blive forelsket i hinanden. Ikke mens vi er i hæren. For nu bliver du snart forflyttet, og jeg bliver måske også forflyttet hvis — nå, ligemeget med det — men vi bliver skilt fra hinanden, og det bliver meget værre, hvis vi er forelsket.'

Wade gik videre med lange skridt og bøjet hoved. 'Ja, du har nok ret i, at kærlighed og krig står skidt til hinanden. Lad os hellere glemme det foreløbig. Det var måske lidt forhastet af mig.'

'Og desuden, kaptajn, ved jeg udmærket godt, at dit hjerte ikke tilhører mig, men den B-17!'

Cherry så ærligt på den høje, senede unge mand med det solbrune ansigt. Det havde været en dejlig tid, hun havde haft sammen med Wade Cooper. Bag den forrygende tapperhed og det overmodige humør var han i virkeligheden rørende sød og blid, et ganske ligefremt menneske.

'Wade,' sagde Cherry, 'nu da vi skal drage hver til sit, må jeg stille dig et meget, meget alvorligt spørgsmål? Er det sandt, at du har fløjet både i Kina og Rusland og alle de andre steder, du sagde? Eller var det bare for at trøste de sårede? Sig mig sandheden!'

'Selvfølgelig var det sandt! Er der noget særlig mærkeligt ved det? Fortæl du nu hellere mig noget — om Mark Grainger.'

Cherry opklarede hele misforståelsen for ham — dog uden at nævne, at hendes egen situation stadig var uvis.

'Så er det hele altså i orden? Det var godt.' Wade begyndte at fløjte. Cherry forstod, at han var glad.

De gik til frokost. Det var et improviseret måltid, men det var der ingen, som tog sig af. De var allesammen alt for optaget af Anns bryllup. Der var kun to timer igen. Midt i den muntre forvirring kom Gwen masende hen til Cherry med en stor pakke og en besked.

'Cherry! Stabslægen bad mig sige, at bridgadegeneralen vil tale med dig straks efter vielsen!'

Hun stak pakken i favnen på Cherry. Cherry stod som forstenet. Nu kom altså afgørelsen — og så i dette øjeblik!

'Skal du ikke åbne den?' Pigerne trængtes om hende.

Det var fra Charlie — en pragtfuld blomstret silkekjole, himlen måtte vide, hvor han havde fået fat i den. Der lå et kort brev i. 'En lidt forsinket fødselsdagsgave,' læste hun, 'til lykke!' Cherry blev straks i bedre humør.

Netop i dette øjeblik ankom Muriel sammen med mrs. Jaynes. Barnet virkede så glad og ubekymret, så sød og net i sin lyserøde kjole som en dukke, at Cherrys hjerte snørede sig sammen.

'Skal jeg giftes?' spurgte Muriel.

'Ikke i dag, min egen,' forklarede Cherry. 'Du skal hjælpe Ann med at blive gift.'

'Jeg vil hellere hjælpe dig.'

'Jamen, så kan du hjælpe mig med at blive klædt på i min fineste uniform.'

Anns bryllup forløb på den smukkeste og værdigste vis. Gæsterne blev bragt til sæde i den pyntede kirke, og alle var iført deres bedste militære galla. Orglet spillede og fyldte kapellet med musik. Jack stod og ventede sammen med præsten oppe ved alteret.

Så kom Ann langsomt ned ad midtergangen ved majorens arm. Alle vendte sig om. Cherry fik tårer i øjnene. Hun havde aldrig set Ann så smuk og så bevæget som nu da hun, i lang hvid kjole med slæb, langsomt kom vandrende hen imod Jack, De havde ventet på hinanden i næsten tre år.

Præsten begyndte med lav stemme at fremsige vielsesritualet. Så fulgte spørgsmålene til brudefolkene, det unge pars sagte svar og derpå erklæringen om, at de var for rette ægtefolk at regne. Ann lå i Jacks arme, og det var ovre! Alle lo og snakkede og strømmede ud fra kirkestolene for at ønske dem til lykke.

