Date: 1904-01-02 05:00:00+00:00
Keywords: Fiction; Classics; Literature; Novels; Adventure; Historical Fiction; 20th Century; British Literature; English Literature; Literary Fiction
Description: A gripping tale of capitalist exploitation and rebellion, set amid the mist-shrouded mountains of a fictional South American republic, employs flashbacks and glimpses of the future to depict the lure of silver and its effects on men. Conrad's deep moral consciousness and masterful narrative technique are at their best in this, one of his greatest works.

'Så sort en himmel
ej klarer uden storm …'

shakespeare

Joseph Conrad

Nostromo

Oversat af Mogens Boisen

Lindhardt og Ringhof

Nostromo
er oversat fra engelsk af Mogens Boisen efter

Nostromo

Copyright © 1904, 2016 Joseph Conrad og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711519189

1. e-bogsudgave, 2016

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forfatterens kommentar

'Nostromo' er den mest omhyggeligt gennemtænkte af de lange romaner, der tilhører perioden efter udgivelsen af novellesamlingen 'Typhoon'.

Det er ikke min hensigt at påstå, at jeg dengang blev mig nogen forestående forandring i mit sjæleliv og i min indstilling over for mit forfatterskabs opgaver bevidst. Og måske skete der aldrig nogen forandring, undtagen i dette hemmelighedsfulde og udenforstående, der intet har at gøre med kunstens teorier: en dunkel ændring i inspirationens natur, et fænomen, som jeg ikke på nogen måde kan gøres ansvarlig for. Hvad der derimod virkelig voldte mig en del bekymring var, at jeg efter at have skrevet den sidste novelle i 'Typhoon' til ende syntes, at der uvist af hvilken grund ikke var mere i verden at skrive om.

Denne så besynderligt negative, men foruroligende stemning varede i nogen tid, men – som det har været tilfældet med mange af mine større arbejder – det første varsel om 'Nostromo' kom da til mig i form af en vandreanekdote, der var totalt blottet for værdifulde enkeltheder.

Jeg havde i virkeligheden hørt historien allerede i 1875 eller 76, da jeg var meget ung. Det var i Vestindien eller rettere sagt i Den mexicanske Golf, for mine kontakter med landjorden var korte, få og flygtige, og jeg hørte historien om en person, der, hævdede man, ene mand skulle have stjålet en hel lægter fuld af sølv på Tierra Firme kysten under de urolige forhold i forbindelse med en revolution.

Tilsyneladende var dette noget af en bedrift. Men jeg hørte ingen detaljer, og da jeg ikke nærede nogen særlig interesse for forbrydelse qua forbrydelse, var det ikke sandsynligt, at jeg skulle hæfte mig nærmere ved historien, som jeg da også glemte til seks- eller syvogtyve år senere, da jeg genså den selvsamme sag i en laset bog, jeg fandt i bogkassen uden for en antikvarboghandlers butik. Det var en amerikansk sømands livshistorie, skrevet af ham selv med bistand af en journalist. I sit omflakkende liv havde denne amerikanske sømand i nogle måneder arbejdet om bord på en skonnert, hvis chef og ejer var den tyv, jeg havde hørt om i mine meget unge dage. Jeg var ikke i tvivl om dette, da der næppe kunne være forøvet to bedrifter af denne meget specielle slags i samme del af verden og begge forbundet med en sydamerikansk revolution.

Det var virkelig lykkedes manden at stjæle en lægter med sølv, og dette kunne han tilsyneladende kun have gjort, fordi hans arbejdsgivere havde tillid til ham; disse må have haft meget ringe menneskekundskab. I sømandens version skildres han som en vaskeægte slyngel, en lille svindler, stupid og brutal, vranten og ubetydelig og alt i alt komplet uværdig til den storhed, denne chance bød ham. Det, der var interessant, var, at han åbenlyst pralede af det.

Han plejede at sige: 'Folk tror, at jeg tjener en masse penge på skonnerten her. Men det er ingenting. Det betyder ikke noget for mig. Af og til går jeg i al stilfærdighed hen og henter en sølvbarre. Jeg må jo blive rig langsomt – hvis De forstår, hvad jeg mener.'

Der var en anden ejendommelighed ved manden. En gang under et skænderi truede sømanden ham: 'Hvad skulle forhindre mig i at fortælle i land, hvad De har sagt til mig om dette sølv?'

Den kyniske bandit blev ikke i ringeste måde forskrækket. Han lo endda. 'Din idiot, hvis du vover at snakke sådan om mig i land, får du en kniv i ryggen. Hver eneste mand, kvinde og barn i denne havn er min ven. Og hvem kan bevise, at lægteren ikke sank? Jeg har ikke vist dig, hvor sølvet er skjult, vel? Følgelig véd du ingenting. Og hvad nu, hvis det hele er løgn? Hvad?'

Det endte med, at sømanden, der væmmedes over den uforbederlige tyveknægts lumpenhed, deserterede fra skonnerten. Hele episoden fylder cirka tre sider i hans selvbiografi. Det er ikke noget at tale om, men da jeg læste dem, fremkaldte den ejendommelig bekræftelse på nogle henkastede ord, jeg havde hørt i min tidlige ungdom, minder om denne fjerne tid, da alt var så frisk, så forbavsende, så eventyrligt, så interessant: stumper af fremmede kyster under stjernerne, skygger af bjerge i solskinnet, menneskers lidenskaber i halvmørket, halvt glemt sladder, ansigter, som er blevet utydelige … Måske, måske var der alligevel noget i verden at skrive om. Til at begynde med så jeg dog intet i selve historien. En slyngel stjæler et stort parti af en værdifuld artikel – sådan siger folk. Det er enten sandt eller løgn, men det har i hvert fald ingen værdi i sig selv. Jeg følte mig ikke fristet til at opfinde en detaljeret historie om røveriet, da mine evner ikke går i denne retning og jeg derfor ikke anså noget sådant for at være umagen værd. Først da det begyndte at gå op for mig, at den, der havde stjålet skatten, ikke nødvendigvis behøvede at være en forhærdet forbryder, at han endda kunne være en personlighed, en skuespiller og måske et offer i en revolutions vekslende scener – først da begyndte jeg at ane et tusmørkelandskab, der senere skulle udvikle sig til provinsen Sulaco med dens høje, skyggeagtige Sierra og dens tågesvøbte Campo som stumme vidner om begivenheder, der udstrømmede fra mennesker – mennesker, der var kortsynede i både godt og ondt.

Således er, sagt i sandfærdighed, den dunkle oprindelse til bogen 'Nostromo'. Fra dette øjeblik måtte den – antager jeg – komme til verden før eller senere. Foreløbig tøvede jeg dog, som om selvopholdelsesinstinktet advarede mig mod at indlade mig på et fjernt og slidsomt togt ind i et land fyldt af intriger og revolutioner. Men gøres måtte det.

Det tog mig det meste af årene 1903–04, med mange pauser, hvor jeg igen tænkte mig om for ikke at fortabe mig i de stedse større vidder, der åbnede sig for mit blik, mens jeg skred længere frem eller nåede dybere ned i min viden om landet. Når mine tanker var gået i stå over republikkens komplicerede anliggender, skete det, billedlig talt, også tit, at jeg pakkede min kuffert, ilede bort fra Sulaco for at få luftforandring og skrev nogle sider af 'Mirror of the Sea'. Men som allerede sagt varede mit ophold på det latinamerikanske kontinent, der er berømt for sin gæstfrihed, i henved to år. Ved min hjemkomst konstaterede jeg (for at bruge noget i retning af kaptajn Gullivers stil), at min familie var i god behold, at min kone var inderligt glad over, at alt dette postyr var overstået, og at vor lille dreng var vokset betydeligt, mens jeg havde været væk.

Min vigtigste sagkyndige kilde til Costaguanas historie er selvsagt min højt agtede ven, afdøde Don José Avellanos, fhv. gesandt ved Englands og Spaniens hoffer o.s.v. o.s.v., i hans objektive og meget livfulde bog 'Halvtreds Års Vanstyre'. Denne bog blev aldrig udgivet – læseren vil selv opdage grunden – og jeg er i virkeligheden det eneste menneske i verden, som er i besiddelse af dens stof. Jeg har tilegnet mig dette ved adskillige timers alvorligt studium og håber, at man vil nære tillid til min pålidelighed. For at vise mig selv retfærdighed og samtidig at bortvejre fremtidige læseres bekymringer vil jeg gerne påpege, at de få historiske oplysninger eller hentydninger aldrig er indføjet for at demonstrere min eksklusive viden, men at de hver for sig har snæver forbindelse med det foreliggende: at de enten kaster lys over arten af stedfindende begivenheder eller også direkte berører de menneskers skæbne, jeg fortæller om.

Hvad disses historier angår, har jeg prøvet at skildre dem – aristokrater og jævne mennesker, mænd og kvinder, latinamerikanere og angelsaksere, banditter og politikere – med så kølig en hånd, som det var muligt i mine egne modstridende følelsers hede og tummel. Bogen er jo trods alt også en skildring af disse menneskers konflikter og splittede sind. Det tilkommer læseren at afgøre, i hvilken grad de fortjener, at man interesserer sig for deres handlinger og deres hjerters hemmelige formål, sådan som det afsløres i tidens bitre nødvendigheder. Jeg tilstår, at for mig er denne tid en tid med varige venskaber og en gæstfrihed, der ikke vil blive glemt. Og i min taknemmelighed må jeg her omtale mrs. Gould, 'Sulacos første dame', som vi trygt kan overlade til dr. Monyghams hemmelige tilbedelse, og Charles Gould, den idealistiske skaber af enorme værdier, som vi må overlade til hans mine – fra hvilken der ikke er nogen flugt mulig i denne verden.

Jeg føler mig forpligtet til at sige noget mere om Nostromo, den anden af de to racemæssigt og socialt modsatte mænd, der begge er fanget af sølvet i San Tomé minen.

Jeg betænkte mig ikke på at lade denne centrale skikkelse være italiener. Først og fremmest er dette fuldt ud naturligt: Det myldrede dengang med italienere i Vestprovinsen, hvilket enhver kan se, som vil læse videre; og for det andet var der ingen, der så godt kunne stå ved Giorgio Viola, garibaldinoens, side, idealisten fra de gamle, humanitære revolutioner. Selv skulle jeg bruge en mand af folket, mest muligt frigjort fra sine klassemæssige konventioner og alle fastlagte tankeformer. Dette skal ikke forstås som et hib til konventioner. Mine grunde var ikke moralske, men artistiske. Hvis han havde været angelsakser, ville han have prøvet på at komme ind i den lokale politik. Men Nostromo aspirerer ikke til at være leder i et personligt spil. Han ønsker ikke at hæve sig op over massen. Han er tilfreds med at føle sig som en magt – inden for folket.

Men Nostromo er hovedsagelig, hvad han er, fordi jeg i mine meget unge dage fik inspirationen til ham af en sømand fra Middelhavet. De, der har læst visse af mine arbejder, vil straks se, hvad jeg mener, når jeg siger, at Dominic, Tremolino’s chef, under visse omstændigheder kunne være blevet en Nostromo. I hvert fald ville Dominic have forstået den yngre mand fuldstændigt – omend misbilligende. Han og jeg var sammen engageret i et temmelig absurd eventyr, men absurditeten spiller ingen rolle. Det er en virkelig tilfredsstillelse at tænke på, at der i mine meget unge dage trods alt må have været noget i mig, der var værdigt til at skaffe mig denne mands halvt bitre fortrolighed og halvt ironiske hengivenhed. Mange af Nostromos taler har jeg første gang hørt med Dominics stemme. Med hånden på rorpinden og de frygtløse øjne, der strejfer over horisonten fra den kuttelignende hætte, som skyggede for hans ansigt, udtalte han den sædvanlige indledning til sin ubarmhjertige visdom: 'Vous autres gentilhommes!' med en spydig tone, der endnu hænger i mit øre. Ligesom Nostromo! 'Yoy hombres finos!' I høj grad ligesom Nostromo. Men korsikaneren Dominic plejede en vis forfaderstolthed, som min Nostromo er frigjort for; for Nostromos stamtavle måtte gå endnu længere tilbage. Han er en mand med vægten af talløse slægtled bag sig og ingen aner at prale af … Ligesom folket.

I sit faste greb om den jord, han arver, i sin uforsonlighed og rundhåndethed, i sin ødslen med gaver, i sin mandige forfængelighed, i den dunkle fornemmelse af sin storhed og sin tro loyalitet mod noget både fortvivlende og fortvivlet i dens impulser, er han en mand af folket, en mand, der ikke vækker misundelse, for han vil ikke styre, men herske indefra. Mange år senere, hvor han er blevet ældre som den berømte kaptajn Fidanza og har vundet anseelse i landet, en mand, der varetager sine mange anliggender fulgt af respektfulde blikke i Sulacos moderniserede gader, en mand, der gør cargadorens enke sin opvartning og går til møde i logen og i rolig tavshed hører på anarkistiske taler ved mødet, den gådefulde beskytter af den nye revolutionære agitation, den pålidelige, den velhavende kammerat Fidanza, i hvis bryst bevidstheden om hans moralske ruin er låset inde, er stadig i alt væsentligt en mand af folket. I sin blanding af kærlighed til og foragt for livet og i den forvirrede overbevisning om at være blevet forrådt, om at dø forrådt, véd han knap af hvad eller af hvem – han er stadig folkets, dets ubestridte store mand – som har sin egen hemmelige historie.

Jeg vil gerne nævne endnu en skikkelse fra disse urolige tider, nemlig Antonia Avellanos – den 'smukke Antonia'. Jeg vil ikke driste mig til at hævde, om hun er en tænkelig variant af den latinamerikanske unge pige. Men for mig er hun det. Selv om hun altid står lidt i baggrunden ved sin fars (min højagtede vens) side, håber jeg, at hun har tilstrækkeligt relief til at gøre det, jeg vil sige, helt forståeligt. Af alle de mennesker, der sammen med mig så Den vestlige Republiks fødsel, er hun den eneste, der i min erindring har bevaret det fortsatte livs aspekt. Aristokraten Antonia og manden af folket, Nostromo, er den nye æras bygmestre, den nye stats sande skabere – han ved sin legendariske og dristige bedrift, hun, som kvinde, ganske simpelt i kraft af, hvad hun er: den eneste, der er i stand til at vække en oprigtig lidenskab i en overfladisk persons hjerte.

Hvis noget kunne tilskynde mig til atter at besøge Sulaco (jeg ville meget nødig se alle disse forandringer), ville det være Antonia. Og den sande grund dertil – hvorfor ikke være ærlig? – er, at jeg har formet hende over min første kærlighed. Hvor så vi, en flok opløbne skoledrenge, hendes to brødres kammerater – hvor så vi dog op til denne unge pige, der lige var kommet ud af skolen, som bannerfører for en tro, til hvilken vi alle var født, men som kun hun vidste at fastholde med ukueligt håb! Hun havde måske mere glød og mindre afklarethed i sin sjæl end Antonia, men hun var en fædrelandskærlighedens uforsonlige puritaner uden antydning af den svageste egennytte i sine tanker. Jeg var ikke den eneste, der var forelsket i hende, men det var mig, der oftest måtte høre hendes sviende kritik af min flygtighed – ganske som den stakkels Decoud – eller være genstand for hendes strenge bebrejdelser, jeg ikke kunne give igen på. Hun forstod mig ikke rigtigt – men det kan nu være det samme. Den eftermiddag, da jeg kom ind som en skamfuld og dog trodsig synder for at sige det sidste farvel, fik jeg et håndtryk, der fik mit hjerte til at slå hurtigere, og så en tåre, der fik mig til at tabe vejret. Hun var omsider blevet mildnet, som om hun pludselig havde erkendt (vi var jo kun børn!), at jeg virkelig skulle bort for stedse, meget langt bort – helt til Sulaco, der lå ukendt, skjult for vore øjne i Placid Gulfs mørke.

Dette er grunden til, at jeg undertiden længes efter endnu et glimt af den 'smukke Antonia' (eller kan det være den anden?), som færdes i halvmørket i den store katedral, hvor hun beder en kort bøn ved den første og sidste kardinal-ærkebiskop af Sulaco’s grav, står fordybet i datterlig hengivenhed foran monumentet over Don José Avellanos og med et dvælende, ømt, trofast blik på mindemedaillonen for Martin Decoud vandrer roligt ud i Plaza’ens solskin med sin ranke holdning og det hvide hår, et levn fra fortiden, uænset af mennesker, der utålmodigt venter på, at nye tider skal gry og nye revolutioner komme.

Men dette er en aldeles formålsløs drøm, for jeg forstod, da den Prægtige Capataz drog sit sidste åndedrag, manden af folket, omsider befriet fra kærlighedens og rigdommens besværligheder – at da var der ikke mere for mig at gøre i Sulaco.

Oktober 1917.

J. C.

Første del

Sølvet fra minen

1. kapitel

I det spanske styres tid og mange år efter havde byen Sulaco – orangehavernes overdådige skønhed vidner om dens høje alder – i kommerciel henseende aldrig haft væsentlig betydning undtagen som kysthavn med en relativt stor lokalhandel i oksehuder og indigo. Erobrernes klodsede dybhavsgaleoner, der behøvede en frisk vind for overhovedet at komme af stedet og lå stille, hvor vore moderne skibe, der er bygget efter clipper-linier, jager frem ved den mindste blafren i sejlene – disse erobrernes skibe kunne slet ikke anløbe Sulaco, for der herskede ofte vindstille over den store havbugt. Nogle af jordens havne er vanskelige at besejle på grund af lumske rev og voldsomme vinde, men Sulaco havde fundet et ukrænkeligt fristed fra en kommerciel verdens fristelser i den højtidelige stilhed over Golfo Placidos dyb, som inden for et enormt, halvrundt og tagløst tempel, der var åbent ud mod oceanet, medens dets mure: høje bjerge, var behængt med skyernes sørgeflor.

På den ene side af denne brede kurve i republikken Costaguanas lige havkyst danner den sidste udløber af kystbjergene et ubetydeligt forbjerg, hvis navn er Punta Mala. Fra midten af havbugten kan selve denne landtunge slet ikke ses, men en stejl bjergvæg bagved kan anes svagt som en skygge på himlen.

På den anden side ser man noget, der ligner en klump blå tåge, svæve let over det stærke lysskær i horisonten. Det er halvøen Azuera, et vildt kaos af forrevne klipper og stenflader, der gennemskæres af lodrette slugter. Den strækker sig langt ud i havet som et groft tilhugget stenhoved fra en grønklædt kyst, for enden af en smal sandtange, der er dækket af tæt tornekrat. Her er aldeles vandløst, for nedbøren løber straks i havet fra alle sider, og det hedder sig, at der ikke er muld til et eneste græsstrå – som om dette område er ramt af en forbandelse. De fattige, der i kraft af et dunkelt trøstende instinkt forbinder forestillingerne om ondskab og rigdom, fortæller; at stedet dræber på grund af sine forbudne skatte. Jævne folk på egnen, landarbejdere og hyrder på sletterne langs kysten, civiliserede indianere, der drager mange mil til marked for at sælge et bundt sukkerrør eller en kurv majs til en værdi af cirka tre pence, er ganske klar over, at der ligger dynger af strålende guld i de dybe, dystre slugter, der kløver Azueras stensletter. Det fortælles, at mange eventyrere i årenes løb er omkommet under deres søgen efter skattene. Det hedder sig også, at inden for mands minde besnakkede to omstrejfende sømænd – måske americanos, muligvis briter – en indianer, der også var en spillefugl, og de tre mænd stjal så et æsel, der skulle transportere nogle tørre stokke, en vandsæk og levnedsmidler til en uges tid. Med denne udrustning og revolvere i bæltet havde de så givet sig til at hugge sig vej med macheter gennem det stride buskads på halvøens smalle tunge.

Den anden aften så man for første gang i mands minde en lodret røgsøjle (det kunne kun have været fra deres lejrbål) stå utydeligt på himlen over en skarprygget bjergkam på selve det klippefulde forbjerg. Besætningen på en skonnert, som lå i vindstille tre sømil ud for kysten, stirrede forbløffet på røgsøjlen, til mørket sænkede sig. En fisker – en neger, der boede i en ensom hytte ved en lille bugt i nærheden – havde set røgsøjlen rejse sig og holdt udkig efter, om der skulle ske noget. Han sagde det til sin kone, lige da solen var ved at gå ned. De havde betragtet det sælsomme varsel med misundelse, vantro og ærefrygt.

Men de gudløse eventyrere gav ikke andre tegn fra sig. Man så aldrig sømændene, indianeren og det stjålne æsel igen. Hvad indianeren angik, der var fra Sulaco – hans kone betalte for nogle messer – og det firbenede dyr, der var uden synd, havde de formodentlig fået lov til at dø, men det menes, at de to hvide den dag i dag lever som genfærd blandt klipperne som straf for, at de fandt hemmeligheden. Deres sjæle kan ikke rive sig løs fra deres legemer, der står vagt over den fundne skat. Nu er de rige og sultne og tørstige – en ejendommelig teori om ihærdige hvide genfærd, der lider i deres sultende og tørstende jordiske hylstre, fordi de var stejle kættere, hvor en kristen ville have givet afkald og være blevet befriet.

De to mænd er altså de legendariske indbyggere på Azuera og vogter stedets forbudne rigdom; og skyggen på himlen på den ene side med den runde klump blå dis, der slører det klare stykke horisont på den anden, markerer de to yderste punkter af den bugt, der har navnet Golfo Placido, den fredsommelige bugt, fordi man aldrig har oplevet, at en stærk vind havde blæst på dens vande.

Når skibe fra Europa med Sulaco som mål passerede den tænkte linie fra Punta Mala til Azuera, tabte de straks oceanets stærke briser. De blev bytte for lunefulde luftninger, der undertiden kan lege med dem tredive timer i træk. Foran dem er luften over den rolige bugt de fleste af årets dage fyldt af en stor formation af ubevægelige og delvis gennemsigtige skyer. De sjældne morgener, hvor luften er klar, kastes en anden skygge hen over bugten. Daggryet bryder frem højt bag Cordillerernes vældige, savtakkede mur, en skarp vision af mørke tinder, der rejser deres stejle skråninger på en høj piedestal af skov helt nede fra kysten. Blandt disse tinder stiger Higuerotas hvide hoved majestætisk mod det blå. Nogle klynger af vældige klipper pletter den glatte snekuppel med små sorte prikker.

Når middagssolen derefter trækker bjergskyggerne bort fra bugten, begynder skyerne at rulle ud fra de lavereliggende dale. De svøber de nøgne klipper over de træklædte skråninger i dystre laser, skjuler tinderne, jager som stormbyger over Higuerotas sne. Cordillererne er forsvundet af syne, som om de havde opløst sig i store masser af grå og sorte dampe, der langsomt drager ud mod havet og forsvinder, bliver til luft, i hele bugtens bredde for dagens flammende hede. Den hensmuldrende kant af skybanken stræber altid ud imod bugtens midte, men når den kun sjældent. Som søfolkene siger: solen æder den op. Medmindre tilfældigvis en skummel tordensky river sig løs fra hovedmassen og jager over hele bugten, til den undslipper til det åbne vand på den anden side af Azuera, hvor den pludselig bryder i brand og som et uhyggeligt luftens sørøverskib kaster sig ned over horisonten og giver sig i kamp med havet.

Om natten kvæler skymasserne, der rykker længere op mod himlen, hele den stille havbugt nedenunder i et uigennemtrængeligt mørke, i hvilket lyden af de faldende byger kan høres begynde og standse ganske pludseligt – snart her, snart dér. Disse skyede nætter er berømt blandt sømændene langs hele et stort fastlands vestkyst. Himmel, land og hav forsvinder sammen ud af verden, når Placido-bugten – som man siger – lægger sig til at sove under sin sorte poncho. De få stjerner, der er tilbage under den mod havet vendende kant af skyerne, skinner svagt som ind i en sort hules munding. I denne vældige hule svæver dit skib uset under dine fødder, og dets sejl blafrer usynligt over dit hoved. Selv Guds øje – tilføjer søfolkene med bister blasfemi – vil ikke kunne se, hvad en menneskehånd foretager sig derinde; og man ville ustraffet kunne kalde Djævelen til hjælp, hvis ikke selv hans ondskab blev bremset af et sådant blindt mørke.

Bugtens kyster er stejle hele vejen; tre ubeboede småøer, der ligger i solen lige uden for skysløret og over for indgangen til Sulacos havn, har navnet Isabellerne: Store Isabella, Lille Isabella, der er rund, og Hermosa, der er den mindste.

Den sidstnævnte ø er ikke mere end en fod høj og cirka syv skridt på tværs, en flad top af en grå klippe, der råber som en glohed aske efter en byge, og hvor intet menneske ville vove at sætte en nøgen fod før solnedgang. På Lille Isabella står en gammel, forpjusket palme med en tyk, bovnende stamme, der er ru af pigge, en formelig heks blandt palmetræer, og lader en sørgelig samling visne blade rasle over det grove sand. Store Isabella har en ferskvandskilde, der udspringer fra en slugts tilgroede side. Den ligner en smaragdgrøn landkile, er halvanden kilometer lang, ligger fladt på havet og har to store træer, der står tæt ved hinanden med en vidtstrakt skygge ved foden af deres glatte stammer. En kløft strækker sig gennem øen i hele dens længde og er fuld af buskads. Den har karakter af en dyb og forreven slugt i den høje ende af øen og breder sig ud over den anden i en lav fordybning, der ender i en lille stribe sandet kyst.

Fra den lave ende af Store Isabella falder blikket gennem en åbning cirka tre kilometer borte, så brat, som var den hugget med en økse ud af den regelmæssige kyst, lige ind i Sulacos havn. Det er en aflang, sølignende vandflade. På den ene side strækker Cordillerernes korte, skovklædte udløbere og dale sig i rette vinkler ned til selve stranden; på den anden taber den frie udsigt over den store Sulaco-slette sig i en mystisk, opalagtig fjernhed, over hvilken den tørre dis hænger. Selve byen Sulaco – overkanter af mure, en stor kuppel, glimt af hvide tårne i en stor orangelund – ligger mellem bjergene og sletten, i ret ringe afstand fra sin havn, men uden for den direkte synslinie fra havet.

2. kapitel

Det eneste tegn på handelsvirksomhed i havnen, som kan ses fra stranden på Store Isabella, er den tunge, stumpe ende af den tømmermole, som Oceanic Steam Navigation Company (i daglig tale kaldet O.S.N.) anlagde over den lavvandede del af bugten kort efter, at selskabet havde besluttet at gøre Sulaco til en af sine anløbshavne i republikken Costaguana. Staten har flere havne på sin langstrakte kyst, men når man ser bort fra Cayta, der er en vigtig havn, er de alle sammen enten små og upraktiske indskæringer i en jernhård kyst – som f. eks. Esmeralda, 100 kilometer sydligere – eller kun åbne ankerpladser, der er udsat for vinden og plages af brændingen.

Måske var det netop de atmosfæriske forhold, som havde holdt tidligere tiders handelsflåder borte, der foranledigede O.S.N. til at bryde den fred, der havde præget Sulacos liv i så mange år. De vekslende luftninger, der drev deres spil på den store halvkreds inden for Azuera-pynten, kunne ikke genere kompagniets fortrinlige dampskibe. År efter år var deres sorte skrog sejlet op og ned ad kysten, ind og ud, forbi Azuera, forbi Isabellerne, forbi Punta Mala, uden at ænse andet end tidens tyranni. Deres navne, navne fra hele mytologien, blev velkendte ord på en kyst, der aldrig havde været regeret af Olympens guder, og brugtes da også kun i engelsk version: Juno var kun kendt for sine komfortable kahytter midtskibs, Saturn for sin kaptajns venlighed og salonens forgyldte luksus, medens Ganymede hovedsagelig var beregnet til kreaturtransport og burde undgås af kystfartens passagerer. Den fattigste indianer i den mest afsides landsby på kysten var fortrolig med Cerberus, en lille sort damper uden nævneværdig charme eller passagerkomfort, og hvis opgave det var at snige sig ind til kysten langs de skovklædte strande, nær ved uhyggelige store klipper, og standse servilt ved enhver klynge hytter for at indsamle produkter, ned til trepunds pakker af rågummi indsvøbt i tørt græs.

Og da kompagniet kun sjældent undlod at betale for selv den mindste pakke, næsten aldrig mistede en okse og aldrig havde druknet en eneste passager, havde dets navn: O.S.N. et stort ry for pålidelighed. Folk erklærede, at i kompagniets varetægt var deres liv og ejendom bedre sikret på havet end i deres egne huse i land.

O.S.N.’s overinspektør i Sulaco for hele selskabets costaguanske handel var meget stolt af sit selskabs position. Han sammenfattede den i en sætning, der ofte var på hans læber. 'Vi begår aldrig fejl.' Over for kompagniets officerer antog udtalelsen karakter af en streng formaning: 'Vi må ingen fejl begå. Jeg vil ingen fejltagelser have, uanset hvad Smith kan finde på i sin ende af linien.'

Smith, som han aldrig i sit liv havde set, var kompagniets anden overinspektør, der havde sit sæde cirka 2500 kilometer fra Sulaco. 'De skal ikke snakke til mig om Deres Smith.'

Så plejede han pludselig at blive rolig og lade emnet falde med demonstrativ ligegyldighed.

'Smith véd ikke mere om dette kontinent end et spædbarn.'

Kaptajn Joseph Mitchell – af Sulacos forretningsverden og officielle instanser kaldet 'Vor fortrinlige Señor Mitchell' og af kaptajnerne på kompagniets skibe 'Fussy Joe' – gjorde sig til af sit indgående kendskab til mennesker og ting i landet – cosas de Costaguana. Blandt disse sidste betragtede han én foreteelse som yderst ugunstig for kompagniets velordnede funktionering, nemlig de hyppige regeringsskifter, der altid var resultatet af revolutioner af militær type.

Den politiske atmosfære i republikken var i almindelighed stormfuld i hine tider. De landflygtige patrioter fra det slagne parti havde en særlig evne til atter at dukke op på kysten med en halv dampskibslast bestående af håndvåben og ammunition. En sådan bemidlethed betragtede kaptajn Mitchell som overmåde imponerende på baggrund af deres totale forarmelse på tidspunktet for flugten. Han havde udtalt, at 'de aldrig syntes at have penge nok til at kunne betale deres billet ud af landet.' Og han kunne tale med sagkundskab, for ved en mindeværdig lejlighed var han blevet tilkaldt for at redde en diktators liv, foruden nogle af Sulacos embedsmænd – den politiske leder, tolddirektøren og politichefen – som hørte til en styrtet regering. Stakkels Señor Ribiera (sådan hed diktatoren) var hastet 130 kilometer ad bjergstier efter det tabte slag ved Socorro i håb om at komme den skæbnesvangre meddelelse i forkøbet – hvilket han naturligvis ikke kunne gøre på et bovlamt muldyr. Dyret udåndede tilmed under ham ved enden af Alameda’en, hvor militærmusikken undertiden spiller om aftenen mellem revolutionerne. 'Min herre', plejede kaptajn Mitchell at sige med stor højtidelighed, 'dette muldyrs højst ubelejlige endeligt henledte opmærksomheden på den stakkels rytter. Adskillige desertører fra diktatorhæren genkendte hans træk; de pågældende havde sluttet sig til den bærme, der netop var i færd med at knuse ruderne i Intendencia’ en.'

Tidligt samme dags morgen havde Sulacos lokale myndigheder søgt tilflugt på O.S.N. kompagniets kontorer, en solid bygning nær ved den mod land vendende ende af molen, og havde overladt byen til det revolutionære paks forgodtbefindende; og da diktatoren var forhadt af befolkningen på grund af den hårdhændede rekrutteringslov, som nødvendigheden havde tvunget ham til at gennemføre under kampen, var der stor risiko for, at han ville blive revet i stykker. Ved skæbnens gunst var Nostromo – denne uvurderlige person – sammen med nogle italienske arbejdere, der var kommet til landet for at medvirke ved bygningen af Centralbanen – lige i nærheden, og det lykkedes ham at bringe den faldne diktator i sikkerhed – i det mindste foreløbig. Til sidst lykkedes det kaptajn Mitchell at bringe alle i sin private barkasse ud til en af kompagniets dampere – det var Minerva – der til alt held netop da sejlede ind i havnen.

Kaptajnen måtte sænke de omtalte herrer ned fra et hul i muren på bagsiden, under anvendelse af et tov, mens hoben, der væltede frem fra byen, havde bredt sig langs hele kysten og nu hylede og skummede ved foden af bygningens forside. Han måtte derefter lade dem løbe hele vejen ad molen; det havde været en fortvivlet løbetur, der gjaldt livet – og igen var det Nostromo, en mand iblandt tusind, der, denne gang i spidsen for kompagniets lægtermænd, holdt stand på molen mod bærmens angreb og derved gav flygtningene tid til at nå barkassen, som lå parat til dem ved den anden ende med kompagniets flag agter. Stokke, sten og skud blev sendt efter dem. Kaptajn Mitchell fremviste gerne det lange ar efter et hug over venstre øre og tinding; det skyldtes et barberblad, der var fastgjort til en stok – et våben, som, forklarede han, var meget yndet blandt 'den værste slags niggere herude.'

Kaptajn Mitchell var en kraftig, ældre mand, der gik med høje knækflipper og korte bakkenbarter, yndede hvide veste og i virkeligheden var overmåde meddelsom trods sin opstyltet reserverede mine.

'Disse herrer måtte løbe som kaniner,' sagde han så og stirrede meget højtideligt på den, han talte med. 'Jeg løb selv som en kanin. Visse dødsformer er, hm, noget usmagelige for en, hm, respektabel mand. De ville også havde pryglet mig ihjel. En vanvittig menneskehob kender ikke persons anseelse, min herre. Næst efter forsynet skyldte vi min capataz decargadores – som de kaldte ham i byen – vort liv; han var en mand, der, da jeg opdagede hans værdifuldhed, kun var bådsmand på et italiensk skib, et stort skib fra Genua, et af de få europæiske skibe, der nogen sinde havde anløbet Sulaco med fuld last inden bygningen af Centralbanen. Han afmønstrede, fordi han havde fået nogle meget respektable venner her, hans egne landsmænd, men så vidt jeg véd også for at få en bedre stilling. Jeg er en god menneskekender. Jeg ansatte ham som formand for vore lægtermænd og opsynsmand ved vores mole. Det var alt, hvad han var. Men uden ham ville Señor Ribiera have været en død mand. Denne Nostromo, en mand, der absolut er hævet over enhver dadel, blev en rædsel for alle tyvene i byen. Vi var plaget, plaget til vanvid her på dette tidspunkt af ladrones og matreros, tyve og mordere fra hele provinsen. Ved denne lejlighed var de strømmet til Sulaco i en hel uge. De havde lugtet, at det gamle styre stod for fald. Halvtreds procent af denne morderiske bande var professionelle røvere fra Campo, men der var ikke én, der ikke havde hørt om Nostramo. Hvad angik byens egne lazaroner, så var synet af hans sorte kindskæg og hvide tænder tilstrækkeligt for dem. De flygtede for ham. Så meget kan man udrette med karakterstyrke.'

Man kan med fuld ret sige, at det var Nostramo alene, der reddede disse herrers liv. Kaptajn Mitchell på sin side forlod dem ikke, før han havde set dem synke forpustede, skrækslagne og udmattede, men i god behold, sammen på de luksuøse fløjlssofaer i Minerva’s førsteklasses salon. Lige til det sidste havde han omhyggeligt sørget for at titulere den forhenværende diktator 'Deres Excellence.'

'Min herre, jeg kunne ikke gøre andet. Manden var slået helt ud – ligbleg, uhyggelig, forslået over hele kroppen.'

Minerva kastede overhovedet ikke anker, da den anløb Sulaco ved denne lejlighed. Overinspektøren beordrede den til at forlade havnen med det samme. Der kunne naturligvis ikke losses nogen last, og passagererne til byen nægtede selvsagt at gå i land. De kunne høre skydningen og så tydeligt, at der blev kæmpet nede ved vandkanten. Hoben, der var blevet slået tilbage, samlede nu sine anstrengelser om at angribe Toldboden, en trist, ufærdigt udseende bygning med mange vinduer, et par hundrede meter fra kompagniets kontorer; Toldboden var det eneste store hus ved havnen foruden disse. Efter at kaptajn Mitchell havde givet kaptajnen på Minerva ordre til at landsætte 'disse herrer' i den første havn, man anløb uden for Costaguana, sejlede han tilbage i sin barkasse for at se, hvad der kunne gøres med hensyn til beskyttelse af kompagniets ejendom. Denne og ligeledes jernbaneselskabets værdier blev sikret af de europæiske beboere, det vil sige af kaptajn Mitchell selv og den stab af ingeniører, der anlagde banen med bistand af de italienske og baskiske arbejdere, som trofast stod ved deres engelske chefers side. Også kompagniets lægtermænd, der var borgere i republikken, opførte sig udmærket under deres capataz. De var en samling pariaer af meget blandet blod, hovedsagelig negre, der ustandselig lå i strid med de andre gæster i tarvelige værtshuse i byen, og de greb med stor glæde denne chance for at afgøre deres personlige mellemværender under så gunstige auspicier. Der var ikke én af dem, der ikke på et eller andet tidspunkt havde set med rædsel på Nostramos revolver, som pegede lige op i næsen på vedkommende, eller som på anden måde var blevet kuet af Nostramos beslutsomhed. De sagde, at deres capataz var 'en masse af en mand', for arrogant til nogen sinde at skælde ud, en utrættelig arbejdsformand, og end mere frygtet på grund af sin overlegne holdning. Men se! denne dag, da han var i spidsen for dem, nedlod han sig til at henvende muntre bemærkninger til både den ene og den anden af folkene.

En sådan ledelse var inspirerende, og når sandt skal siges, anrettede pøbelen ikke anden skade, end at den satte ild på én – kun én – stabel sveller, der brændte godt, da de var imprægnerede med kreosot. Hovedangrebet på jernbanestationen og O.S.N.’s kontorer samt navnlig på Toldboden, hvis boks alle vidste indeholdt et stort antal sølvbarrer, mislykkedes totalt. Selv det lille hotel, der ejedes af gamle Giorgio, og som lå ensomt halvvejs mellem byen og havnen, undgik plyndring og ødelæggelse, ikke ved et mirakel, men fordi urostifterne til at begynde med havde ignoreret det, da de var optaget af tanken om sølvbarrerne, medens de bagefter ikke havde fundet stunder til at standse. På dette tidspunkt var de under for hårdt pres af Nostromo og hans cargadores.

3. kapitel

Man kunne godt have sagt, at han ved denne lejlighed kun beskyttede sit eget. Fra første færd havde han nemlig fået lov til at leve i familiekredsen hos hotellets ejer, der var hans landsmand. Gamle Giorgio Viola, en genueser med forpjusket hvid løvemanke – ofte ganske simpelt kaldet 'Garibaldinoen' (ligesom muhammedanere kaldes efter deres profet) – var, for at bruge kaptajn Mitchells egne ord, 'den respektable gifte ven', på hvis råd Nostramo havde forladt sit skib for at søge lykken i land i Costaguana.

Den gamle mand, der var fuld af foragt for den brede masse, sådan som den strenge republikaner så ofte er, havde ikke ænset de mange varsler om, at urolige tider forestod. Den pågældende dag rumsterede han som sædvanlig rundt i sit 'casa' i slippers og mumlede arrigt ved sig selv for at udtrykke foragt over optøjernes upolitiske karakterbog trak på skuldrene, Det endte med, at han blev fuldstændigt overrasket af pøbelens stormangreb på bygningerne. Nu var det for sent at evakuere familien, og hvor kunne han også være løbet hen med den korpulente Signora Teresa og de to små piger på den store slette? Efter at have barrikaderet alle åbninger satte den gamle mand sig følgelig midt i den mørklagte café med en gammel haglbøsse over knæene. Hans kone sad på en anden stol ved siden af ham og mumlede fromme anråbelser til alle kalenderens helgener.

Den gamle republikaner troede ikke på helgener eller bønner og heller ikke på det, han kaldte 'præstereligion'. Frihed og Garibaldi var hans guddomme, men han tolererede 'overtro' hos kvinder og iagttog i disse anliggender en ophøjet og tavs holdning.

Hans to døtre, af hvilke den ældste var fjorten år og den anden to år yngre, krøb sammen på det sandstrøede gulv på hver sin side af Signora Teresa, med hovederne i deres mors skød. Den mørkhårede Linda var harmdirrende og vred, den lyse Giselle, som den yngste hed, rådvild og resigneret. Konen fjernede et øjeblik sine arme, der holdt om døtrene, for at slå kors for sig og vride sine hænder i hast. Hun stønnede lidt højere.

'Åh! Gian’ Battista, hvi er du ej her? Oh! Hvi er du ej her?'

Hun påkaldte hermed ikke alene helgenen selv, men også Nostromo, hvis skytshelgen han var. Og Giorgio, der sad ubevægelig på stolen ved siden af hende, ærgrede sig over disse bebrejdende og desperate appeller.

'Ti dog stille, kvinde! Hvad skal det nytte? Han skal jo passe sine pligter,' mumlede han i mørket, hvorpå hun stakåndet og vred svarede:

'Arrh! Jeg har ingen tålmodighed. Pligter! Hvad med den kvinde, der har været som en mor for ham? Jeg bøjede knæ for ham i morges – du må ikke gå ud, Gian’ Battista – bliv hjemme, Battistino – se på disse to små uskyldige børn!'

Mrs. Viola var også italiener, født i Spezzia, og allerede midaldrende at se til, uagtet hun var betydeligt yngre end sin mand. Hun havde et kønt ansigt, hvis teint var blevet gul, fordi Sulacos klima ikke var godt for hende. Hendes stemme var en fyldig contralto. Når hun med armene fast over kors under den frodige barm skældte ud på de firskårne, tykbenede kinesiske piger, der vaskede linned, plukkede fjerkræ eller knuste majs i træmorterer ude mellem de lerklinede udhuse bag hovedbygningen, kunne hun frembringe så lidenskabelige, dirrende, gravkammeragtige lyde, at lænkehunden fo’r ind i sit hus med en vældig skramlen. Luis, en kanelfarvet mulat med spirende overskæg og tykke, mørke læber, holdt i så fald op med at feje gulvet med sin palmebladskost og lod en let gysen løbe ned ad rygraden. Hans smægtende mandeløjne forblev lukkede en stund.