De fulgte det lykkelige brudepar ud af kirken og travede i flok og følge over til festen i officersmessen. Cherry gik lige bag Ann og holdt slæbet, da hun pludselig kom i tanker om, at det var nu, hun skulle træffe brigadegeneralen! Nu! Hun følte sig næsten dårlig. Alligevel fulgtes hun glad og munter med de andre ind i messen, men regnede med at kunne slippe ubemærket bort. Brigadegeneralen var selv kommet for at gratulere den nybagte mrs. Powell og hendes mand. Det var en stor ære, at denne betydningsfulde, travle mand personlig kom til stede. Og da han sagde, at han var meget glad for at være med til dette første bryllup på hans base, lød det også, som om han mente det.

Ja, det lod til, at denne ældre, militæriske herre morede sig strålende mellem alle de unge gæster. Og da han ikke gjorde mine til at gå igen, var Cherry ikke helt klar over, hvornår hun skulle melde sig på hans kontor. Til slut gik hun med nølende skridt hen til major Thorne og kaptajn Betty Ryan for at spørge dem. Før eller senere måtte det jo komme.

Major Thorne havde et glimt i øjet. 'Generalen skal nok få snakket med Dem. Bliv De nu bare og mor Dem her. Men kaptajn Ryan har vist også en ordre til Dem.'

Til Cherrys forbavselse så oversygeplejersken helt bedrøs vet ud. Hun måtte rømme sig flere gange, før hun kunne begynde at sige, hvad hun ville. Endelig kom det:

'Løjtnant Ames. Jeg er frygteligt ked af det, jeg nu skal sige til Dem. De har været en god sygeplejerske i styrken. Jeg er meget ked af at miste Dem.'

'Jeg havde ventet det,' svarede Cherry. Hendes hjerte var tungt. Det var en trist afslutning!

'Nå, men så er det heller ikke så svært at meddele Dem det.' Oversygeplejersken så lettet ud. 'I alt fald kan De være stolt af det arbejde, De allerede har udført. De har fløjet næsten hver eneste dag, bortset fra hvileperioderne. De har fløjet til fronten seks gange, og det er ikke så lidt.'

'Åh, kaptajn Ryan, De skal såmænd ikke prøve på at mildne slaget. Jeg ved godt, at jeg er i unåde for at have brudt reglementet.'

'I unåde? Hvad er det, De taler om? spurgte kaptajn Ryan smilende.

'Brudt hvilket reglement?' spurgte major Thorne.

Cherry fortalte dem, hvordan hun havde taget en civilist uden papirer om bord i maskinen ved fronten og fløjet ham til England.

'Åh,' sagde majoren tørt. 'Det skal De nok få mere at høre om af generalen.'

'Det er jo netop det, jeg er bange for, sir,' sagde Cherry.

'Må jeg så lige have lov til at tale ud,' fortsatte kaptajn Ryan rask. 'Som jeg sagde, De har haft tilstrækkeligt med flyvninger for en stund, selv om De havde været i den bedste fysiske form. Men hospitalsundersøgelsen …' Hun rystede på hovedet. 'Er De klar over, at Deres ryg er farligt medtaget, og at De viser tegn på almindelig overanstrengelse? Ja, desværre er jeg nødt til at beordre Dem hjem.'

'Åh nej,' jamrede Cherry. 'Det vil jeg så nødig!'

'Tja,' sagde major Thorne blidt, 'ordren lyder på, at De skal rejse hjem og indhente den forsømte søvn.'

Cherry var dybt nedslået.

'Men måske kan det trøste Dem,' vedblev kaptajn Ryan, 'at De skal flyve hjem med en last sårede, som De skal passe undervejs. Er det ikke spændende? Fra Prestwick til New Foundland og så til New York. De er i New York i overmorgen!'

Cherry udstødte et svagt hyl. 'Jamen — jamen, hvornår skal jeg da af sted til Prestwick?'

'I morgen ved daggry.'