Dette var personalet på Casa Viola, men alle disse folk var flygtet tidligt samme morgen ved de første lyde af optøjerne og havde valgt at skjule sig på sletten frem for at betro sig til huset, hvilket man på ingen måde kunne laste dem for, da det, hvad enten det nu var sandt eller ikke, var en almindelig opfattelse i byen, at garibaldino’en havde nogle penge skjult under lergulvet i køkkenet. Hunden, en arrig, stridhåret køter, skiftevis gøede voldsomt og klynkede ynkeligt ved husets bagside og løb ud og ind af sit hundehus, alt eftersom arrigskaben eller frygten havde overtaget.

Høje råb hørtes af og til og svandt hen som voldsomme vindstød på sletten omkring det barrikaderede hus; den uregelmæssige skydning blev efterhånden mere lydelig end råbene. Undertiden indtraf der pauser med uforklarlig stilhed udenfor, og intet kunne have været mere muntert fredeligt end de smalle, klare solstriber, der faldt ind gennem revner i skodderne, tværs over lokalet med stolene og bordene, der stod i uorden, og til den modsatte væg. Gamle Giorgio havde valgt dette nøgne, hvidkalkede rum til tilflugtssted. Det havde kun ét vindue, og dets eneste dør vendte ud mod den støvede, opkørte vej med aloehække på begge sider, mellem havnen og byen, hvor klodsede vogne plejede at knirke af sted bag langsomme oksespand, der førtes af drenge til hest.

I en af de omtalte pauser spændte Giorgio hanen på sit gevær. Den ildevarslende lyd aftvang den stive kvindeskikkelse ved hans side en sagte stønnen. Et pludseligt udbrud af trodsige hyl ret nær ved hotellet sank straks til en forvirret knurren. En mand kom løbende; man kunne et øjeblik høre hans hæsblæsende åndedræt, da han løb forbi døren; nu lød der hæs mumlen og skridt nær ved muren; en skulder blev gnedet mod skodden og udslettede de klare solstriber, der var faldet tværs gennem hele rummet. Signora Teresa greb med krampagtige arme endnu fastere om sine døtres knælende skikkelser.

Mængden, der var blevet fordrevet fra Toldboden, var nu splittet i forskellige bander, som gik tilbage over sletten i retning af byen. De dæmpede brag af uregelmæssige salver, der affyredes i nogen afstand, blev besvaret af svage hyl i det fjerne. I mellemrummene lød de enlige skud kun utydeligt, og den lave, lange, hvide bygning, hvis vinduer alle var blændet, syntes at være centrum for et virvar, der bredte sig i en stor kreds omkring dens hårdnakkede tavshed. Men de slagnes forsigtige bevægelser og hvisken, mens de for en kort stund søgte dækning bag muren, fik mørket i rummet med dets striber af svagt solskin til at lyse af onde, snigende lyde. Familien Viola havde disse lyde i sine ører, som om usynlige ånder, der svævede over dens stole, mumlende diskuterede, om man burde sætte ild på denne fremmedes casa.

Det var en prøvelse for nerverne. Gamle Viola havde rejst sig langsomt med bøssen i hånden, ubeslutsom, for han kunne ikke se, hvordan han kunne hindre dem i at bringe deres forsæt til udførelse. Man kunne allerede høre stemmer ved bagsiden. Signora Teresa var ude af sig selv af rædsel.

'Åh, den forræder! den forræder!' mumlede hun næsten uhørligt. 'Nu bliver vibrændt, og jeg bøjede knæ for ham. Nej! han skal absolut rende i hælene på sine englændere.'

Hun syntes at mene, at Nostromos blotte nærværelse i huset ville have gjort dette aldeles uindtageligt. Indtil nu havde også hun været helt fascineret af det ry, lægtermændenes formand havde skabt sig ved havnen og langs jernbanen, både hos englænderne og blandt byens befolkning. Over for ham selv og endda over for sin mand lod hun dog altid, som om hun ikke regnede dette ry for noget; hun lo undertiden godmodigt, men oftere med en ejendommelig bitterhed. Nå, men kvinder er jo så ulogiske, som Giorgio uforstyrreligt plejede at bemærke ved passende lejligheder. Ved denne, hvor han sad med bøssen skudklar, bøjede han sig ned til sin kones hoved, alt mens han holdt blikket fast rettet mod den barrikaderede dør, og hviskede til hende, at Nostromo int t ville have kunnet udrette. Hvad kunne to mænd, der er lukket inde i et hus, stille op imod tyve eller flere, der har sat sig for at sætte ild på taget? Han var sikker på, at Gian’ Battista tænkte på hotellet hele tiden.

'Han tænke på hotellet! Han!' gispede Signora Viola hysterisk. Hun slog sig for brystet med åbne hænder. 'Jeg kender ham. Han tænker ikke på andre end sig selv.'

En voldsom salve i nærheden fik hende til at kaste hovedet tilbage og lukke øjnene. Gamle Giorgio bed tænderne fast sammen under det hvide overskæg, og han begyndte at rulle vildt med øjnene. Flere kugler ramte endemuren på samme tid; man kunne høre store stykker puds falde ned udenfor; en stemme skreg: 'Nu kommer de!' og efter et øjebliks ildevarslende tavshed hørte man lyden af løbende fødder langs facaden.

Så blev der afspænding i gamle Giorgios stivnede stilling, og et smil, i hvilket der kunne ses både foragt og lettelse, bredte sig over hans ansigt, denne gamle stridsmand med løvemanken. Disse mennesker kæmpede ikke for retfærdighed, men var gemene tyveknægte. Selv at forsvare sit liv mod dem var en slags nedværdigelse for en mand, der havde været en af Garibaldis udødelige tusind ved Siciliens erobring. Han nærede en umådelig foragt for disse udskejelser af slyngler og banditter, der ikke kendte betydningen af ordet 'frihed'.

Han lagde geværet fra sig, drejede hovedet og kiggede på den kulørte reproduktion af Garibaldi i sort ramme på den hvide væg; en stribe stærkt solskin skar lodret igennem det. Hans øjne, der var vant til det lysende tusmørke, kunne se ansigtets kraftige farve, den røde skjorte, omridset af de kraftige skuldre, den sorte Bersaglieri-hat med hanefjer svunget ind over issen. En udødelig helt! Dette var din frihed, den gav dig ikke blot liv, men også udødelighed!

Denne gamle italiener i Sulaco var aldrig gået på akkord med sin fanatiske overbevisning. I det øjeblik, da måske den største fare, der nogen sinde havde truet hans familie under alle deres vandringer, var borte, vendte han sig først kun mod sin gamle chefs billede og lagde derefter hånden på sin kones skulder.

Børnene, der knælede på gulvet, havde ikke rørt sig. Signora Teresa åbnede øjnene lidt, som om hun var vågnet af en meget dyb og drømmeløs søvn. Før han på sin stilfærdige måde havde fået tid til at sige et beroligende ord, sprang hun op, mens børnene klamrede sig til hende, et på hver side. Hun snappede efter vejret og udstødte et hæst skrig.

Det skete samtidig med, at der blev banket hårdt på den udvendige side af skodderne. De kunne pludselig høre en hests prusten, hoves nervøse trampen på den smalle, hårde sti foran huset, og nu sparkede en støvlenæse på ny mod skodden; en spore ringlede for hvert spark, og en ophidset stemme råbte: 'Hallo, hallo, derinde!'

4. kapitel

Hele formiddagen havde Nostromo på afstand holdt øje med Casa Viola, selv da det gik hedest til under kampene i nærheden af Toldboden. 'Hvis jeg ser røg stige op derovre, er de fortabt,' tænkte han ved sig selv. Umiddelbart efter, at pøbelen var gået i opløsning, rykkede han med en lille flok italienske arbejdere i retning af hotellet, hvilket samtidig også var den korteste fremrykningslinie mod byen. Den del af bærmen, han forfulgte, syntes at ville optage kampen i dækning af huset, men en salve, hans tilhængere affyrede fra en aloehæk, fik banditterne til at flygte. I en åbning, der var hugget til stiklinien til havnen, kom Nostromo nu til syne, siddende på sin sølvgrå hoppe. Han udstødte et råb, sendte et enkelt skud efter de flygtende med sin revolver og galoperede hen til cafeens vindue. Han havde en anelse om, at gamle Giorgio ville vælge denne del af huset som tilflugtssted.

Hans stemme var trængt ind til dem. Den lød stakåndet, forjaget: 'Hallo, Vecchio! Åh, Vecchio! Står alt godt til hos jer derinde?'

'Dér kan du se–' mumlede gamle Viola til sin kone.

Nu tav Signora Teresa. Udenfor lo Nostromo.

'Jeg kan høre, at padrona ikke er død.'

'Du har gjort dit bedste for at slå mig ihjel med skræk,' råbte Signora Teresa. Hun ville sige noget mere, men stemmen svigtede hende.

Linda så op på hende et øjeblik, men gamle Giorgio råbte undskyldende:

'Hun er lidt ude af ligevægt.'

Udenfor råbte Nostromo tilbage med en ny latter:

'Mig kan hun ikke bringe ud af ligevægt.'

Så fandt Signora Teresa mælet igen. 'Det er det, jeg siger. Du har intet hjerte – og du har ingen samvittighed, Gian’ Battista –'

De hørte ham dreje hesten bort fra skodderne. De folk, han var i spidsen for, snakkede ophidset på italiensk og spansk og æggede hinanden til at forfølge fjenden. Han satte sig i spidsen for dem og råbte 'Avanti!'

'Han blev ikke længe hos os,' sagde Signora Teresa med dyster stemme. 'Avanti – det er det eneste, han tænker på. At være den første et eller andet sted – på en eller anden måde – at være den første sammen med disse englændere. De vil vise ham frem til alle: ’Det er vores Nostromo!’' Hun lo ildevarslende. 'Sikken et navn! Hvad skal det sige? Nostromo? Et navn, som intet betyder for dem.' [a])

Imens havde Giorgio med rolige bevægelser været optaget af at få døren åbnet; det stærke lys faldt ind på Signora Teresa med de to piger ved sin side, en malerisk kvinde i moderlig affekt. Bag hende var væggen blændende hvid, og Garibaldi-billedets primitive farver blegnede i solskinnet.

Gamle Viola, der stod i døren, løftede armen, som om han henviste alle sine hurtige, flygtige tanker til billedet af sin chef på væggen. Selv når han lavede mad til 'Signori Inglese' – ingeniørerne – (han var en berømt kok, selv om køkkenet var et skummelt sted) befandt han sig altid så at sige under opsyn af den store mand, der havde ført ham i en berømmelig kamp, hvor tyranniet for stedse ville være udåndet under Gaetas mure, hvis ikke den forbandede piedmontesiske klike af konger og ministre havde været der. Når det undertiden skete, at der gik ild i en stegepande under en vanskelig operation med finskårne løg, og man så den gamle mand retirere baglæns ud af døren, sværgende og hostende voldsomt i en tæt sky af kvælende røg, hørte man navnet Cavour – denne ærkeintrigant, som solgte sig til konger og tyranner – blandet med forbandelser over de kinesiske piger, kokkegerningen i almindelighed og det forbandede land, hvor han var nødt til at leve videre med sin kærlighed til friheden, bare fordi denne forræder havde kvalt den sande frihed.

Ved sådanne lejligheder kom Signora Teresa ud af en anden dør, klædt helt i sort, værdig og bekymret, bøjede sit velformede hoved med de sorte øjenbryn, bredte armene ud og udbrød med dyb stemme:

'Giorgio, du hidsige mand! Misericordia Divina! Og i dette solskin! Han bliver jo syg.'

For hendes fødder fo’r høns i alle retninger med lange skridt; hvis nogle af ingeniørerne oppe fra linien netop boede i Sulaco, viste et par unge engelske ansigter sig måske i billardstuen, der optog den ene ende af huset; men i den anden ende, i cafeen, sørgede mulatten Luis omhyggeligt for ikke at vise sig. De indianske piger, med hår, der flagrede som manker, og kun iført en særk og et kort skørt, stirrede sløvt frem under det firkantede pandehår; den støjende syden af fedt var hørt op, dunsterne svævede opad i solskin, en stærk lugt af brændte løg hang i den trykkende hede og indhyllede huset; og selve øjet fandt ikke hvile noget sted på den vidtstrakte græsslette mod vest, som om det flade land mellem Sierra’en, der løftede sig over Sulaco, og kystbjergene ude i retning af Esmeralda havde været lige så stort som den halve verden.

Efter en sigende pause erklærede Signora Teresa irettesættende:

'Giorgio! Lad nu Cavour i fred og pas på dig selv, nu da vi er helt alene i dette land med to børn, fordi du ikke kan leve under en konge.'

Og mens hun så på ham, førte hun undertiden hurtigt hånden til siden med en kort sitren af de velformede læber og en rynken af de sorte, lige øjenbryn, som om en smerte eller vrede aftegnede sig i de kønne, regelmæssige træk.

Det var en smerte; hun undertrykte den. Den var kommet til hende nogle år efter, at de var emigreret fra Italien til Amerika og til sidst havde slået sig ned i Sulaco efter at være vandret fra by til by og have prøvet at drive en smule forretning snart her, snart dér, og et enkelt sted et regulært fiskeri – det var i Maldonado – for ligesom den store Garibaldi havde Giorgio været sømand i sin tid.

Undertiden tabte hun tålmodigheden over for smerten. I årevis havde dens gnaven været en del af det landskab, der bredte sig om den glitrende havn under bjergkædens skovklædte udløbere; og solskinnet selv var tungt og mat – tungt af smerte – ikke som hendes ungpigedages solskin, da den midaldrende Giorgio havde bejlet alvorligt og lidenskabeligt til hende på Spezzia-bugtens kyst.

'Kom ind med det samme, Giorgio,' befalede hun. 'Man skulle tro, at du slet ingen medlidenhed vil have med mig – selv om vi har fire Signori Inglesi boende i huset.'

'Va bene, va bene,' mumlede Giorgio så.

Han adlød. De engelske Signori ville bestille middagsmad om lidt. Han havde været medlem af den udødelige og uovervindelige flok befriere, der havde fået tyranniets lejesvende til at flygte som avner for en storm, 'un uragano terribile '. Men det var før han blev gift og fik børn, og før tyranniet atter havde rejst hovedet blandt de forrædere, der havde sat hans helt, Garibaldi, i fængsel.

Der var tre døre i husets façade, og hver eftermiddag kunne man se garibaldino’en ved den ene eller den anden af dem med sin store hvide hårmanke, armene over kors og benene krydset, mens han lænede sit vældige hoved mod overliggerren og kiggede op mod de træbevoksede skråninger af udløberne fra Higuerotas snekuppel. Husets façade kastede et sort, langstrakt rektangel af skygge, der langsomt blev bredere over den opkørte oksevej. Gennem de åbninger, der var hugget i neriehækkene, bugtede stiklinien til havnen – den var foreløbig lagt i niveau med sletten – sine skinnende, parallelle bånd på et bælte af afsvedent og vissent græs kun et halvt hundrede meter fra hotellet. Om aftenen kørte de tomme materieltog, bestående af fladvogne, rundt om Sulacos mørkegrønne lunde og videre, let slingrende, mens hvide dampskyer stod op fra dem, over sletten hen imod Casa Viola, på vej til rangérterrænet ved havnen. De italienske lokomotivfolk hilste ham med løftet hånd fra maskinen, mens neger-bremsemændene sad nonchalant på bremserne og så lige frem, med skyggen på deres store hatte blafrende i vinden. Til svar gav Giorgio et lille ryk med hovedet uden at ændre armenes stilling.

Hin mindeværdige dag, da der var oprør, havde han ikke armene over kors på brystet. Hans hånd knugede om bøssens løb på tærskelen; han så ikke en eneste gang op mod Higuerotas hvide kuppel, hvis kølige renhed syntes at holde sig fjernt fra en hed jord. Hans øjne spejdede nysgerrigt over sletten. Høje støvskyer var ved at lægge sig hist og her. Solen hang klar og blændende på en skyfri himmel. Grupper af mænd løb hovedkulds af sted; andre gjorde holdt og tog en kamp op, og den uregelmæssige smælden af skud piblede til hans ører gennem den gloende ubevægelige luft. Enlige skikkelser til fods jog fortvivlet af sted. Ryttere galoperede mod hinanden, snurrede rundt sammen, skiltes i fuld fart. Giorgio så én falde og rytter og hest forsvinde, som om de var galoperet ned i en slugt, og bevægelserne i det levende sceneri lignede elementer i et brutalt spil, der blev udkæmpet på sletten af dværge til hest og til fods, mænd, der skreg med spinkle struber under bjerget, som syntes at være en enorm legemliggørelse af stilhed. Giorgio havde aldrig før set denne del af sletten så fuld af aktivt liv; hans blik kunne ikke absorbere alle disse enkeltheder på én gang; han skyggede for øjnene med hånden, til han pludselig fo’r sammen, da mange hove dundrede forbi lige i nærheden.

En flok heste var brudt ud af jernbaneselskabets indhegning. De kom farende som en hvirvelvind og fo’r tværs over skinnerne, prustende, sparkende, hvinende, i én tæt, kaotisk masse af gule, brune, røde og grå rygge, med stirrende øjne, strakte halse, de røde næsebor udspilet og lange haler vajende efter sig. Så snart de var sprunget ud på vejen, fløj det tykke støv op fra deres hove, og mindre end seks meter fra Giorgio var det kun en brun sky med ubestemte former af halse og kryds, der tumlede forbi og fik jorden til at ryste.

Viola kom til at hoste, vendte ansigtet bort fra støvet og rystede let på hovedet.

'Der skal fanges nogle heste, før det bliver mørkt,' mumlede han.

I den firkantede plet solskin, der faldt gennem døren, havde Signora Teresa, der lå på knæ foran stolen, skjult sit hoved med dets uordnede væld af kulsort hår med sølvstænk i hænderne. Det sorte sjal, hun plejede at bruge til at svøbe om sit ansigt, var faldet på gulvet ved siden af hende. De to piger havde rejst sig og stod med hinanden i hånden, i korte nederdele, mens deres løse hår faldt i virvar over deres skuldre. Den yngste holdt den ene arm over øjnene, som om hun var bange for at møde lyset. Linda, der holdt en hånd på sin søsters skulder, stirrede frygtløst. Viola så på sine børn.

Solen fremhævede de dybe rynker i hans ansigt, hvis udtryk var energisk og dog så ubevægeligt, som om det var skåret i træ. Det var umuligt at se, hvad han tænkte. Buskede grå øjenbryn skyggede for hans mørke blik.

'Nåda! Og du beder altså ikke som din mor?'

Linda surmulede og stak de røde læber frem, der næsten var for røde; men hun havde meget smukke øjne, brune, med gylden gnist i pupillerne; de var fulde af intelligens og betydning, og så klare, at de syntes at kaste en glød over hendes magre, farveløse ansigt. Der var bronzeglimt i hendes mørke, frodige hår, og øjenvipperne, der var lange og kulsorte, fik hendes teint til at virke endnu blegere.

'Mor vil forære en masse lys til kirken. Det gør hun altid, når Nostromo har været i kamp. Jeg skal have nogle at bære op til Madonnakapellet i katedralen.'

Hun sagde alt dette hurtigt, med stor selvsikkerhed, med en livlig, gennemtrængende stemme. Så ruskede hun let i sin søsters skulder og tilføjede:

'Og hun skal også komme til at bære et!'

'Hvorfor siger du sådan?' spurgte Giorgio alvorligt. 'Vil hun da ikke gerne?'

'Hun er bange,' sagde Linda med en lille latter. 'Folk lægger mærke til hendes lyse hår, når hun følges med os. De råber efter hende: ’Se Rubia! Se Rubiacita!’ De råber efter hende på gaderne. Hun er bange.'

'Og du – du er ikke bange?' sagde hendes far langsomt.

Hun kastede alt sit mørke hår tilbage.

'Der er ingen, som råber efter mig.'

Gamle Giorgio betragtede sine børn eftertænksomt. Der var to år imellem dem. De var født ham sent, flere år efter at drengen var død. Hvis drengen havde levet, ville han have været næsten lige så gammel som Gian’ Battista – ham, som englænderne kaldte Nostromo: men hvad hans døtre angik, havde hans hidsighed, hans ret høje alder og fordybelse i minderne afholdt ham fra at tage sig meget af dem. Han elskede sine børn, men piger hører mere til moderen, og meget af hans kærlighed var blevet brugt i dyrkelsen af friheden og i dennes tjeneste.

Da han var ganske ung, var han rømmet fra et skib, der sejlede på La Plata, og havde meldt sig til Montevideos flåde, der dengang stod under Garibaldis kommando. Senere havde han været med i republikkens italienske legion, der kæmpede mod Rosa’ernes lammende tyranni, og havde på store sletter og ved bredderne af enorme floder deltaget i de måske vildeste kampe, verden har været vidne til. Han havde levet blandt mænd, der havde sunget om friheden, lidt for friheden, var døde for friheden med desperat begejstring og blikket rettet mod det undertrykte Italien. Hans egen begejstring var blevet næret af synet af blodbad, af de mange eksempler på stor idealisme, af kampens larm og proklamationers ekstatiske sprog. Han havde aldrig forladt sin udvalgte chef – uafhængighedens glødende apostel – og var blevet ved hans side i Amerika og Italien til efter den skæbnesvangre dag ved Aspromonte, da kongers, kejseres og ministres forræderi var blevet røbet for verden derved, at hans helt blev såret og taget til fange – en katastrofe, der havde fyldt Viola med en dyster tvivl om, hvorvidt han nogen sinde ville blive i stand til at forstå den guddommelige retfærdigheds veje.

Han benægtede den imidlertid ikke. Det krævede tålmodighed, plejede han at sige. Selv om han ikke kunne lide præster og ikke for alt i verden ville sætte sin fod i en kirke, troede han på Gud. Var ikke proklamationerne mod tyranner henvendt til folkene i Guds og frihedens navn? 'Gud er for mænd – religioner for kvinder,' mumlede han undertiden. På Sicilien havde en englænder, der var dukket op i Palermo, efter at kongens hær havde rømmet byen, foræret ham en italiensk bibel – den var udgivet af British and Foreign Bible Society og indbundet i sort skind. I perioder med politisk modgang, i de tavshedens pauser, hvor de revolutionære ingen proklamationer udstedte, tjente Giorgio til livets ophold ved forefaldende arbejde – som sømand, som havnearbejder på Genuas kajer, en overgang som karl på en gård i bjergene oven for Spezzia – og i sin fritid studerede han den tykke bog. Han havde den med sig, når han drog i slag. Nu var den hans eneste læsning, og for ikke at skulle undvære den (den var trykt med lille skrift) var han gået ind på at modtage et par sølvindfattede briller som gave af Señora Emilia Gould, hustruen til den englænder, der administrerede sølvminen i bjergene cirka femten kilometer fra byen. Hun var den eneste engelske kvinde i byen.

Giorgio Viola havde meget til overs for englænderne. Denne følelse, der var født på Uruguays slagmarker, var i hvert fald fyrre år gammel. Adskillige af dem havde udgydt deres blod for frihedens sag i Amerika, og den første, han havde truffet, huskede han under navnet Samuel; han var chef for et kompagni negre under Garibaldi under den berømte belejring af Montevideo og døde som en helt med sine negre ved overgangen over Boyana. Han, Giorgio, var avanceret til kornet – alferez – og var kok for generalen. Senere, i Italien, var han ansat ved staben og virkede stadig som kok for generalen. Han havde været kok hos ham i Lombardiet gennem hele felttoget; under marchen til Rom havde han på amerikansk manér fanget de okser, han skulle bruge til madlavningen, med lasso i Campagnen; han var blevet såret i forsvaret af den romerske republik; han var en af de fire flygtninge, der sammen med generalen bragte dennes bevidstløse hustru ud af skoven og ind på en gård, hvor hun udåndede efter det frygtelige tilbagetogs strabadser. Han havde overlevet denne katastrofale tid og tjent sin general i Palermo, da de napolitanske granater fra slottet bragede over byen. Han havde lavet mad til ham på slagmarken ved Volturno efter at have kæmpet hele dagen. Og overalt havde han set englændere i frihedshærens forreste geledder. Han respekterede deres nation, fordi de elskede Garibaldi. Det hed sig, at selv deres grevinder og fyrstinder havde kysset generalens hænder i London. Det troede Giorgio gerne, for nationen var ædel, og manden var en helgen. Man behøvede blot at betragte hans ansigt én gang for at se troens guddommelige kraft i ham og hans store medfølelse med alle, der var fattige, lidende og undertrykt i verden.

Den selvforglemmelsens ånd, den enkle troskab mod en stor humanitær idé, der var inspirationen for hin revolutionære periodes tanke og handling, havde hos Giorgio efterladt spor i en slags streng foragt for enhver personlig fordel. Denne mand, som de fattigste i Sulaco mistænkte for at have en begravet skat i sit køkken, havde hele sit liv foragtet penge. Hans ungdoms førere havde levet som fattige og var døde, fattige. Det havde været en vane hos ham ikke at tænke på morgendagen. Den var i nogen grad en følge af en spændende, eventyrlig og voldsomt krigerisk tilværelse, men den var først og fremmest et spørgsmål om princip. Det var ikke en condottieres ubekymrethed, men en puritansk adfærdsform, født af disciplineret begejstring ligesom den puritanske religion.

Denne strenge troskab mod en sag havde kastet en vis dysterhed over Giorgios alderdom, for sagen syntes at være tabt. Alt for mange konger og kejsere trivedes endnu i den verden, som Gud havde bestemt for folket. Han sørgede herover, fordi han var en naiv sjæl. Selv om han altid var rede til at hjælpe sine landsmænd og var højt agtet af de italienske emigranter, hvor han end havde boet (i sin landflygtighed, kaldte han det), kunne han ikke skjule for sig selv, at de var ligeglade med den uret, der tilføjedes underkuede nationer. De hørte gerne på hans historier om krig, men syntes at spørge sig selv, hvad han til syvende og sidst havde fået ud af det. Så vidt de kunne se, var det intet. 'Vi ønskede intet, vi led for kærligheden til hele menneskeheden!' råbte han undertiden i raseri, og den kraftige stemme, de flammende øjne, den bølgende hvide manke og den brune, senede hånd, der pegede opefter som for at kalde himlen til vidne, gjorde indtryk på hans tilhørere. Når den gamle mand så pludselig tav med et kast med hovedet og en armbevægelse, der tydeligt nok betød 'Men hvad nytter det at tale til jer?' puffede de til hinanden.

Der var i gamle Giorgio en følelsens kraft, en stærk, personlig overbevisning, noget, de kaldte 'terribilità' – de plejede at sige om ham, at han var 'en gammel løve'. En ubetydelig episode, en tilfældig ytring, kunne få ham til på stranden ved Maldonado at tale til de italienske fiskere, eller i den lille butik, han senere havde (i Valparaiso) til sine landsmænd, der var hans kunder, eller pludselig en aften i cafeen i den ene ende af Casa Viola (den anden var reserveret de engelske ingeniører) til det udvalgte klientel af lokomotivførere og formænd ved jernbaneværkstederne. Disse jernbanens aristokrater med deres kønne, bronzefarvede, magre ansigter, blanke sorte lokker, funklende øjne, bredbringede, skæggede, undertiden med en lille guldring i øreflippen – disse mænd slap deres kort eller dominobrikker og lyttede til ham. Hist og her kunne det ske, at en lyshåret basker kiggede på sine kort imens, men han ventede uden at protestere. Ingen indfødt costaguaner vovede sig herind. Dette var det italienske støttepunkt. Selv Sulacos politimænd på natlig patrulje lod deres heste skridte forsigtigt forbi og bøjede sig kun frem over sadlen for at kigge ind gennem vinduet på hovederne i en tæt røgtåge, og den ensformige lyd af gamle Giorgios deklamerende fortælling syntes at synke i sletten bag dem. Kun nu og da viste politichefens assistent, en bredhovedet, brun lille herre med meget indiansk blod i sine årer, sig på hotellet. Han lod sin oppasser blive udenfor med hestene, trådte ind med et selvsikkert, listigt smil og gik uden at sige noget op til det lange bord. Han pegede på en af flaskerne på hylden; Giorgio stak straks piben i munden og serverede personligt for ham. Intet hørtes undtagen sporernes klirren. Efter at have tømt sit glas så politimanden sig roligt og forskende om i lokalet, og så gik han ud og red langsomt bort i en bue ind imod byen.

5. kapitel

Dette var den eneste måde, på hvilken de lokale myndigheder hævdede deres magt blandt den store gruppe af stærklemmede udlændinge, der gravede i jorden, sprængte i klipperne og kørte lokomotiverne for det 'fremskridtsvenlige og patriotiske foretagende'. Med netop disse ord havde Excellentissimo Señor don Vincente Ribiera, Costaguanas diktator, atten måneder tidligere betegnet Centralbanen – National Central Railway – i sin store tale ved det første spadestik.

Han var kommet til Sulaco i dagens anledning, og der blev afholdt en frokost, en convité med O.S.N. som vært, om bord på Juno efter højtideligheden i land. Kaptajn Mitchell havde selv styret den lægter, der flagsmykket og bugseret af Juno’s dampchalup førte Excellentissimo’en fra molen til skibet. Alle standspersoner i Sulaco var indbudt – de få udenlandske købmænd, repræsentanter for alle de gamle spanske familier i byen, de store godsejere fra sletten, alvorlige, høviske, beskedne mænd, caballeros af ren afstamning, med små hænder og fødder, konservative, gæstfri og venlige. Vestprovinsen var deres støttepunkt; deres Blanco-parti havde nu sejret; det var deres præsident-diktator, en Blanco’ernes Blanco, som sad høfligt smilende mellem repræsentanterne for to udenlandske magter. De var kommet sammen med ham fra Sta. Marta for ved deres nærværelse at hædre det foretagende, i hvilket deres landes kapital var engageret.

Den eneste dame i selskabet var mrs. Gould, der var gift med Don Carlos, administratoren af San Tomé sølvminen, Sulacos damer var ikke tilstrækkeligt verdenserfarne til at kunne deltage i sådanne offentlige foranstaltninger. De havde indfundet sig i stort tal ved ballet aftenen forinden, men i dag var mrs. Gould den eneste, der var til stede som et farvestrålende punkt i gruppen af sorte diplomatfrakker bag præsident-diktatoren på den rødt betrukne forhøjning under et skyggefuldt træ ved havnen, da det første spadestik blev taget under stor højtidelighed. Hun havde været med på lægteren, der var fuld af kendte folk, og sad under de blafrende kulørte flag på ærespladsen ved siden af kaptajn Mitchell, som styrede, og hendes farvestrålende kjole var det eneste festlige indslag i den mørkklædte forsamling i Juno’s lange, luksuøse salon.

Formanden for jernbanekommissionen (fra London), en køn, bleg mand med stort, sølvhvidt hår og kortklippet skæg, sad opmærksom og smilende, men træt, ved siden af hende. Rejsen fra London til Sta. Marta med postskibe og specialwaggonerne på Sta. Marta-kystbanen (der hidtil, havde været den eneste jernbane) havde været til at udholde, ja til en vis grad behagelig. Men turen over bjergene til Sulaco havde været noget helt andet, i en gammel diligence, ad håbløse veje og langs frygtelige afgrunde.

'Vi væltede to gange på én dag lige på kanten af meget dybe slugter,' sagde han med sagte stemme til mrs. Gould. 'Og da vi så omsider kom hertil, véd jeg ikke, hvad vi skulle have gjort uden Deres gæstfrihed. Sulaco ligger visselig i en afkrog af verden – og så er den oven i købet hav neby! Det er forbavsende!'

'Javist, men vi er meget stolte af den. Den har haft betydning i historien. Den højeste kirkelige domstol, for to vicekongedømmer, residerede her i gamle dage,' forklarede hun livfuldt.

'Det imponerer mig. Det var ikke min hensigt at sige noget nedsættende. De er åbenbart meget patriotisk.'

'Det er en dejlig by, selv om det navnlig skyldes beliggenheden. De véd måske ikke, hvor længe jeg har boet her?'

'Det kunne jeg godt lide at vide,' mumlede han og så på hende med et lille smil. Mrs. Goulds fremtoning virkede ungdommelig på grund af ansigtets levende og intelligente udtryk. 'Vi kan ikke give Dem Deres kirkelige domstol tilbage,' fortsatte han, 'men De vil få flere dampskibe, en jernbane, et telegrafkabel – en fremtid i den store verden, som er uendelig meget mere værd end enhver kirkelig fortid. De vil blive bragt i berøring med noget, der er større end to vicekongedømmer. Men jeg anede ikke, at en by på en havkyst kunne forblive så isoleret fra verden. Som om den havde ligget tusind kilometer inde i landet. Det er virkelig ejendommeligt! Er her nogen sinde sket noget i de sidste hundrede år – før i dag?'

Hun beholdt sit lille smil, mens han talte med sin langsomme, elskværdige stemme. Hun samtykkede ironisk og fortalte ham, at der virkelig, aldrig skete noget som helst i Sulaco. Selv revolutionerne, af hvilke der havde været to i hendes tid, havde respekteret byens fred. De udspilledes i de mere folkerige sydlige dele af republikken og den store Sta. Marta dal, der var som én stor slagmark for de stridende parter, med besiddelsen af hovedstaden som pris og et åndehul til et andet ocean. Derovre var de mere udviklede. Her i Sulaco hørte man kun ekkoerne af disse store spørgsmål, og naturligvis kom der hver gang nye embedsmænd rejsende til byen over dens bjergbastioner, som han selv havde forceret i en gammel diligence med så stor risiko for liv og lemmer.

Kommissionens formand havde nydt hendes gæstfrihed i flere dage, og han var virkeligt taknemmelig for den. Først efter at han havde forladt Sta. Marta, havde han helt mistet kontakten med den europæiske tilværelse i de eksotiske omgivelser. I hovedstaden havde han været gæst i gesandtskabet og haft travlt med at forhandle med medlemmer af Don Vincentes regering – kultiverede mænd, der ikke var ukendt med vilkårene i det civiliserede forretningsliv.

Det, der dengang bekymrede ham mest, var erhvervelsen af jord til jernbanen. I Sta. Marta dalen, hvor der allerede fandtes én banelinie, var folk medgørlige, og det var kun et spørgsmål om prisen. Der var blevet nedsat en kommission til at vurdere jorden, og problemerne løste sig selv takket være dens medlemmers diplomati. Men i Sulaco – Vestprovinsen, hvis udvikling jernbanen netop skulle fremme – havde der været vanskeligheder. Den havde i evigheder ligget forskanset bag sine naturlige barrierer, holdt den moderne foretagsomhed på afstand med sine stejle bjergskråninger, med sin lavvandede havn, der vendte ud mod det evige vindstille i en havbugt fuld af skyer, med de uoplyste og reaktionære ejere af dens frugtbare territorium – alle disse aristokratiske gamle spanske familier, alle disse Don Ambrosios dit og Don Fernandos dat, der virkelig syntes at nære modvilje mod og mistillid til jernbanen, som skulle gå over deres jorder. Det var sket, at nogle af landmålergrupperne, der var spredt over hele provinsen, var blevet skræmt bort med trusler om vold. I andre tilfælde var der blevet krævet fantastiske priser. Men jernbaneeksperten roste sig af at kunne klare enhver vanskelig situation. Da han i Sulaco blev mødt med den forblindede konservatismes uvenlige følelser, ville han imødegå disse med følelser, før han ville pukke på sin ret alene. Regeringen var forpligtet til at gennemføre sin del af kontrakten med ledelsen af det nye jernbaneselskab, om den så skulle bruge magt for at gøre det. Men han ønskede alt andet end væbnede forstyrrelser af sine planers harmoniske gennemførelse. Disse var alt for store og vidtrækkende og desuden forjættende til, at noget burde lades uforsøgt; han fandt derfor på, at præsidentdiktatoren skulle foretage en rejse over til denne del af landet og gennemføre en tourné med højtideligheder og taler; denne rejse skulle kulminere i, at det første spadestik blev taget ved Sulacos havn. Når alt kom til alt, var han jo deres egen mand – denne Don Vincente. Han var den legemliggjorte triumf af de bedste elementer i staten. Dette var kendsgerninger, og medmindre kendsgerninger intet betød – sagde sir John til sig selv – måtte en sådan mands indflydelse være reel, og hans personlige indsats ville resultere i den forsoning, han havde brug for. Det var lykkedes ham at få arrangeret rejsen ved hjælp af en begavet advokat, der i Sta. Marta var kendt som agent for Gould-sølvminen, den største virksomhed i Sulaco, ja, i hele republikken. Det var virkelig en utrolig rig mine. Dens såkaldte agent, der tydeligvis var en kultiveret og dygtig mand, syntes, uden at beklæde nogen officiel stilling, at besidde en usædvanlig indflydelse i de højeste regeringskredse. Han var i stand til at forsikre sir John om, at præsident-diktatoren ville foretage rejsen. Han beklagede imidlertid under den samme samtale, at general Montero også insisterede på at deltage.

General Montero, der ved kampens begyndelse havde været en ukendt kaptajn ved statens øde østgrænse, havde meldt sig under Ribiera-partiets faner i et øjeblik, da særlige omstændigheder havde givet denne lille tilslutning en tilfældig, betydelig vigtighed. Krigslykken tjente ham på fantastisk måde, og sejren ved Rio Seco (efter en dags voldsomme kampe) kronede hans succes. Efter systemskiftet blev han general, krigsminister og militær leder af Blanco-partiet, uagtet der intet aristokratisk var ved hans afstamning. Det hed sig, at han og hans broder som forældreløse var blevet opdraget på en berømt europæisk opdagelsesrejsendes bekostning, en mand, i hvis tjeneste deres far havde mistet livet. En anden version gik ud på, at faderen ikke havde været andet end kulsvier i skovene og deres mor en døbt indiansk kvinde fra det inderste af landet.

Hvorom alting er: den costaguanske presse havde for skik at betegne Monteros march gennem skovene fra sin commandancia for at slutte sig til Blanco-styrkerne ved urolighedernes begyndelse som 'nutidens mest heroiske militære bedrift'. Omkring dette tidspunkt var også hans broder kommet hjem fra Europa, hvortil han i sin tid var rejst, vistnok som sekretær for en konsul. Efter at have samlet en lille bande fredløse om sig, viste han imidlertid et vist talent som guerillafører og var efter freden blevet belønnet med posten som militærkommandant i hovedstaden.

Krigsministeren ledsagede altså diktatoren. Bestyrelsen for O.S.N., der samarbejdede snævert med jernbanefolkene til republikkens bedste, havde ved denne vigtige lejlighed givet kaptajn Mitchell ordre til at stille postdamperen Juno til rådighed for det fornemme selskab. Don Vincente var under rejsen sydpå fra Sta. Marta gået om bord i Cayta, Costaguanas vigtigste havn, og kom til Sulaco ad søvejen, men formanden for jernbaneselskabet havde modigt forceret bjergene i en brøstfældig diligence, hovedsagelig med det formål at tale med sin overingeniør, der var i færd med den endelige opmåling af den planlagte banelinie.

Skønt han var præget af forretningsmandens ligegyldighed over for naturen, hvis fjendtlighed altid kan overvindes med finansielle midler, kunne han ikke lade være med at blive betaget af sine omgivelser under sit ophold i landmålerlejren, der var etableret på det højeste punkt, hans jernbane skulle passere. Han overnattede i lejren og kom netop for sent til at se det sidste døende skær af solen på Higuerotas snedækte side. Vældige masser af sort basalt dannede ligesom en åben portal, gennem hvilken man så en del af den skrånende hvide mark i vest. I den klare, gennemsigtige luft i den store højde syntes alting at ligge meget nært, ligesom at svæve i afklaret stilhed i en vægtløs væske. Mens overingeniøren stod og anspændte sin hørelse for at opfatte den første lyd af diligencen, der nærmede sig, havde han iagttaget farveskifterne på de vældige bjergsider. Han stod i døren til en hytte af grove kampesten og tænkte på, at dette var som et stykke inspireret musik, hvor de allerfineste nuancer blandedes med enormt kraftige virkninger.

Sir John kom for sent til at nyde den vidunderlige, lydløse tone, som solnedgangen sang blandt Sierraens høje tinder. Den var klinget ud i det korte dybe tusmørke, lige før han med stive lemmer sprang ned fra diligencens forhjul og trykkede overingeniørens hånd.

De serverede middag for ham i en stenhytte, der lignede en kubisk kampesten, uden døre og vinduer i de to rum; en klar brændeild (veddet var bragt på muldyrryg fra den nærmeste dal), der blussede udenfor, sendte et flakkende skær derind, og to lys i tinstager – man forklarede ham, at de var tændt til hans ære – stod på en slags groft tømret feltbord, ved hvilket han sad på overingeniørens højre side. Han forstod at være elskværdig, og de unge ingeniører, for hvem opmålingen af jernbanen havde en særlig glans som de første skridt på livets bane, sad der også og lyttede beskedent med deres glathudede, vejrbidte ansigter og var glade for at møde så megen elskværdighed hos så stor en mand.

Bagefter, sent på aftenen, havde han en lang samtale med sin overingeniør, mens de vandrede frem og tilbage udenfor. Han havde kendt ham længe. Det var ikke det første foretagende, ved hvilket deres evner, der var så forskellige som ild og vand, havde arbejdet harmonisk sammen. Af kontakten mellem disse to personligheder, der ikke havde samme syn på verden, var der avlet en kraft til at tjene verden – en hemmelighedsfuld kraft, der kunne sætte vældige maskiner og menneskers muskler i gang, og som også kunne vække en ubegrænset begejstring for en opgave i menneskers bryst. Af de unge mænd ved bordet, for hvem opmålingen af banen var som at afstikke en livsbane, ville mere end én miste livet, før arbejdet var til ende. Men arbejdet ville blive gjort: kraften ville være næsten lige så stærk som en tro. Dog ikke helt. I stilheden fra den sovende lejr, på det månelyse plateau, der dannede passets top ligesom gulvet på en vældig arena, omgivet af stejle basaltmure, standsede de to vandrende skikkelser i tykke ulstre, og ingeniøren sagde meget tydeligt disse ord:

'Vi kan ikke flytte bjerge.'

Sir John løftede hovedet for at følge den andens pegende hånd og følte ordenes fulde styrke. Det hvide Higuerota svang sig ud af skyggerne af sten og jord som en frossen boble under månen. Alt var stille, indtil et pakæsel stampede med forbenet og prustede tungt to gange bag væggen til den vold, der var bygget til lejrens dyr af løse sten i form af en rundkreds.

Overingeniøren havde brugt ordene som svar på formandens prøvende forslag om, at man måske kunne ændre linieføringen for at imødekomme fordommene hos Sulaco-godsejerne. Overingeniøren mente, at menneskers stejlhed var den mindste af de to hindringer. Ydermere havde man til kampen mod denne stejlhed Charles Goulds store indflydelse, medens boringen af en tunnel under Higuerota ville blive et gigantisk arbejde.