'Men klokken er jo fem om eftermiddagen nu! Åh, major Thorne, kaptajn Ryan, jeg vil så gerne blive ved at være sygeplejerske i flyvevåbnet,' bønfaldt Cherry. 'Jeg har min uddannelse, jeg har erfaringen …'

'Men De er udslidt,' fastholdt major Thorne. 'De skal ikke være så ked af det, løjtnant Ames. Der er såmænd ikke mange unge kvinder, der i det lange løb kan holde til de strabadser, en flyvende sygeplejerske bliver udsat for. Det var et uheld for Dem, at De kom til skade med ryggen.'

'Javel, sir — men — men kan jeg heller ikke blive ved at arbejde som sygeplejerske i militæret?'

'Vist kan De det. Men der bliver ikke mere arbejde i kampzonerne for Deres vedkommende. Det vil sige, at De bliver overført til tjeneste indenfor De forenede Staters grænser. I lejrene eller i hospitalerne for rekonvalescenter eller sårede …'

'Jeg er glad for, at jeg kan blive ved med at hjælpe de sårede soldater, sir.'

'Det er jo udmærket så. Der er også hårdt brug for Dem hjemme.'

'Og sig mig,' spurgte kaptajn Ryan drillende, 'er De ikke også, allerinderst inde, en lille bitte smule glad over, at De skal være hjemme igen?'

Da Cherry havde siddet og tænkt lidt over det i et hjørne troede hun nok, at hun var lidt glad over det. Bryllupsfesten fortsatte muntert rundt om hende, mens hun sad og tyggede på nyheden. Hjem! Det betød, at hun skulle se hele familien i Hilton igen inden længe. Så kunne hun gå med den kjole, Charlie havde sendt hende — måske skulle hun endog træffe sin kære broder. Nu var han altså familiens eneste flyver. Hendes mor ville føle sig meget beroliget. Og Pjevs og doktor Joe! Dem måtte hun ikke glemme. Nu kunne hun få fortalt doktor Joe ligeud, hvad det var for bekymringer mrs. Eldridge havde haft, og at alle mysterier var løst. Og hjemme på et amerikansk hospital kom hun måske til at passe nogle af de samme soldater, hun havde været med til at redde væk fra fronten.

'Hvorfor sidder du helt alene her i et hjørne?'

'Og ser så trist ud?'

Gwen og Wade stod foran hende.

Cherry sukkede og så på dem. 'Jeg har fået min hjems sendelsesordre.'

'Hvad! Det tror jeg slet ikke på.'

'Og du har ikke fået døbt min maskine endnu!'

'Gruppe tre!' Gwen tilkaldte hele deres lille gruppe. Aggie og Elsie og Maggie kom farende til, og bruden også. 'Cherry skal rejse hjem!' meddelte Gwen.

De. blev målløse, og så begyndte de at snakke i munden på hinanden. Cherry smilede sørgmodigt til dem — de havde haft sådan et enestående venskab. Der var alt for meget med at sige farvel, når man var i hæren. Bunce stod ved siden af hende, alt for bevæget til at få sagt noget. Wade talte heller ikke, han stod bare og knugede hendes hånd.

'Man skulle tro, jeg lå for døden,' fnisede Cherry. 'Jeg skal jo bare hjem. Vi mødes igen allesammen.'

Pludselig råbte brigadegeneralens adjudant: 'Hør efter!Alle ret!'

Der blev dødsstille i lokalet, og alle rettede sig op.

'Løjtnant Cherry Ames, træd frem!'

Som i en døs gik Cherry frem mod generalen og gjorde honnør. Så stod hun bare og ventede.

Generalen tog et stykke papir, som adjudanten rakte ham. Han så lige på Cherry og læste derpå til hendes uendelige forbløffelse følgende:

'Som påskønnelse af Deres fremragende indsats under ambulanceflyvning ved fronten tildeler jeg Dem, løjtnant Cherry Ames, luftvåbnets fortjenstmedalje. Deres professionelle dygtighed, tapperhed og pligtopfyldenhed tjener Dem til megen ære.'

Og dermed fæstnede brigadegeneralen medaljen i Cherrys jakkeopslag. Han smilede stolt til hende. Cherry smilede igen, umådelig lykkelig og lettet. En udmærkelse! Fortjenstmedaljen for flyvere! Hun skulle komme hjem i triumf.