'Ja, det er jo sandt! Hvilken slags menneske er Gould i grunden?'

Sir John havde hørt meget om Charles Gould i Sta. Marta og ville gerne vide mere. Overingeniøren forsikrede ham, at administratoren af San Tomé sølvminen havde en enorm indflydelse hos alle disse spanske herrer. Han havde også et af de bedste huse i Sulaco, og den Gould’ske gæstfrihed var over al beskrivelse.

'De modtog mig, som om de havde kendt mig i mange år,' sagde han. 'Den lille dame er godheden selv. Jeg boede hos dem i en måned. Han hjalp mig med at organisere landmålerholdene. Da han i realiteten ejer San Tomé sølvminen, har han en særlig position. Det ser ud til, at han har samtlige provinsautoriteters øre, og som jeg sagde, kan han vikle alle provinsens hidalgos om sin lillefinger. Hvis De følger hans råd, vil vanskelighederne falde bort, for han ønsker, at jernbanen skal blive til virkelighed. De må naturligvis være forsigtig med, hvad De siger. Han er englænder, og desuden må han være umådelig rig. Holroyd er hans kompagnon i minen, så De kan forstå –'

Han afbrød sig selv, da en skikkelse, der var hyllet i en poncho helt op til halsen, rejste sig fra et af de små bål, der brændte uden for foldens lave mur. Den sadel, manden havde brugt som hovedpude, var en mørk plet på jorden mod glødernes røde skær.

'Jeg vil tale med Holroyd selv på vejen hjem gennem Staterne,' sagde sir John. 'Jeg har forvisset mig om, at også han ønsker, at jernbanen skal bygges.'

Manden ved bålet var måske blevet forstyrret af stemmernes nærhed; han havde nu rejst sig og strøg en tændstik for at tænde en cigaret. Flammen oplyste et bronzefarvet ansigt med sorte bakkenbarter og et par stirrende øjne; derefter svøbte han ponchoen om sig igen, lagde sig, så lang han var, og lagde atter hovedet på sadlen.

'Det er vor lejrmester, som jeg må sende tilbage til Sulaco, nu da vi skal føre opmålingen ind i Sta. Marta dalen,' sagde ingeniøren. 'Han er en overmåde nyttig mand, som jeg har lånt af kaptajn Mitchell fra O.S.N. Det var yderst elskværdigt af Mitchell. Charles Gould sagde til mig, at jeg endelig måtte tage mod tilbuddet. Manden lader til at vide, hvordan man skal holde styr på alle disse indfødte arbejdere og muldyrdrivere. Vi har ikke haft antydning af vanskeligheder med vore folk. Han vil eskortere Deres diligence til Sulaco sammen med nogle af vore jembanearbejdere. Vejen er dårlig. Det kan redde Dem fra at vælte et par gange, når De har ham ved hånden. Han har lovet mig at passe så godt på Dem hele vejen ned, som om De var hans egen far.'

Denne lejrmester var den italienske sømand, som alle europæere i Sulaco i overensstemmelse med kaptajn Mitchells forkerte udtale havde for skik at kalde Nostromo. Og ganske rigtigt: fåmælt og beredvilligt tog han på fortrinlig måde vare på sin herre på de dårlige dele af vejen, hvilket sir John selv senere udtalte over for mrs. Gould.

6. kapitel

På dette tidspunkt havde Nostromo allerede været så længe i landet, at kaptajn Mitchells begejstring over sit funds enestående værdi havde nået de største højder. Han var tydeligt nok en af disse uvurderlige underordnede, som man har lov til at prale af. Kaptajn Mitchell roste sig af sin menneskekundskab – men han var ikke egoistisk – og i sin stoltheds uskyld var han allerede i færd med at udvikle den mani for 'De kan låne min capataz de cargadores', der før eller senere skulle bringe Nostromo i berøring med hver eneste europæer i Sulaco som en slags universelt faktotum et vidunder af effektivitet i sin livssfære.

'Fyren er mig hengiven med legeme og sjæl!' sagde kaptajn Mitchell gerne; og selv om ingen måske kunne forklare, hvorfor det forholdt sig sådan, var det dog ved en betragtning af deres indbyrdes forhold umuligt at kaste tvivl over denne udtalelse, medmindre man var en bitter, ekscentrisk person som f. eks. dr. Monygham, hvis korte, desillusionerede latter uvist hvordan udtrykte en umådelig mistillid til menneskeheden. Dette skal ikke forstås sådan, at dr. Monygham ødslede med latter eller ord. I bedste fald var han meget fåmælt. Når han var værst, frygtede folk hans bidende spot. Kun mrs. Gould kunne holde hans skepsis over for menneskenes motiver inden for passende grænser; men selv til hende havde han (ved en lejlighed, der intet havde at gøre med Nostromo, og i et tonefald, der var mildt i sammenligning med hans sædvanlige) en gang sagt: 'Det er virkelig helt urimeligt at kræve, at en mand skulle tænke så meget bedre om andre mennesker, end han er i stand til at tænke om sig selv.'

Mrs. Gould havde skyndt sig at lade emnet falde. Der gik sære rygter om den engelske læge; man hviskede om, at han for mange år siden, i Guzman Bentos tid, havde været indblandet i en sammensværgelse, der blev røbet og, som folk udtrykte det, druknet i blod. Hans hår var grånet, og hans skægløse, furede ansigt var gustent; det storternede mønster i hans flonelsskjorte og den gamle, fedtede panamahat var en stadig trods mod Sulacos konventioner. Havde hans fremtoning bortset fra det anførte ikke været så ulasteligt velsoigneret, ville man have kunnet antage ham for en af de ustabile europæere, der er en torn i øjet på den respektable udenlandske koloni i næsten alle eksotiske dele af verden. Sulacos unge damer, hvis kønne ansigter trængtes på balkonerne langs Calle de la Constitucion, sagde til hinanden, når de så ham gå forbi med haltende gang og bøjet hoved og en kort lærredsjakke nonchalant over den ternede flonelsskjorte: 'Nu skal Señor doktor hen og besøge Dona Emilia. Han har sin lille jakke på.' Deres slutning var rigtig nok, men dens dybere mening kunne deres naive intelligens ikke fatte. Dertil kom, at de ikke ofrede doktoren mange tanker. Han var gammel, grim, lærd – og en lille smule 'loco' – gal, om ikke lidt af en troldmand, sådan som jævne mennesker mistænkte ham for at være. Den lille hvide jakke var i virkeligheden en indrømmelse til mrs. Goulds humaniserende indflydelse. Lægen, der havde for skik at udtale sig med skepsis og bitterhed, havde intet andet middel, med hvilket han kunne vise sin dybe respekt for denne kvindes personlighed – hun, der var kendt i landet som den 'engelske Señora'. Han bragte sin hyldest med stor alvor, hvilket ikke var nogen ringe ting af en mand med hans vaner. Mrs. Gould følte da også fuldt ud dette. Hun ville aldrig have tænkt på at nøde ham til at vise sådanne ydre tegn på ærbødighed.

Hun holdt sit gamle spanske hus (et af de smukkeste i Sulaco) åbent for at gøre livet lettere for andre. Hun udfoldede sin gæstfrihed med jævnhed og charme, fordi hun havde et klart blik for det væsentlige i livet. Hun havde en usædvanlig evne til at omgås mennesker, en kunst der består i fine nuancer af uegennytte og ligesom at forstå alt og alle. Charles Gould (Gould-familien, der havde boet i Costaguana i tre generationer, fik både sin uddannelse og hentede sine hustruer i England) forestillede sig, at han havde forelsket sig i en ung piges sunde fornuft ganske som alle andre mænd, men det var ikke netop disse grunde, der fik f. eks. hele landmålerstaben, fra den yngste af de unge mænd til deres ældre chef, til så ofte at sammenligne mrs. Goulds hus med Sierra’ens højeste tinder. Hun ville afværgende have sagt, at hun intet havde gjort for dem, med en dæmpet latter og et forbavset udtryk i de grå øjne, hvis nogen havde sagt til hende, hvor stærkt hun huskedes oppe ved snegrænsen over Sulaco. Men hun ville nok have fundet en forklaring, når hun med en lille kløgtig mine havde tænkt sig om. 'Det var jo en overraskelse for disse unge mænd at føle sig velkomne herude. Og de har sikkert hjemve. Det er kun naturligt, at alle mennesker har lidt hjemve.'

Hun havde altid ondt af mennesker, der havde hjemve.

Charles Gould, der var født i landet ligesom faderen, havde ildrødt overskæg, stærk hage, klare blå øjne, kastaniebrunt hår, et smalt, frisk, rødmosset ansigt og lignede en mand, der lige er kommet hjem fra en lang sørejse. Hans bedstefar havde deltaget i uafhængighedskrigen under Bolivar, i den berømte engelske legion, der på slagmarken ved Carabobo var blevet hilst af den store befrielseshelt som landets redningsmænd. En af Charles Goulds onkler havde været folkevalgt præsident i den selvsamme provins Sulaco (der dengang kaldtes en stat) i Føderationens tid og var bagefter blevet stillet op ad en kirkemur og skudt efter ordre fra den barbariske unionsgeneral, Guzman Bento. Det var den samme Guzman Bento, der senere blev præsident på livstid og berømt for sin hensynsløshed og sit grusomme tyranni og nåede sin apoteose i folkesagnet som et blodigt, huserende spøgelse, hvis lig var blevet bortført af Djævelen i egen person fra mausoleet i Assumptionskirken i Sta. Marta. Sådan forklarede præsterne i det mindste dets forsvinden for de barfodede masser, der myldrede ind i rædsel og betagelse og stirrede på hullet i siden på den grimme murstenskatafalk foran højaltret.

Guzman Bento, der havde efterladt sig så grusomt et minde, havde ladet talrige mennesker henrette foruden Charles Goulds onkel; men da en af Charles’ nærmeste slætninge var blevet martyr for aristokratiets sag, betragtede Sulago-oligarkerne (sådan sagde man i Guzman Bentos tid; nu kaldte man dem Blanco-partiet og havde opgivet føderationstanken), hvilket var ensbetydende med de familier, som var af ren spansk oprindelse, ham som en af deres egne. Med en sådan slægtshistorie kunne ingen være mere costaguaner end Don Carlos Gould, men hans fremtoning var så karakteristisk, at han i folkemunde kun kaldtes for 'The Inglez' – englænderen – fra Sulaco. Han så mere engelsk ud end en tilfældig turist, som en slags kætterpilgrim, der dog var ganske ukendt i Sulaco. Han så mere engelsk ud end det sidst ankomne hold unge jernbaneingeniører, end nogen person på jagtbillederne i de numre af Punch, der nåede hans kones salon to måneder eller deromkring efter, at de var udkommet. Man forbavsedes over at høre ham tale spansk (castiliansk, som de indfødte siger) eller landbefolkningens indianske dialekt så naturligt. Hans accent havde aldrig været engelsk, men der var noget så uforgængeligt i alle disse Gould-forfædre – befriere, opdagelsesrejsende, kaffeplantere, købmænd, revolutionære – i Costaguana, at han, den eneste repræsentant for tredje generation i et fastland, der havde sin egen ridestil, blev ved med at se helt igennem engelsk ud selv til hest. Dette siges ikke om ham på den ironiske måde, der er karakteristisk for de såkaldte llaneros – mænd fra de store sletter – der tror, at de er de eneste i verden, der kan sidde på en hest. Charles Gould red som en kentaur, for nu at bruge den dertil egnede let søgte formulering. For ham var ridning ikke en særlig form for motion, men en naturlig evne, ligesom det er at gå for alle mennesker, der er sunde på legeme og sjæl; ikke desto mindre så han i sin engelske dragt og med sit importerede sadeltøj ud, som om han var kommet til Costaguana i dette øjeblik direkte fra en grøn mark på den anden side af verden, når han red i langsom galop ved siden af den opkørte oksesti til minen.

Han red oftest ad den gamle spanske vej – Camino Real, som den hed i daglig tale – det eneste tilbageværende spor af et faktum og et navn, der var efterladt af det kongedømme, gamle Giorgio hadede, og som, skyggen ikke undtaget, var forsvundet fra landet, for den store rytterstatue af Karl IV ved indgangen til Alameda’en – statuen tegnede sig hvidt mod træerne – var af folk fra landet og byens tiggere, der sov på trinene rundt om piedestalen, kun kendt som Stenhesten. Den anden Carlos, som drejede af til venstre med hastig hovklapren på den uregelmæssige brolægning – Don Carlos Gould i sin engelske dragt – så lige så ejendommelig, men langt mere naturlig ud end den kongelige rytter, der holdt sin ganger an på piedestalen over de sovende lazaroner, med marmorarmen løftet mod en plumagehats marmorskygge.

Denne vejrbidte statue af den beredne konge med dens ubestemte antydning af en hilsende gestus syntes at byde de politiske forandringer en uudgrundelig trods, som endog havde berøvet den dens navn; men heller ikke den anden rytter, som var velkendt af folket og sad sikker og vital på sin elegante skifergrå hest, var en mand, hvis tanker enhver kunne læse. Hans sind bevarede sin støtte ro og ligevægt, som om det havde fast rod i den lidenskabsløse stabilitet i privat og offentlig anstændighed hjemme i Europa. Han affandt sig med samme ro med den skrækkelige måde, på hvilken Sulacos damer smurte deres ansigt ind i hvidt pudder, til de lignede hvide gipsafstøbninger med smukke levende øjne, med byens særlige sladder, og med de vedvarende politiske forandringer, den konstante 'redning af landet,' som hans kone fandt var en barnagtig og blodtørstig, morderisk og rovgrisk leg, der med frygtelig alvor legedes af groft vanartede børn. I den første tid af sit liv i Costaguana knyttede den lille dame tit hænderne i fortvivlelse over ikke at kunne tage landets offentlige anliggender så alvorligt, som de anvendte metoders grusomhed i grunden hjemlede. Hun så i forholdene en naiv, hyklerisk komedie, men så at sige intet, der var ægte, undtagen hendes egen forfærdelse og harme. Charles, der var meget stilfærdig og snoede sit lange overskæg, nægtede oftest overhovedet at diskutere disse anliggender. En gang sagde han dog sagtmodigt til hende:

'Min egen ven, du glemmer åbenbart, at jeg er født her.'

Disse få ord fik hende til at gøre en pause, som om hun havde fået en pludselig åbenbaring. Måske gjorde dette: at man var født i landet, virkelig en forskel. Hun havde stor tillid til sin mand; den havde altid været meget stor. Han gjorde fra første færd indtryk på hendes fantasi ved sin usentimentale indstilling, ved netop den sjælsro, som hun i sine tanker havde ment var udtryk for perfekt livskunst. Don José Avellanos, deres genbo, som var en digter, en kultiveret mand, der havde repræsenteret sit land ved adskillige europæiske hoffer (og havde været genstand for ubeskrivelige ydmygelser som statsfange i tyrannen Guzman Bentos tid), erklærede ofte i Doña Emilias salon, at Carlos ejede alle de ægte britiske karakteregenskaber i forbindelse med et sandt patriotisk hjerte.

Da mrs. Gould så op på sin mands smalle, rødmossede og solbrændte ansigt, kunne hun ikke se den svageste trækning, som røbede, at han måtte have hørt tale om sin fædrelandskærlighed. Måske var han lige stået af hesten efter at være kommet tilbage fra minen; han var engelsk nok til at lade dagens varmeste timer uænset. Basilio i sit liberi af hvidt lærred og rødt skærf havde et øjeblik sat sig på hug bag hans hæle for at spænde de tunge, stumpe sporer af i patioen, hvorefter Señor Administrador gik op ad trappen til galleriet. Rækker af potteplanter på balustraden mellem buernes pilastre dannede skærm for gangen med deres blade og blomster fra firkanten nedenfor, hvis brolagte flade er den sande arne i et sydamerikansk hus, hvor hjemmelivets stille timer markeres af lys og skygges vekslen over fliserne.

Señor Avellanos havde for vane at gå over patioen klokken fem næsten daglig. Don José foretrak at komme over ved tetid, fordi det engelske ritual i Doña Emilias hus mindede ham om den tid, da han boede i London som gesandt ved Court of St. James. Han brød sig ikke om te, og når han sad og gyngede i sin gyngestol med de små sirlige støvler korslagt over fodstøtten, snakkede han i reglen i det uendelige med en slags overlegen virtuositet, der var forbavsende hos en mand på hans alder, mens han holdt koppen i hånden meget længe. Hans tætklippede hår var helt hvidt, hans øjne kulsorte.

Når han så Charles Gould træde ind i rummet, nikkede han lige og fortsatte derefter til afslutningen af den oratoriske periode. Først da sagde han:

'Carlos, min ven, De har redet fra San Tomé i den gloende middagsstund. Atter denne engelske aktivitet. Nå ikke? Hvadbehager?'

Han drak hele tekoppens indhold i en slurk. Efter denne præstation fulgte uvægerlig en let gysen og et sagte, uvilkårligt 'br-r-r-r', der ikke tilsløredes af det hurtige udbrud: 'Herligt!'

Han afleverede derefter med et smil den tomme kop til sin unge ven og fortsatte med at udbrede sig om San Tomé minens patriotiske natur, tilsyneladende kun for at kunne glæde sig over at tale flydende, mens hans tilbagelænede legeme bevægede sig rytmisk gyngende i en stol af den slags, der eksporteredes fra De forenede Stater. Loftet i Casa Goulds største salon strakte sin hvide flade langt over hans hoved. Højloftetheden reducerede det blandede møblement af tunge, højryggede spanske stole af brunt træ med lædersæder og europæiske, lavbenede og fuldpolstrede møbler i størrelse, så at de alle kom til at ligne firskårne små uhyrer, der var proppet til bristepunktet med stålfjedre og hestehår. Der var nips på små borde, spejle indfældet i væggen over marmorkonsoller, kvadratiske gulvtæpper under de to grupper af lænestole, der begge var under forsæde af en dyb sofa; mindre tæpper var spredt over hele det røde mustensgulv; tre vinduer, der gik fra loft til gulv, vendte ud mod en balkon og var indrammet af mørke, lodrette, folderige gardiner. En gammel tids fornemhed dvælede mellem de fire høje, glatte vægge, der var holdt i en svag lyserød farve, og mrs. Gould med sit lille hoved og de blanke lokker sad i en sky af musselin og kniplinger ved et lille mahognibord og lignede en fe, der var yndefuldt placeret foran elskovsdrikke, skænket af sølv- og porcelænskar.

Mrs. Gould kendte San Tomé minens historie. I gamle dage blev den hovedsagelig drevet ved hjælp af piskeslag på ryggen af slaver, og dengang blev dens udbytte betalt med dets egen vægt i menneskeknogler. Hele indianerstammer var gået til grunde under denne hæslige udbytning; derefter var minen blevet forladt, da den ikke længere havde kunnet give overskud, uanset hvor mange lig man kastede i dens svælg. Så glemte man den. Den blev genopdaget efter borgerkrigen. Et engelsk firma fik ret til at udnytte den og fandt så rig en åre, at hverken successive regeringers skattekrav eller de periodiske strejftog, som hverveofficererne foretog blandt minearbejderne, kunne tage modet fra koncessionens indehavere. Efter den lange række statskup, der fulgte efter den berygtede Guzman Bentos død, rejste de indfødte minearbejdere, der var blevet ægget til oprør af agenter fra hovedstaden, sig imidlertid mod deres engelske chefer og myrdede dem til sidste mand. Det konfiskationsdekret, der umiddelbart efter blev offentliggjort i Diario Official i Sta. Marta, begyndte med ordene: 'I retfærdig harme over den knugende undertrykkelse fra udlændinges side, folk, der lod sig lede af ønsket om smudsigt mammon i stedet for af kærlighed til et land, hvortil de var kommet forarmede for at søge lykken, har minebefolkningen ved San Tomé o.s.v o.s.v ….' og sluttede med denne erklæring: 'Statschefen har ønsket at gøre brug af sin benådningsret i fuld udstrækning. Minen, der i kraft af alle love, de menneskelige og guddommelige, og af folkeretten, nu vender tilbage til regeringen som national ejendom, skal forblive lukket, til det sværd, der er draget for det hellige forsvar af frihedens principper, har nået sit mål: at sikre vort elskede lands lykke.'

I mange år skete der derefter intet med San Tomé minen. Det er nu umuligt at afgøre, hvilke fordele regeringen havde ventet sig af at nationalisere den. Med besvær fik man Costaguana til at betale en ussel månedlig erstatning til ofrenes efterladte, og derpå forsvandt sagen ud af den diplomatiske korrespondance. En skønne dag kom en ny regering imidlertid i tanker om dette værdifulde aktiv. Det var en almindelig costaguansk regering – den fjerde i løbet af seks år – men den så nøgternt på sine chancer. Den huskede San Tomé minen med en hemmelig overbevisning om dens værdiløshed, så længe den var på indfødte hænder, men var samtidig helt klar over de forskellige nyttige formål, en sølvmine kan tjene til, ganske bortset fra den smudsige proces, der består i at bringe metallet op til jordens overflade. Charles Goulds far, der længe havde været en af de mest velhavende forretningsmænd i Costaguana, havde allerede mistet en betydelig del af sin formue i tvangslån til de successive regeringer. Han var en nøgternt vurderende mand, der aldrig drømte om at presse på for at få sit tilgodehavende, og da man pludselig tilbød ham koncession for stedse på San Tomé minen til fuld afgørelse, blev han stærkt foruroliget. Han vidste god besked med disse regeringers adfærd. Hensigten med denne disposition var utvivlsomt nøje overvejet og søgt tilsløret så godt som muligt, og dog var den aldeles øjensynlig, når man studerede det dokument, der blev forelagt ham til omgående underskrift. Den tredje og vigtigste paragraf bestemte, at koncessionsindehaveren straks skulle betale regeringen fem års afgifter af minens anslåede udnytte.

Mr. Gould senior forsvarede sig mod denne skæbnesvangre gunstbevisning med mange argumenter og bønner, men uden held. Han vidste intet om minedrift; han havde ingen muligheder for at udbyde sin koncession på det europæiske marked, og minen eksisterede slet ikke som arbejdende virksomhed. Bygningerne var nedbrændt, maskinerne ødelagt og minearbejderne og deres familier forsvundet fra egnen for mange år siden; vejen til minen var forsvundet under en syndflod af tropisk vegetation, lige så effektivt som om den var opslugt af havet, og den største minegang var styrtet sammen mindre end hundrede meter fra åbningen. Det var ikke længere en forladt mine; det var en vild, utilgængelig, klippefyldt slugt i Sierra’en, hvor man kunne have fundet spor af forkullet tømmer, nogle dynger knuste mursten og enkelte forvredne stumper rustent jern under den tætte masse af tjørnevækster, der dækkede terrænet. Mr. Gould senior ønskede ikke at få dette øde sted til evig arv og eje; ja, det blotte syn af stedet, der steg op for hans blik i stille stunder om natten, kunne fylde ham med fortvivlelse og berøve ham søvnen i mange timer.

Nu forholdt det sig imidlertid sådan, at den daværende finansminister var en mand, hvem mr. Gould i tidligere år til alt uheld havde nægtet at yde en vis ringe økonomisk bistand, et afslag, som mr. Gould over for sig selv havde motiveret med, at ansøgeren var en berygtet spiller og svindler foruden med rette at være mistænkt for et voldeligt røverisk overfald på en velhavende godsejer i en afsides egn, hvor den senere minister dengang fungerede som dommer. Efter nu at være nået så højt på strå havde denne politiker forkyndt, at han ville lønne det onde, den stakkels Señor Gould havde gjort, med godt. Han bekræftede dette forsøg i Sta. Martas saloner med blid, men uforsonlig stemme, og med så ondskabsfulde blikke, at mr. Goulds bedste venner alvorligt rådede ham til ikke at forsøge nogen form for bestikkelse for at få sagen bragt ud af verden. Det ville have været nytteløst. Det ville sandt at sige have været temmelig farligt. Dette mente også en stout, åbenmundet dame af fransk oprindelse – hun erklærede, at hun var datter af en højtstående officer (officier supérieur de l’armée), der havde fået bolig i et sekulariseret kloster ved siden af finansministeriet. Da denne blomstrende dame blev spurgt meget korrekt på mr. Goulds vegne og fik overrakt en passende gave, rystede hun opgivende på hovedet. Hun var godmodig, og hendes pessimisme var ægte. Hun syntes, at hun ikke kunne modtage penge for noget, hun ikke kunne gennemføre. Mr. Goulds ven, der havde til opgave at varetage det delikate hverv, sagde senere ofte, at hun var det eneste ærlige menneske, der havde nærmere eller fjernere forbindelse med regeringen, han nogen sinde havde truffet. 'Dutter ikke,' sagde hun med et fornemt, hæst tonefald, der var naturligt for hende, og under anvendelse af vendinger, der bedre passede for et barn af ukendte forældre end for en forældreløs datter af en general. 'Nej, den dutter ikke. Umuligt, gamle dreng. Det er en skam, men jeg stjæler sgu ikke fra folk. Jeg er ikke minister! Gå De roligt igen med Deres stakater.'

Et øjeblik bed hun sig i sin karmoisinrøde læbe og angrede indvendigt de strenge, tyranniske principper, der styrede hendes salg af indflydelse på højeste sted. Så tilføjede hun med sigende betoning og en anelse af utålmodighed: 'Gå så – og sig til den gode mand, De kommer fra – De forstår nok? – at han bliver nødt til at sluge den bitre pille.'

Efter en sådan advarsel var der ikke andet at gøre end skrive under. Mr. Gould slugte den bitre pille, og det var, som om den var sammensat af en hemmelighedsfuld gift, der virkede direkte på hans hjerne. Tanken om minen plagede ham dag og nat, og han begyndte desuden at drømme om vampyrer. Han overdrev i sin fantasi ulemperne ved sin nye situation, fordi han betragtede den emotionelt. Hans position i Costaguana var ikke dårligere end før. Men mennesket er et fortvivlende konservativt væsen, og det fantastisk nye i dette grove attentat på hans tegnebog bragte ham ud af balance. Alle omkring ham blev plyndret af de groteske og morderiske bander, der spillede deres uhyggelige spil – regeringer og revolutioner – efter Guzman Bentos død. Mr. Goulds erfaring havde lært ham, at selv om magthaverne kunne blive skuffet i deres forventning om let bytte, ville ingen bande, der havde herredømmet i præsidentens palæ, være så uduelig, at den ikke kunne finde på påskud til afpresninger. Den første og bedste oberst for en hær af fugleskræmsler, som kom forbi, kunne med magt og nøjagtighed dokumentere over for en hvilken som helst civilperson, at han (obersten) havde ret til en sum på 10.000 dollars, hvilket betød, at han uvægerlig ville gøre sig håb om en erkendtlighed på ikke under 1000. Dette vidste mr. Gould udmærket godt, og væbnet med resignation havde han ventet på bedre tider. Men at blive plyndret under skin af lovlighed og reel forretning var ham uudholdeligt. Mr. Gould senior havde én fejl i sin kloge og hæderværdige karakter: han tillagde formen for stor betydning. Det er en fejl, der er almindelig i menneskeheden, hvis synspunkter er præget af fordomme. I den omtalte sag var der i hans øjne noget ondt, en perverteret form for ret, der gennem en moralsk rystelse angreb hans kraftige fysik. 'Det slår mig ihjel til sidst,' sagde han mange gange om dagen. Og siden da begyndte han virkelig at lide af feber, af leversmerter og først og fremmest af en plagsom mangel på evne til at tænke på noget som helst andet. Finansministeren kunne umuligt ane, hvilken dybsindigt raffineret hævn han havde fået. Selv mr. Goulds breve til sin fjortenårige søn Charles, som gik i skole i England, handlede til sidst praktisk talt ikke om andet end minen. Mr. Gould stønnede over uretfærdigheden, forfølgelsen, det grove overgreb; han skrev hele sider for at fortælle om de skæbnesvangre konsekvenser, der i enhver henseende ville resultere i besiddelsen af denne mine, og hvorledes denne besiddelse ville være ensbetydende med en evig forbandelse. Koncessionen var jo blevet overdraget til ham og hans efterkommere til evig tid. Han bønfaldt sin søn om aldrig at komme tilbage til Costaguana og aldrig at gøre krav på nogen del af sin arv i dette land, da den var besmittet af den skændige koncession. Sønnen burde aldrig røre den, aldrig nærme sig den, men glemme, at Amerika eksisterede, og søge en merkantil løbebane i Europa. Og hvert brev sluttede med bitre selvbebrejdelser, fordi han, mr. Gould, var blevet for længe i denne redefuld af tyveknægte, intriganter og røvere.

At få at vide gang på gang, at éns fremtid tegner sig truende, fordi man ejer en sølvmine, er i sig selv ikke noget, der gør stort indtryk på en fjortenårig dreng, men det rent formelle deri kan nok give ham anledning til en vis forbavselse og interesse. Efterhånden begyndte drengen, der i begyndelsen kun var desorienteret over de vrede jeremiader, men havde ret ondt af sin far, at tumle med sagen i de øjeblikke, han kunne afse fra sport og studier. Efter cirka et års forløb havde han på grundlag af brevene dannet sig en klar overbevisning om, at der i provinsen Sulaco i republikken Costaguana fandtes en sølvmine, hvor stakkels onkel Harry var blevet skudt af soldater for meget lang tid siden. Med denne mine var også nøje forbundet noget, der hed 'den uretfærdige Gould-koncession,' tydeligt nok skrevet på et stykke papir, som hans far brændende ønskede at 'rive i stykker og kaste i fjæset' på præsidenter, dommere og ministre. Og dette ønske blev ved med at bestå, selv om drengen lagde mærke til, at navnene på disse mennesker sjældent var de samme et helt år. Det omtalte ønske forekom ham ganske naturligt (da det drejede sig om en uret), selv om han ikke vidste, hvorfor sagen var ensbetydende med uret. Efterhånden som han blev klogere, lykkedes det ham at finde sandheden frem blandt de mange fantastiske indskud om vampyrer og andre sagnvæsner, der havde givet faderens breve et præg af uhyggelige østerlandske eventyr. Til sidst blev den unge mand lige så fortrolig med San Tomé minen som den gamle mand, der skrev disse klagende og rasende breve på den anden side af havet. Mr. Gould senior berettede, at han allerede flere gange havde måttet betale store bøder, fordi han forsømte at arbejde med minen, foruden at andre summer var blevet ham afpresset med den motivering, at det drejede sig om kommende års afgifter, og at en mand med en så værdifuld koncession i lommen ikke kunne nægte republikkens regering økonomisk bistand. Han skrev rasende, at de sidste rester af hans formue var ved at svinde bort fra ham imod værdiløse kvitteringer, alt imens han blev udskreget som en person, der havde skaffet sig enorme fordele af sit lands krisetider. Den unge mand i Europa blev mere og mere interesseret i denne faktor, som kunne fremkalde en sådan tumult af ord og lidenskab.

Han tænkte over det hver dag, men han tænkte over det uden bitterhed. Det havde nok været en ulykkelig historie for hans stakkels far, og hele sagen kastede et ejendommeligt lys over Costaguanas sociale og politiske liv. Sønnen så med sympati på faderens situation, men var samtidig rolig og eftertænksom. Hans personlige følelser var ikke blevet krænket, og det er vanskeligt at dele en anden organismes fysiske og sjælelige kvaler med sand og varig indignation, selv om denne anden organisme er éns egen far. Da Charles Gould var tyve, var også han blevet forhekset af San Tomé minen. Men det var en anden form for forhekselse, en form, som passede bedre til hans ungdom, og i hvis trylleformel der indgik både håb, styrke og selvtillid i stedet for træt indignation og selvopgivelse. Da han efter sit fyldte tyvende år selv måtte bestemme sin skæbne (bortset fra den strenge formaning om ikke at vende tilbage til Costaguana), havde han fortsat sine studier i Belgien og Frankrig med tanke om at blive mineingeniør. Men denne videnskabelige side af hans arbejde blev ved med at stå ubestemt og ufuldkommen i hans bevidsthed. Miner havde fået en dramatisk interesse for ham. Han studerede deres ejendommeligheder også ud fra et personligt standpunkt, ganske som man kunne studere forskellige personligheder. Han besøgte miner, ligesom når man nysgerrigt indfinder sig hos særprægede personligheder, i Tyskland, Spanien og Cornwall. Forladte miner øvede en stærk tiltrækning på ham. Deres øde tilstand appellerede til ham ligesom synet af menneskelig elendighed, hvis årsager er dybtliggende og overordentlig forskelligartede. Måske var de forladte miner uden værdi, men det kunne også tænkes, at man ikke havde forstået at drive dem. Hans vordende hustru var det første og måske det eneste menneske, der opdagede denne hemmelige lidenskab hos ham, en stemning, der var afgørende for den dybt fomuftsbetonede, næsten uudtalte indstilling hos denne mand over for de materielle tings verden. Og hendes glæde over ham, en glæde, der havde dvælet med halvt udbredte vinger som fugle, der ikke let kan stige op fra en plan flade, fandt straks en tinde, fra hvilken de kunne lette og stige mod himlen.

De havde lært hinanden at kende i Italien, hvor den senere mrs. Gould boede sammen med en gammel og bleg tante, der for mange år siden var blevet gift med en midaldrende, forarmet italiensk markis. Han var nu død, denne mand, der havde vidst at vie sit liv til sit lands uafhængighed og enhed og været lige så begejstret og offervillig som de yngste af dem, der faldt for den selvsamme sag, som gamle Giorgio Viola var et ensomt levn fra – som en knækket rundholt får lov til at drive uænset bort efter en sejr til søs. Marchesa’en førte en stille, hviskende tilværelse, nonneagtig i sine sorte kjoler og med et hvidt bånd om panden, i et hjørne af førstesalen i et gammelt, forfaldent slot, hvis store tomme sale i stueetagen under de malede lofter gav ly til høstudbytter, fjerkræ og endog kvæg, foruden hele forpagterens familie.

De to unge mennesker havde truffet hinanden i Lucca. Efter dette møde besøgte Charles Gould ingen miner, selv om de en enkelt gang kørte i hestevogn ud for at se nogle marmorbrud, hvor arbejdet for så vidt lignede minedrift, som det drejede sig om at fravriste jorden et kostbart råmateriale. Charles Gould åbnede ikke sit hjerte for hende i nogen længere tale. Han blev blot ved med at tænke og handle, mens hun var til stede. Dette er den sande oprigtighed. En af hans hyppige bemærkninger var: 'Jeg tror undertiden, at stakkels far ser forkert på denne sag vedrørende San Tomé.' Og de drøftede denne anskuelse længe og alvorligt, som om de kunne øve indflydelse på en hjerne hinsides oceanet, men i virkeligheden diskuterede de den, fordi kærligheden kan trænge ind i ethvert emne og leve glødende selv i nøgterne sætninger. Af denne naturlige grund var disse samtaler af stor betydning for hans forlovede. Charles var bange for, at mr. Gould senior spildte sine kræfter og ville blive syg af sine anstrengelser for at blive koncessionen kvit. 'Jeg har den idé, at sagen ikke skal klares på denne måde,' sagde han ligesom til sig selv. Og da hun åbenhjertigt gav udtryk for undren over, at en virkelig personlighed skulle ofre sine kræfter på at konspirere og intrigere, plejede Charles at svare med mild omsorg, der viste, at han forstod hendes undren: 'Du må ikke glemme, at han er født derovre.'

Hun gav sig da straks til at tænke over dette og kom da med det inkonsekvente svar, han accepterede som helt igennem klogt, fordi det i virkeligheden var det:

'Hm, og du selv? Du er jo også født derovre.'

Han svarede uden at tøve:

'Det er noget andet. Jeg har været borte i ti år. Far har aldrig haft så langvarigt et ophold i udlandet, og det er over tredive år siden, han studerede.'

Hun var det første menneske, han sagde et ord til, efter at han havde modtaget meddelelsen om sin fars død.

'Det slog ham ihjel!' sagde han.

Han var vandret direkte fra byen med meddelelsen, lige ud i middagssolen på den hvide vej, og hans fødder havde bragt ham ansigt til ansigt med hende i ruinslottets forhal, et pragtfuldt, nøgent rum, hvor der hist og her hang en lang strimmel damask ned langs et nøgent panel på væggen, sort af fugtighed og ælde. Rummet var møbleret med én forgyldt lænestol med brækket ryg og en ottekantet opsats med en tung marmorvase, der var prydet med masker og blomsterguirlander og revnet fra øverst til nederst. Charles Gould var støvet af det hvide pudder fra landevejen; han havde støv på skoene, på skuldrene og huen. Sveden drev ned i hans ansigt. I højre hånd knugede han en tyk egekæp.

Hun blev meget bleg under den store stråhats roser. Hun svingede med en lys parasol, som hun bar i de behandskede hænder, og ville netop være gået ned for at møde ham ved bakkens fod, hvor der stod tre popler ved muren om en vingård.

'Det slog ham ihjel!' gentog han. 'Han burde have haft mange år endnu. Vi plejer at leve længe i vores familie.'

Hun var for altereret til at sige noget; han betragtede den revnede marmorvase med et gennemtrængende, stift blik, som om han havde besluttet at mærke sig dens form for stedse i sin hukommelse. Først da han pludselig vendte sig om mod hende og det brast to gange ud af ham: 'Jeg kommer til dig. – Jeg kommer lige til dig –' uden at være i stand til at fuldføre sætningen, gik det helt op for hende, hvor fortvivlende det var med denne mand, der var død ensom og forpint i Costaguana. Han greb fat i hendes hånd og førte den til sine læber, og så slap hun parasollen og klappede ham på kinden, mens hun hviskede: 'Stakkels dreng' og begyndte at tørre øjnene under hatteskyggens faldende kurve. Hun var meget lille i sin enkle hvide kjole, næsten som et barn, der er faret vild, mens hun stod og græd i det smukke rums forfaldne storhed og han stod ved siden af hende og atter var helt ubevægelig, idet han betragtede marmorvasen.

Bagefter gik de en lang tur uden at sige noget. Til sidst udbrød han pludselig:

'Ja! Men hvis han bare havde grebet det hele rigtigt an!'

Og så standsede de. Overalt lå der lange skygger på bjergene, på vejene, på de indhegnede marker med oliventræer – skygger af popler, af brede kastanietræer, af gårde og mure. Og midt i luften lignede den spinkle, vågne lyd af en klokke solnedgangsrødmens bankende puls. Hendes læber var let adskilt, som om hun var forbavset over, at han ikke så på hende med sit sædvanlige udtryk. Dette var uvægerlig opmærksomt og bifaldende. I sine samtaler med hende var han den mest ivrige og ærbødige diktator, en holdning, der passede hende umådelig godt. Den bekræftede hendes magt uden at reducere hans værdighed. Den spinkle unge pige med de små fødder, små hænder, det lille ansigt med dets yndige byrde af tunge lokker, med en ret stor mund, hvis læber ved den mindste adskillelse syntes at ånde frejdighed og højmodighed – denne unge pige så så klart som en erfaren kvinde. Hun var frem for alt og trods al smiger meget stolt over sin udkårne. Men nu så han slet ikke på hende, og hans udtryk var anspændt og åndsfraværende, som naturligt for en mand, der vælger at stirre på intet, forbi en ung piges hoved.

'Ja, det er givet – man gjorde ham uret. De ødelagde ham fuldstændigt, den stakkels gamle fyr. Åh, hvorfor måtte jeg ikke få lov til at komme hjem til ham? Men nu skal jeg blive klar over, hvordan sagen skal gribes an.'

Efter at han havde sagt disse ord med enorm selvsikkerhed, så han ned på hende og blev straks et bytte for uro, sorg og frygt.

Han sagde, at det eneste, han nu ønskede at få at vide, var, om hun elskede ham tilstrækkeligt – om hun ville have mod til at rejse så langt bort med ham. Han stillede hende disse spørgsmål med en stemme, der dirrede af ængstelse – for han var en beslutsom mand.

Hun sagde, at det gjorde hun, og at det ville hun. Og i samme øjeblik havde den senere værtinde for alle europæere i Sulaco den fysiske oplevelse, at jorden skred bort under hende. Den forsvandt totalt, og det gjaldt endog lyden af klokken. Da hendes fødder atter rørte jorden, ringede klokken stadig i dalen; hun greb til sit hår og så stakåndet til begge sider af den støvede vej. Den var beroligende tom. Imens samlede Charles, der med den ene fod trådte ned i en tør og støvet grøft, den åbne parasol op, der var faldet ud af hendes hænder med en krigerisk lyd som af trommehvirvler. Han rakte hende den med alvorlig, lidt forlegen mine.

De begav sig på hjemvejen, og efter at han havde lagt hendes hånd på sin arm, var de første ord, han sagde:

'Det er et held, at vi vil være i stand til at bosætte os i en kystby. Du har hørt dens navn. Det er Sulaco. Jeg er så glad for, at min stakkels far virkelig fik dette hus. Han købte et stort hus i byen for adskillige år siden, for at der altid skulle være et Casa Gould i hovedstaden i den tidligere såkaldte Vestprovins. Jeg har boet der en gang som lille dreng sammen med min kære mor, i et helt år, mens stakkels far var på forretningsrejse i De forenede Stater. Du skal være den nye frue i Casa Gould.'

Og senere, i det beboede hjørne af slottet over Luccas vinmarker, marmorbjerge, pinjer og oliventræer, sagde han også:

'Navnet Gould har altid været højt anset i Sulaco. Min onkel Harry var statschef i nogen tid og har efterladt sig et stort navn blandt de førende familier. Jeg mener dermed de rene kreolske familier, der ingen del tager i den elendige politiske farce. Onkel Harry var ingen eventyrer. I Costaguana er vi Goulds ikke eventyrere. Han tilhørte landet, og han elskede det, men han blev i det væsentlige ved med at være englænder i sine anskuelser. Han gjorde brug af tidens politiske slagord, som hed 'føderation', forbundsstat. Men han var ikke politiker. Han gik ganske simpelt ind for social retfærdighed ud fra ren kærlighed til national frihed og fra sit had til undertrykkelse. Han var en mand uden omsvøb. Han gik til arbejdet på sin egen måde, fordi han fandt det rigtigt, akkurat som jeg nu føler, at jeg må tage denne mine i besiddelse.'