Hun var så glad og lamslået, at hun knap nok hørte kammeraternes bifald og lykønskninger. Ann og Gwen kyssede hende. Hun trykkede dem begge ind til sig et kort øjeblik. Så gav Bunce sig til at pumpe op og ned med hendes hånd — og Muriel plagede hende om også at få en medalje og tilbød at forære hende Lilly til at tage med hjem — indtil Wade jog hele forsamlingen med ud på flyvepladsen for at se hans nye bombemaskine blive kørt frem.

Mekanikerne rullede den mægtige bombemaskine ud af hangaren. Malet på skroget i klare, stærke farver sås et portræt af Cherry. Og hendes navn stod derunder med store røde bogstaver! Strålende af glæde knuste Cherry en flaske sodavand på et af de forreste maskingeværer og udtalte højtideligt:

'Jeg døber dig Cherry — og se til, at du bringer gutterne sikkert hjem igen!'

Midt under den almindelige lystighed smuttede Cherry bort fra Ann og Gwen, fra lille Muriel, som holdt Wades hånd på den ene side og Bunces på den anden. Helt alene vandrede hun af sted i det tiltagende tusmørke. Larmen fra bombemaskinerne drønede løs over hovedet på hende. Nu skulle hun ikke mere høre spektaklet fra basen; hun måtte sige farvel til de dejlige træer og det gamle, seje England; det var slut med tedrikningen foran kaminen hos mrs. Eldridge. Det var forbi med denne omflakkende, farlige og spændende tilværelse. For sidste gang var hun fløjet over England, liggende på maven ved det lave vindue, mens hun så maskinens skygge fra månelyset glide hen over bakkerne under den.

Hvor havde hun været lykkelig her, sammen med kammerater som Wade og Bunce! Hvor havde det været et dybt tilfredsstillende arbejde at hente de sårede mænd hjem til sikkerhed og omsorg. Hvor havde hun haft mange spændende oplevelser i dette herlige land!

Cherry vendte sig mod vest, hvor solen var ved at gå ned, og hvor hendes hjemland lå. Foran en vedbenddækket murstensbygning var det amerikanske flag ved at glide ned ad stangen. Cherry så på flaget og tænkte:

'Hjem! Jeg skal rejse hjem! Jeg går jo ikke ud af hæren. Jeg skal bare begynde forfra — hjemme!'

Om Cherry Ames på vingerne

Cherry Ames er kommet til London, hvor hun skal gennemføre et seks ugers kursus, så hun kan blive sygeplejerske på en af de flyvende ambulancer, som kommer tilskadekomne amerikanske soldater til undsætning i verdens brandpunkter. I London møder Cherry Ames sin barndomsmentor, dr. Joe Fortune, der beder hende om hjælp. Han er blevet kontaktet af en bedstemor, der efter sin datters død passer på hendes børn sammen med børnenes far. Men bedstemoren synes, der er noget mærkeligt ved svigersønnens opførsel, og dr. Joe Fortune beder Cherry Ames undersøgende sagen så diskret som muligt. Det bliver en usædvanligt spændende opgave for den unge sygeplejerske, der præsterer at opklare et usædvanligt mysterium.

Den amerikanske forfatter Helen Wells (1910-1986) er bedst kendt som skaberen af Cherry Ames -bøgerne, som handler om en ung amerikansk sygeplejerskes spændende oplevelser først som sygeplejeelev og senere som sygeplejerske over hele verden. Helen Wells står også bag de første fire bøger om Vicki Barr.

Table of Contents

- Titel
- Kolofon
- Første kapitel: Uddannelse i luften
- Andet kapitel: Et sted i England
- Tredie kapitel: Mysteriet om Mark Grainger
- Fjerde kapitel: »Tante« Cherry
- Femte kapitel: Første gang ved fronten
- Sjette kapitel: Johnnys bedrift
- Syvende kapitel: Jul på flyvepladsen
- Ottende kapitel: I ilden
- Niende kapitel: Forklaring på mysteriet
- Tiende kapitel: Ny ordre
- Om Cherry Ames på vingerne