Med sådanne ord talte han til hende, fordi hans erindring var meget fuld af hans barndoms land, hans hjerte af hans liv med denne unge pige og hans hjerne af San Tomé koncessionen. Han tilføjede, at han ville være nødt til at forlade hende i nogle dage for at finde en amerikaner, en mand fra San Francisco, der endnu befandt sig et eller andet sted i Europa. Nogle måneder tidligere havde han gjort hans bekendtskab i en gammel historisk tysk by, som lå i et minedistrikt. Amerikaneren havde sin kone med, men virkede ensom, mens de dagen lang strejfede rundt i de gamle kvarterer og betragtede de middelalderlige huse. Charles Gould sluttede venskab med manden, fordi de begge var lidenskabeligt interesseret i minedrift; den anden kendte tilmed noget til Costaguana og havde også hørt en del om Gould senior. De havde talt ret fortroligt sammen, hvilket var muligt på grund af aldersforskellen. Charles ville nu gerne finde denne kapitalist, der både var intelligent og let at komme på talefod med. Faderens formue i Costaguana, som den unge mand havde troet endnu var ret betydelig, syntes at være svundet ind til næsten intet i revolutionernes onde digel. Bortset fra cirka ti tusind pund, der var deponeret i England, syntes der ikke at være andet tilbage end huset i Sulaco, en ret ubestemt adkomst til at udnytte skovene i en fjern og vildsom egn, samt San Tome koncessionen, der havde ledsaget hans stakkels far lige til gravens rand.

Han forklarede disse ting. Det var sent, da de skiltes. Hun havde aldrig før givet ham et så fascinerende indtryk af sig selv. Al ungdommens iver efter et liv i det fremmede, dens længsel efter de store afstande, efter en fremtid, hvori der var en duft af eventyr og kamp – en hemmelig tanke om genrejsning og sejr havde fyldt hende med en intens spænding, som hun gav tilbage til giveren med en mere åben og liflig ømhed.

Han forlod hende og begav sig ned ad bakken, og så snart han var blevet alene, blev han nøgtern. Den uoprettelige forandring, et dødsfald bevirker i vore daglige tankers bane, kan føles i en ubestemt og knugende uro i sindet. Det gjorde Charles Gould ondt at føle, at han aldrig, end ikke ved selv den største viljesanspændelse, ville være i stand til at tænke på sin far på samme måde, som han plejede at tænke på faderen, da denne levede. Det stod ikke længere i hans magt at fremmane et levende billede af ham. Denne betragtning, der påvirkede hans egen identitet så stærkt, fyldte hans bryst med en sørgmodig og hidsig trang til handling. I så henseende var hans instinkt sikkert: Handling giver trøst. Den er tankens fjende og smigrende illusioners ven. Kun gennem at styre vor handlen kan vi finde fornemmelsen af at beherske skæbnen. Minen var ifølge sagens natur det eneste område, hvor han kunne skride til handling. Det var undertiden bydende nødvendigt at vide, hvordan man kunne lade de dødes højtidelige ønsker uænsede. Han traf den faste beslutning at gøre sin ulydighed så grundig som overhovedet muligt. Minen havde været årsag til en absurd moralsk katastrofe; dens drift måtte gøres til en reel og moralsk succes. Det skyldte sønnen den døde faders minde. Dette var de følelser, der besjælede Charles Gould. Hans tanker gik i retning af at rejse en betydelig kapital i San Francisco eller andetsteds, og det slog ham samtidig som en sund tanke, at den afdødes råd måtte være en usund ledetråd. Ikke én af dem kunne på forhånd vide, hvilke enorme forandringer et bestemt individs død kunne frembringe i hele verdens udseende.

Den sidste fase af minens historie kendte mrs. Gould af personlig erfaring, for det var i det væsentlige hendes ægteskabs historie. Familien Goulds nedarvede position i Sulaco havde lagt sig som en kappe om hendes lille person, men hun ønskede ikke, at denne fremmede klædnings ejendommeligheder skulle hæmme hende i hendes dynamiske livsudfoldelse, der ikke udsprang af nogen mekanisk livlighed, men af en videbegærlig intelligens. Man må ikke tro, at mrs. Goulds intellekt var maskulint. En kvinde med et maskulint sind er ikke et væsen, der kan udfolde en høj grad af effektivitet, men blot et fænomen, som er udtryk for ufuldkommen differentiering – gold på en interessant måde, men uden betydning. Da Doña Emilias intelligens var feminin, førte den hende til at erobre Sulaco blot ved at oplyse vejen for hendes uegennyttighed og næstekærlighed. Hun kunne konversere på charmerende måde, men hun var ikke snakkesalig. Hjertets visdom bekymrer sig ikke om at skabe eller ødelægge teorier så lidt som om at forsvare fordomme; den har ikke tomme ord til sin disposition. De ord, den udtaler, har værdi som udtryk for ubestikkelighed, tolerance og medfølelse. En kvindes sande ømhed udtrykkes ligesom sand virilitet hos manden i sejrende handling. Sulacos damer forgudede mrs. Gould. 'De betragter mig endnu som noget af et uhyre,' sagde mrs. Gould i sin tid til en af de tre herrer fra San Francisco, hun var værtinde for i sit nye hus i Sulaco cirka et år efter, at hun var blevet gift.

De var hendes første gæster fra udlandet, og de var kommet for at se på San Tomé minen. De syntes, at hun spøgte på den behageligste måde, og Charles Gould havde ikke alene vist sig at have god forstand på det, han gav sig af med, men også at gå til sagen med voldsom kraft. Disse omstændigheder gjorde dem venligt stemt mod hans kone. En umiskendelig begejstring med en svag tilsætning af ironi gjorde hendes udtalelser om minen aldeles fascinerende i gæsternes øjne og æggede dem til alvorlige og velvillige smil, i hvilke der var megen ærbødighed. Havde de vidst, i hvor høj grad hun var inspireret af et idealistisk syn på begrebet succes, ville de være blevet lige så forbavsede over hendes indstilling, som de spanskamerikanske damer var blevet forbavsede over hendes legemes utrættelige aktivitet. Hun ville – for at bruge hendes egne ord – have stået for dem som 'noget af et uhyre.' Ægteparret Gould var imidlertid meget tilbageholdende, når det drejede sig om de mest væsentlige ting, og deres gæster tog af sted uden at ane noget andet formål hos værtsfolkene end den regulære fortjeneste ved at drive en sølvmine. Mrs. Gould lod sin vogn med to hvide muldyr køre dem ned til havnen, hvorfra Ceres skulle føre dem til plutokraternes olymp. Kaptajn Mitchell benyttede afskeden til med sagte, fortrolig stemme at sige til mrs. Gould: 'Dette er en historisk begivenhed.'

Mrs. Gould elskede patio’en i sit spanske hus. En bred stentrappe overskuedes tavst af en blåklædt Madonna med Jesusbarnet på armen fra en niche i væggen: Dæmpede stemmer steg tidligt om morgenen op fra brønden midt på den kvadratiske plads, samtidig med stampen af heste og muldyr, der parvis blev ført til vanding ved cisternen. Et virvar af slanke bambusstængler sænkede sine smalle, knivsbladlignende blade over det rektangulære vandhul, og den tykke kusk sad sløv på kanten og holdt dovent enden af grimerne i sin hånd. Barfodede tjenestefolk gik frem og tilbage og kom ud fra de mørke, lave døre nedenfor; to vaskepiger med kurve med nyvasket linned; bageren med en bakke friskbagt brød; Leonarda – hendes egen camerista – bar, støttet af den ene hånd, et bundt blændende hvide underskørter i solen over sit kulsorte hår. Så humpede den gamle portner ind, fejede fliserne, og dermed var huset parat til dagen. Alle de højloftede rum på tre sider af den lille plads havde forbindelse med hinanden og med korridoren med dens smedejernsgelændere og en kant af blomster, fra hvilken hun ligesom en borgfrue i middelalderen ovenfra kunne overskue al færdsel til og fra huset, hvis imponerende portbue forlenede det med et præg af fornem betydningsfuldhed.

Hun så hin morgen, at vognen kørte bort med de tre gæster nord fra, Hun smilede. De tre mænd førte armene samtidig til hattene og svingede dem.

Kaptajn Mitchell, der var den fjerde i selskabet og ledsagede dem til skibet, var allerede begyndt på en opstyltet tale. Hun blev ude ved blomsterne og nærmede ansigtet til snart den ene klynge, snart den anden, som for at give sine tanker tid til at indhente hendes langsomme skridt hen ad gangen.

En frynset indiansk hængekøje fra Aroa, prydet med kulørte fjer, var hængt op på et velvalgt sted i et hjørne, hvor morgensolen faldt, for morgenen er kølig i Sulaco. Store klynger af flor de noche buena flammede foran modtagelsesværelsernes åbne glasdøre. En stor grøn papegøje, der strålede som en smaragd og sendte gyldne blink til alle sider fra sit bur, skreg med skingrende stemme: 'Vive Costaguana!' og råbte derpå to gange honningsødt: 'Leonarda! Leonarda!' i en efterligning af mrs. Goulds stemme, men søgte derefter tilflugt i ubevægelighed og tavshed. Mrs. Gould nåede enden af galleriet og kiggede ind i sin mands værelse.

Charles Gould havde sat den ene fod på en lav skammel og var allerede i færd med at spænde sine sporer på. Han ville skynde sig ud til minen igen. Mrs. Gould gik ikke ind, men så sig om i værelset fra døren. En høj, bred reol med glasdøre var fuld af bøger, men i en anden, uden hylder og foret med rødt klæde, sås en velordnet samling skydevåben: Winchester-karabiner, revolvere, et par haglbøsser og endog to par dobbeltløbede hylsterpistoler. På en strimmel rødt fløjl mellem de to reoler hang en gammel ryttersabel, som i sin tid havde tilhørt Don Enrique Gould, Vestprovinsens helt. Den var en gave fra Don José Avellanos, familiens ven gennem så mange år.

Men ellers var de pudsede hvide vægge fuldstændigt nøgne, når lige bortses fra en akvarel af San Tomé bjerget – malet af Doña Emilia selv. Midt på det røde murstensgulv stod to lange borde, hvor det flød med tegninger og dokumenter, endvidere nogle stole og en glasmontre med malmprøver fra minen. Mens mrs. Gould betragtede disse ting efter hinanden, spurgte hun sig selv med sagte stemme, hvorfor disse velhavende og foretagsomme mænds diskussioner om projekterne, arbejdet i minen og sikkerhedsforanstaltningerne i denne gjorde hende så utålmodig og urolig, medens hun kunne tale i timevis med usvækket interesse og glæde med sin mand om minen.

Og idet hun slog øjnene ned på meget udtryksfuld måde, sagde hun:

'Hvad mener du om dette, Charley?'

Forbavset over sin mands tavshed så hun atter op. Hendes store øjne var så smukke som blege blomster. Han var færdig med sporerne og snoede overskægget vandret med begge hænder, mens hans så på hende med synlig beundring hen over sine lange ben. Bevidstheden om at blive betragtet på denne måde glædede mrs. Gould.

'De er indflydelsesrige mænd,' sagde han.

'Det ved jeg. Men har du hørt efter, hvad de i grunden sagde? Det er, som om de ikke har forstået noget af det, de har set her.'

'De har set minen. Den har de i hvert fald forstået i nogen grad,' indskød Charles Gould, som ville forsvare sine gæster; og så nævnte hans kone navnet på den mest indflydelsesrige af de tre mænd. Han havde en betydelig position i finans- og industriverdenen. Hans navn var velkendt af mange millioner mennesker. Han havde en sådan magt, at han aldrig ville være rejst så langt bort fra sin virksomhedssfære, hvis ikke lægerne med tilslørede trusler havde insisteret på, at han skulle tage en lang ferie.

'Mr. Holroyds religiøse følelser såredes og væmmedes over det smagløse ved de pyntede helgener i katedralen – han kaldte det for tilbedelse af træ og flitter. Men det forekom mig, som om han betragtede sin egen Gud som en betydningsfuld kompagnon, der får sin andel af overskuddet i form af kirker. Det er en slags afgudsdyrkelse. Han sagde til mig, at han skænker kirker til menigheder hvert år, Charley.'

'Ja, i massevis,' sagde mr. Gould, der indvendig undredes over hendes ansigts store bevægelighed. 'Over hele landet. Han er berømt for sin gavmildhed på dette område.'

'Han pralede slet ikke af det,' erklærede mrs. Gould samvittighedsfuldt. 'Jeg tror, at han i virkeligheden er et godt menneske, men han er dum! En fattig chulo, der skænker en lille arm eller et ben af sølv for at takke sin Gud for helbredelse, er lige så fornuftig og mere rørende.'

'Han er øverste chef for enorme interesser i sølv og jern,' sagde Charles Gould.

'Åh, jaså! Sølvets og jernets religion. Han er en meget elskværdig mand, selv om han så frygtelig streng ud, da han fik øje på Madonna på trappen – hun er jo ikke andet end træ og maling – men han sagde ingenting til mig. Min kære Charley, jeg hørte disse mennesker tale sammen indbyrdes. Kan det virkelig tænkes, at de ønsker at blive vandhentere og brændehuggere for hele verden mod et enormt vederlag?'

'En mand må have et formål med sit arbejde,' svarede Charles Gould henholdende.

Hans kone rynkede panden og betragtede ham fra isse til fod. I sine ridebukser, lædergamacher (en beklædningsgenstand, der aldrig før var set i Costaguana), en Norfolk-jakke af gråt flonel og med sit store, ildrøde overskæg mindede han om en kavaleriofficer, der har købt et gods forsin fornøjelses skyld. Denne kombination fandt hans kone tiltalende. 'Hvor er den stakkels dreng dog mager!' tænkte hun. 'Han overanstrenger sig.' Men man kunne ikke nægte, at hans skarptskårne, rødmossede ansigt med de regelmæssige træk og hele hans langlemmede, næsten lidt leddeløse skikkelse bar præg af race og fornemhed. Og mrs. Gould blev formildet.

'Jeg spekulerede bare på, hvad du mon følte,' hviskede hun.

De sidste få dage havde Charles Gould virkelig haft for travlt med at tænke sig om, før han talte, til at interessere sig ret meget for sine følelser. Men de to mennesker levede i harmoni med hinanden, og han havde ikke svært ved at finde svar.

'De bedste af mine følelser er hos dig, min elskede,' sagde han henkastet, og der var så megen sandhed i denne uklare sætning, at han i dette øjeblik følte en stærk yderligere taknemmelighed mod og ømhed for hende.

Mrs. Gould syntes dog ikke at finde hans svar i ringeste grad uklart. Hun klarede op; han havde allerede skiftet tonefald.

'Men der er kendsgerninger, der må tages hensyn til. Minens værdi – som mine betragtet – er hævet over enhver tvivl! Den vil gøre os meget velhavende. Selve driften er et spørgsmål om teknisk viden, som jeg har – og som ti tusind andre mænd i verden har. Men dens sikkerhed, dens fortsatte eksistens som virksomhed, der skal give udbytte til mændfremmede, i hvert fald relativt set – der investerer penge i den, ligger udelukkende i mine hænder. Jeg har vundet en meget velhavende og indflydelsesrig mands tillid. Du synes at mene, at dette er ganske naturligt, ikke? Men det véd jeg nu ikke, hvad jeg skal sige til. Jeg véd ikke, hvorfor det er gået sådan, men det er en kendsgerning. Denne kendsgerning gør alting muligt, for hvis den ikke forelå, ville jeg aldrig have drømt om at tilsidesætte min fars ønsker. Jeg ville aldrig have disponeret over koncessionen, som en spekulant disponerer over en værdifuld rettighed i et selskab – mod kontanter og aktier, for om muligt at blive rig til sidst, men i hvert fald at kunne stikke nogle penge i lommen med det samme. Nej. Selv om det havde været muligt – hvilket jeg tvivler på – ville jeg ikke have gjort sådan. Min stakkels far forstod ikke denne sag. Han var bange for, at jeg ville komme til at hænge på dette ødelæggende foretagende, at jeg ville vente på, at en sådan chance skulle vise sig, og ødelægge mit livderved. Det var den egentlige mening i hans forbud, og det er den, vi bevidst har sat os ud over.'

De spadserede frem og tilbage i korridoren. Hendes hoved nåede kun lige til hans skulder. Han holdt armen nedefter, om hendes liv. Hans sporer klirrede let.

'Han havde ikke set mig i ti år. Han kendte mig ikke. Han skiltes fra mig for min skyld, og han ville aldrig lade mig komme tilbage. I sine breve skrev han altid om, at han helst ville forlade Costaguana, efterlade alt og blot stikke af. Men han var for værdifuldt et bytte. Man ville have sat ham i fængsel ved den ringeste mistanke.' Sporerne klirrede langsomt på hans fødder. Han bøjede sig hen over sin kone, mens de gik. Den store papegøje drejede hovedet helt skævt efter dem og fulgte dem med runde, stive øjne.

'Han var en ensom mand. Lige fra jeg var ti år, havde han for skik at tale til mig, som om jeg var voksen. Mens jeg var i Europa, skrev han til mig hver måned. Ti-tolv sider hver måned i mit liv i ti år. Og trods alt kendte han mig jo ikke! Tænk blot – at være borte i ti år – de år, i hvilke jeg blev voksen. Han kunne jo ikke kende mig. Tror du?'

Mrs. Gould rystede på hovedet, hvilket netop var, hvad hendes mand havde ventet på grundlag af argumentets styrke. Men hun rystede kun på hovedet, fordi hun mente, at ingen kunne kende Charles – kende ham, som han virkelig var – undtagen hun selv. Det hele var jo indlysende. Det var noget, man kunne føle. Det krævede ingen argumentation. Og stakkels mr. Gould senior, der var død, endnu før hans søn var blevet forlovet, blev for hende ved med at stå som for skyggeagtig en skikkelse til, at der kunne tillægges ham nogen viden overhovedet.

'Nej, han forstod det ikke. Efter min mening kunne denne mine aldrig have været en ting, der skulle sælges. Aldrig! Efter al den sorg, han havde haft af den, kunne jeg ganske simpelt ikke have rørt den alene for penges skyld,' fortsatte Charles Gould, og hun lagde hovedet bifaldende ind mod hans skulder.

Disse to unge mennesker mindedes det liv, som var endt i ulykke, netop da deres egne liv havde forenet sig i den glans af håbfyldt kærlighed, der for de fornuftigste sjæle ser ud som en det godes triumf over alle jordens onder. En ubestemt forestilling om genrejsning, rehabilitering, var kommet ind i deres livsplan. At den var så ubestemt, at den ikke kunne underbygges med argumenter, gjorde den kun desto stærkere. Den havde indfundet sig hos dem i det øjeblik, da kvindens instinkt for hengivenhed og mandens instinkt for aktivitet modtager deres magtfuldeste impuls fra den stærkeste af alle illusioner. Forbudet i sig selv påtvang dem nødvendigheden af en sejr. Det var, som om de var blevet moralsk forpligtet til at virkeliggøre deres dynamiske livssyn over for træthedens og selvopgivelsens unaturlige vildfarelse. Hvis forestillingen om rigdom fandtes hos dem, var det kun, for så vidt som den var forbundet med sejren over vanskelighederne i det hele taget. Mrs. Gould, der havde været forældreløs fra sin tidlige barndom, ingen formue havde og var opvokset i en intellektuel atmosfære, havde aldrig tænkt nærmere over omstændighederne ved stor velstand. De var for fjerne, og hun havde ikke lært, at de var ønskværdige. På den anden side havde hun aldrig lidt nød. Selv hendes tantes, marchesa’ens, fattigdom havde på ingen måde været utålelig for hendes forfinede sind; den syntes at være i harmoni med en stor sorg; den havde den strenghed, der ligger i et offer til et ædelt ideal. Der manglede således selv den mest berettigede antydning af materialisme i mrs. Goulds karakter. Om den afdøde, som hun tænkte på med ømhed (fordi han var Charles’ far) og med nogen utålmodighed (fordi han havde været svag), måtte det vises, at han havde haft fuldstændig uret. Ellers ville de ikke kunne beholde deres velstand uden en plet på dens eneste virkelige, dens immaterielle side!

Charles Gould på sin side havde følt sig forpligtet til at bevare forestillingen om rigdom i forgrunden, men han betragtede den som et middel, ikke som et mål i sig selv. Hvis minen ikke var en god forretning, ville han ikke røre ved den. Denne side af foretagendet måtte han stå fast på. Den var hans løftestang over for mænd, som havde kapital. Men Charles Gould troede på minen. Han vidste alt, hvad man kunne vide om den. Hans tro på minen var smittende, selv om den ikke støttedes af nogen stor veltalenhed, men forretningsfolk er ofte lige så sangvinske og fantasirige som elskende. De påvirkes langt oftere, end man skulle tro, af en personlighed; og Charles Gould var absolut overbevisende i sin urokkelige sikkerhed. Desuden var det almindelig kendt blandt de mænd, han henvendte sig til, at minedrift i Costaguana var et spil, som i høj grad kunne gøres umagen værd. Forretningsfolkene var fuldt ud på det rene hermed. Den virkelige vanskelighed lå et helt andet sted. Men imod denne vanskelighed stod den hele ro og ubøjelige beslutsomhed i Charles Goulds stemme. Forretningsfolk indlader sig undertiden på handlinger, som den snusfornuftige verden ville erklære var tåbelige, og træffer deres beslutninger på tilsyneladende impulsivt og personligt grundlag. 'Meget vel,' havde den indflydelsesrige person sagt, over for hvem Charles Gould på udrejsen gennem San Francisco havde gjort nøje rede for sit synspunkt, 'lad os antage, at man går i gang med minedrift ved Sulaco. Følgende parter vil da være involveret: først huset Holroyd, som er godt nok; derefter mr. Charles Gould, der er borger i Costaguana og også er god nok; og endelig republikkens regering. For så vidt ligner dette den første begyndelse til udnyttelse af Atacama-salpeterlejerne, hvor der var et finanshus, en herre ved navn Edwards og – en regering; eller rettere sagt: to regeringer – to sydamerikanske regeringer. Og De véd, hvad der kom ud af det. Nemlig krig, en ødelæggende og langvarig krig, mr. Gould. Her besidder vi imidlertid den fordel, at vi kun har én sydamerikansk regering lurende på at tilegne sig en del af kagen. Det er en fordel, men der findes også grader af slethed, og den regering, vi har at gøre med, er den costaguanske.'

Sådan sagde den indflydelsesrige personlighed, millionæren, der skænkede kirker i en målestok, som var hans fædrelands storhed værdig – den samme mand, til hvem lægerne talte med frygtelige, omend tilslørede trusler. Han var en sværlemmet, rolig mand, hvis stilfærdige robusthed gav den silkeforede diplomatfrakke en forfinet værdighed. Hans hår var stålgråt, øjenbrynene endnu sorte, og hans kraftige profil var en Cæsars hoved på en oldromersk mønt. Men hans forfædre var tyskere og skotter og englændere, med svage islæt af dansk og fransk blod, en blanding, der havde givet ham en puritaners temperament og en ukuelig og dristig lyst til kamp og sejr. Han var fuldstændig åbenhjertig over for sin gæst på grund af den hjertelige introduktion, denne havde med fra Europa, og takket være en ubestemt sympati for alvor og beslutsomhed, hvor han end mødte den, og hvilket formål den end tjente.

'Den costaguanske regering vil udnytte situationen så meget som muligt – glem ikke det, mr. Gould. Men lad os nu lige spørge os selv, hvad Costaguana er: Det er en bundløs grav af 10 procents lån og andre tåbelige investeringer. Der var blevet kastet europæisk kapital ind i landet i årevis. Men ikke amerikansk. Her i landet véd vi tilstrækkeligt til at holde os inde, når det regner. Vi kan sidde og bruge vore øjne. En skønne dag kommer vi naturligvis ind i billedet. Det er vi nødt til. Men det har ingen hast. Selve tiden må vente på det største land i Guds hele verden. Vi vil blive de førende i enhver henseende: industri, handel, retsvæsen, journalistik, kunst, politik og religion, fra Cape Horn helt til Smith’s Sound, ja, længere endnu, hvis der dukker noget op på Nordpolen, som det er værd at beskæftige sig med. Og derefter vil vi få tid til at beskæftige os med de omliggende øer og jordens fastlande. Vi vil komme til at lede verdens anliggender, hvad enten verden kan lide det eller ej. Verden kan ikke gøre noget ved det – og det kan vi vist heller ikke.'

Han ville hermed udtrykke sin tro på skæbnen i ord, der passede til hans intelligens; denne var ikke trænet i fremstilling af mere abstrakte tanker. Hans intelligens var næret af kendsgerninger, og Charles Gould, hvis fantasi til stadighed havde været påvirket af ét stort faktum, nemlig en sølvmine, havde ikke noget at indvende mod denne teori om verdens fremtid. Hvis den et øjeblik var forekommet ham ubehagelig, skyldtes det, at den pludselige formulering af sådanne enorme muligheder næsten fik den aktuelle sag til at svinde ind til intet. Han og hans planer og hele Vestprovinsens mineralrigdom syntes pludselig at være berøvet ethvert spor af storhed. Fornemmelsen var ubehagelig, men Charles Gould var ikke dum. Han følte allerede, at han var i færd med at gøre et godt indtryk; bevidstheden om denne smigrende kendsgerning hjalp ham til et ubestemt smil, som hans store samtalepartner optog som udtryk for stilfærdig og beundrende tilslutning. Også han smilede stilfærdigt, og Charles Gould tænkte øjeblikkelig med den sjælelige behændighed, som mennesker kan udfolde til forsvar for et stort håb, at netop hans måls tilsyneladende ubetydelighed ville hjælpe ham til et positivt resultat. Hans personlighed og minen ville blive taget op til overvejelse, fordi det hverken på den ene eller den anden måde var en sag af afgørende betydning for en mand, som lod sin handlemåde bestemmes af så enorme perspektiver. Og Charles Gould følte sig ikke ydmyget af denne betragtning, for sagen blev i hans øjne ved med at have samme vældige dimensioner. Ingen andres vide udsyn over skæbneproblemet kunne formindske hans længsel efter at sejre over San Tomé minen. I sammenligning med dette mål, der var af klart begrænset omfang og absolut opnåeligt inden for begrænset tid, forekom den anden ham et øjeblik som en drømmende idealist uden betydning.

Den store mand, denne massive og velvillige personlighed, havde betragtet ham eftertænksomt en stund; da han nu brød tavsheden, var det for at bemærke, at luften i Costaguana var tyk af koncessioner. Enhver naiv person, der længtes efter at blive snydt, kunne skyde sig en koncession til med første skud.

'Vore konsuler bliver tvangsfodret med dem,' fortsatte han med et blink af godmodig foragt i øjnene. Men han blev straks alvorlig. 'En samvittighedsfuld, rank mand, der ikke beskæftiger sig med bestikkelse, og som holder sig klar af intriger, konspirationer og stridende grupper, får hurtigt tilstillet sit pas. Er De med, mr. Gould? Persona non grata. Det er grunden til, at vor regering aldrig får tilstrækkelige oplysninger om forholdene. På den anden side må Europa holdes uden for dette fastland, og til egentlig indgriben fra vor side er tiden afgjort endnu ikke moden. Men vi her – vi er ikke vort lands regering, og vi er heller ikke naive sjæle. Deres forretning er god nok. Hovedproblemet for os er, om den anden partner – det er Dem – er af den rette støbning til at hævde sig over for den tredje og uvelkomne partner, der er den ene eller den anden af de store røverbander, som står bag den costaguanske regering. Hvad mener De selv, mr. Gould?'

Han bøjede sig frem og så fast ind i Charles Goulds øjne, der ikke undveg hans blik. Den unge mand, der huskede på den store kasse med faderens breve, lagde mange års ophobet foragt og bitterhed i tonefaldet, da han svarede:

'Hvad angår disse mænds viden og deres metoder og politik, kan jeg svare, at det véd jeg alt om. Jeg har modtaget belæring om disse forhold, siden jeg var dreng. Det er ikke sandsynligt, at jeg vil begå fejl, der skyldes overdreven optimisme.'

'Ikke sandsynligt? Nå, det var godt. Takt og fasthed er, hvad De får brug for, og De vil kunne bluffe lidt på baggrund af den stærke støtte, De modtager. Men ikke for meget. Vi vil være med Dem, så længe det hele går glat. Men vi vil ikke lade os drage ind i nogen større ballade. Det drejer sig om et eksperiment, jeg er villig til at indlade mig på. Der er en vis risiko, og den vil vi acceptere, men hvis De ikke kan klare Deres del af foretagendet, vil vi naturligvis erkende vort tab, og derefter – vil vi droppe sagen. Denne mine kan vente; som De véd, er den blevet lukket ved tidligere lejligheder. De må forstå, at vi under ingen omstændigheder vil gå med til at kaste gode penge efter dårlige.'

Således havde den fremstående personlighed talt ved denne lejlighed, på sit privatkontor i en storby, hvor andre mænd (som i den uvidende befolknings øjne var meget indflydelsesrige) ivrigt ventede på hans mindste håndbevægelse. Og godt et år senere havde han under sin uventede tilsynekomst i Sulaco understreget sin kompromisløse holdning med en uforbeholden åbenhjertighed, der havde rod i hans rigdom og indflydelse. Han gjorde det måske med så meget mindre reservation, som hans inspektion af, hvad der var udrettet, og endnu mere den måde, på hvilken de successive skridt var blevet taget, havde overbevist ham om, at Charles Gould var fuldt ud i stand til at klare sin del af foretagendet.

'Denne unge mand vil kunne blive en magt i dette land,' tænkte han ved sig selv.

Denne tanke smigrede ham, for det eneste, han hidtil havde kunnet sige til sine fortrolige om denne unge mand, var:

'Min svoger traf ham i en af de gamle tyske byer, i nærheden af nogle miner, og sendte ham til mig sammen med et brev. Han hører til den kendte Gould-familie i Costaguana, en vaskeægte englænder, men født i landet. Hans onkel blev politiker, var den sidste præsident i provinsen Sulaco og blev skudt efter et slag. Hans far var en fremtrædende forretningsmand i Sta. Marta, prøvede på at holde sig fri af indenrigspolitikken og døde ruineret efter en masse revolutioner. Dér har I Costaguana i en nøddeskal.'

Naturligvis var han for stor en mand til, at selv hans nærmeste drog hans motiver i tvivl. Det stod omverdenen frit for at spekulere respektfuldt over den skjulte mening med hans handlinger. Han var så stor en mand, at hans ødsle støtte til den 'renere form for kristendom' (der i sin naive form af kirkebyggeri morede mrs. Gould) af hans medborgere betragtedes som udslag af et fromt og ydmygt sind. Men i hans egne kredse i finansverdenen betragtedes hans engagement i en sag som San Tomé minen nok med respekt, men dog også som noget, man kunne spøge med i det skjulte. Det var en stor mands lune. I den store Holroyd-bygning (en vældig kasse af jern, glas og stenblokke på et gadehjørne og med et kæmpespindelvæv af telegraftråde på toppen) vekslede cheferne for de vigtigste afdelinger humoristiske blikke, der betød, at de ikke var indviet i San Tomé sagens hemmeligheder. Posten fra Costaguana (den var aldrig stor – kun en enkelt, ret tung konvolut) blev bragt uåbnet direkte til den store mands kontor, og der var aldrig blevet givet ordrer fra dette desangående. Kontoret hviskede, at han svarede personligt – ikke en gang med diktat, men med egen hånd, altså pen og blæk. Det måtte yderligere antages, at han tog en genpart til sin egen private kopibog, der ikke var tilgængelig for profane øjne. Visse storsnudede unge mænd, betydningsløse stykker underordnet mekanik i dette elleve-etagers værksted for store forretninger, erklærede frejdigt som deres private mening, at den store chef omsider havde begået en dumhed, og skammede sig over hans tåbelighed; andre, der var ældre og betydningsløse, men fulde af romantisk ærbødighed for den forretning, der havde opslugt deres bedste år, plejede at mumle dystert og vidende, at dette var et ildevarslende tegn; at Holroyd-koncernen agtede lidt efter lidt at sætte sig i besiddelse af hele republikken Costaguana med revl og krat. Men i virkeligheden var hobby-teorien den rigtige. Det interesserede den store mand at tage sig personligt af San Tomé minen; det interesserede ham så meget, at han gav denne hobby lov til at øve afgørende indflydelse på den første rigtige ferie, han havde taget i et ret forbløffende antal år. Det var ikke noget stort foretagende, han ledede eller 'kørte' dernede, ikke et jernbaneselskab eller en industrivirksomhed, nej, han ledede en mand! En succes ville af forfriskende nye grunde glæde ham meget, men på den anden side og ud fra samme grundsyn påhvilede det ham at slippe foretagendet ved det første tegn på fiasko. En mand kan jo blive kastet af hesten. Aviserne havde uheldigvis bekendtgjort hans rejse til Costaguana. Selv om han var tilfreds med den måde, Charles Gould greb sagen an på, gav han sine tilsagn om støtte yderligere barskhed. Selv i den allersidste samtale, en halv times tid før han kørte ud af patioen og svingede med hatten bag mrs. Goulds hvide muldyr, havde han sagt i Charles’ værelse:

'Klem De nu på, som De bedst kan; så skal jeg nok finde ud af at hjælpe Dem, så længe De klarer Deres del af sagen. Men De kan være forvisset om, at vi i givet fald også véd, hvordan vi skal droppe Dem i tide.'

Hertil havde Charles Gould kun svaret: 'De kan begynde med at sende maskineriet herned, så snart De vil.'

Og den store mand havde syntes godt om denne urokkelige sikkerhed. Hemmeligheden var, at i Charles Goulds øjne var disse kompromisløse vilkår tilfredsstillende. På denne måde bevarede minen den identitet, han havde omgivet den med som dreng, og forblev afhængig af ham og kun ham. Det var en alvorlig sag, og også han greb den nøgternt og sammenbidt an.

'Naturligvis,' sagde han til sin kone, idet han hentydede til denne sidste samtale med gæsten, der netop var taget af sted, mens de gik langsomt frem og tilbage i korridoren, fulgt af papegøjens gnavne blikke – 'naturligvis kan en mand af hans slags tage fat på en ting eller lade den falde, når det passer ham. Han vil ikke føle, at han har lidt noget nederlag. Måske bliver han nødt til at give efter, måske dør han i morgen, men de store sølv- og jerninteresser vil blive ved med at leve, og en dag vil de få fat i Costaguana sammen med resten af verden.'

De var standset nær ved buret. Papegøjen, der opfangede lyden af et ord, som hørte til dens gloseforråd, følte sig foranlediget til at gribe ind. Papegøjer er meget menneskelige.

'Leve Costaguana!' skreg den med voldsom selvhævdelse, hvorpå den straks brusede med fjerene og atter indtog en dvalelignende holdning bag de blanke tråde.

'Og det tror du virkelig, Charley?' spurgte mrs. Gould. 'Mig forekommer det at være den grufuldeste materialisme, og –'

'Min skat, det betyder ikke noget for mig,' afbrød hendes mand roligt. 'Jeg bruger det, jeg ser. Hvad vedkommer det mig, om hans udtalelser er skæbnens stemme eller bare ordgyderi? Både i Nord- og Sydamerika præsteres der meget af den sidste slags. Luften i Den nye Verden synes at være gunstig for den deklamatoriske kunst. Har du glemt, hvordan vor kære Avellanos kan blive ved i timevis her –?'

'Åh, det er noget andet,' protesterede hans kone næsten forfærdet. Hun fandt ikke hentydningen vel anbragt. Don José var en kær, god mand, der talte fortrinligt og med liv og sjæl gik ind for San Tomé minen. 'Hvordan kan du sammenligne dem, Charles?' udbrød hun bebrejdende. 'Han har lidt så meget ondt – og alligevel håber han.'

Mændenes arbejdsiver – som hun aldrig drog i tvivl – var meget forbavsende for hende, fordi de i så mange indlysende spørgsmål viste sig ejendommeligt forvirrede.

Charles Gould forsikrede med en næsten forgræmmet ro, der straks skaffede ham hans kones ængstelige sympati, at han ikke drog nogen sammenligning. Han var trods alt selv amerikaner; måske kunne han forstå begge former for tale eller veltalenhed – 'hvis det var umagen værd at prøve,' tilføjede han sammenbidt. Men han havde åndet Englands luft længere end nogen anden i slægten i tre generationer og bad derfor undskylde, at han ikke kunne finde ind i vanen. Også hans far kunne være veltalende. Og han spurgte sin kone, om hun kunne huske en passus i et af mr. Gould senior’s sidste breve, hvor denne havde udtrykt som sin overbevisning, at 'Gud så i vrede til disse lande, da Han ellers ville lade en stråle af håb falde gennem en revne i det knugende mørke af intriger, blodsudgydelse og forbrydelse, der hang over Kontinenternes Dronning.'

Det havde hans kone ikke glemt. 'Du læste det for mig, Charley,' hviskede hun. 'Det var en betagende passus. Hvor må din far have følt dens frygtelige sørgelighed dybt!'

'Han kunne ikke lide at blive plyndret. Det pinte ham,' sagde Charles Gould. 'Men billedet er træffende. Det, der mangler her, er lov, god tro, orden, tryghed. Enhver kan præke om disse ting, men jeg sætter min lid til materielle interesser. Hvis disse én gang får fast fodfæste, vil de nødvendigvis skabe de tilstande, som de alene kan bestå videre på. På denne måde er det rene profithensyn her berettiget over for lovløshed og kaos. Det er berettiget, fordi den tryghed, det kræver, må deles med et undertrykt folk. Der vil komme til at herske retfærdighed bagefter. Dette er den stråle af håb, der må bygges på.' Han trykkede hendes spinkle skikkelse tættere ind til sig et øjeblik. 'Og hvem véd, om ikke San Tomé minen netop i denne forstand kan blive den lille revne i mørket, som stakkels far opgav nogen sinde at få at se?'

Hun så beundrende op på ham. Han var dygtig, han havde givet hendes ubestemte, men uegennyttige ambitioner en videre, klarere ramme.

'Charley,' sagde hun, 'du er vidunderligt ulydig.'

Han gik pludselig fra hende i korridoren for at gå hen og tage sin hat, en blød, grå sombrero – en bestanddel af nationaldragten, der passede forbavsende godt til hans engelske påklædning. Han kom tilbage med en ridepisk under armen, mens han knappede en dogskindshandske; hans ansigt genspejlede hans beslutsomhed. Hans kone havde ventet på ham ved trappen, og før han kyssede hende til farvel, afsluttede han samtalen:

'Det bør stå os fuldstændig klart, at vi ikke kan vende om,' sagde han. 'Hvor ville vi kunne begynde livet forfra? Vi er involveret med alt, hvad der er i os.'

Han bøjede sig over hendes opadvendte ansigt, meget ømt og en smule angerfuldt. Charles Gould var effektiv, for han nærede ingen illusioner. Gould-koncessionen måtte kæmpe for livet med de våben, der straks kunne findes i det korruptionens hængedynd, som var så udbredt, at det næsten havde mistet sin betydning. Han var rede til at bøje sig langt ned efter sine våben. Et øjeblik følte han det, som om sølvminen, der havde dræbt hans far, havde lokket ham videre, end det havde været hans mening at gå, og med den snørklede logik, som er særegen for følelser, sagde han til sig selv, at hans liv kun ville være værd at leve, hvis han sejrede. Der var ingen vej tilbage.

7. kapitel

Mrs. Gould var for intelligent sympatisk til ikke at dele denne følelse. Det gjorde livet spændende, og hun var for meget kvinde til ikke at holde af spænding. Men det gjorde hende også lidt bange, og når Don José Avellanos, der sad og gyngede i den amerikanske stol, gik så vidt som at sige: 'Selv om det var slået fejl for dig, min kære Carlos, selv om en eller anden uventet begivenhed endnu skulle ødelægge dit arbejde – hvilket Gud forbyde! – har du alligevel tjent dit land godt' – så hun fast op fra tebordet på sin mand, der sad uanfægtet og rørte rundt i sin kop, som om han ikke havde hørt et ord.

Ikke sådan at forstå, at Don José ventede noget i denne retning. Han kunne ikke tilstrækkeligt prise den kære Carlos’ takt og mod. Don José erklærede, at hans unge vens engelske, klippefaste karakter var den bedste garanti, og henvendt til mrs. Gould sagde han: 'Og hvad dig angår, Emilia' – han tiltalte hende så fortroligt i kraft af sin alder og sit langvarige venskab med familien – 'er du så god en patriot, som om du var født i vor midte.'

Dette var næppe langt fra sandheden. Mrs. Gould, der havde ledsaget sin mand over hele provinsen under hans søgen efter arbejdskraft, havde set på landet med et mere dybdeborende blik, end en indfødt costaguaner kunne have gjort. I sin rejseslidte ridedragt, med ansigtet beskyttet med en lille silkemaske i dagens varmeste timer, red hun på en velskabt, letfodet pony midt i den lille kavalkade. To mozos de campo, der så maleriske ud med store hatte, sporer på de bare fødder, og iført hvide broderede calzoneras, læderjakker og stribede ponchoer, red forrest med karabiner over skuldrene og svajede i harmoni med hestenes tempo. En tropilla af pakmuldyr dannede bagtrop under en mager, brun æseldriver, der sad meget nær ved halen på sit langørede dyr, med benene langt fremme og hattens brede skygge langt tilbage, så at den dannede en slags glorie om hans hoved. En gammel costaguansk officer, en pensioneret stabsmajor af beskeden afstamning, men yndet af de ledende familier på grund af sine Blanco-venlige anskuelser, var af Don José blevet anbefalet til praktisk leder af denne ekspedition. Hans grå overskægs spidser hang langt ned under hagen, og fra sin plads til venstre for mrs. Gould så han sig om med venlige øjne og udpegede de mere interessante træk i terrænet og sagde navnene på de små pueblos og på godserne og de smukke haciendaer, der som langstrakte fæstninger kronede højderne over Sulaco-dalen. Denne åbnede sig med grønne, unge afgrøder, med sletter, skov og glimt af vand. Det hele lignede en park, fra den blå dis over den fjerne Sierra til en umådelig, dirrende horisont af græs og himmel, hvor store hvide skyer syntes at falde langsomt ned i deres egne skyggers mørke.

Mænd pløjede med træplove og okser under åg. De virkede så små på den grænseløse flade, som om de gik til angreb på selve uendeligheden. Beredne hyrder galoperede af sted i det fjerne, og store kvæghjorde græssede med alle hoveder i en og samme retning, i én enkelt vaklende linie, så langt øjet rakte over de brede potreros. Et bredkronet bomuldstræ skyggede for en stråtækt hyrdehytte ved vejen; traskende rækker af tungt belæssede indianere, der tog deres hatte af, løftede sørgmodige blikke i tavshed mod kavalkaden, der rejste støvet på den forfaldne camino real, deres trælbundne forfædre havde skabt med deres hænder. Og med hver dagsrejse syntes mrs. Gould at komme nærmere til landets sjæl under den vældige blotlæggelse af dets indre, som var uberørt af den tynde europæiske fernis i kystbyerne, et stort land med sletter og bjerge og mennesker, tavse og lidende mennesker, der ventede på fremtiden i gribende, tålmodig passivitet.

Hun kendte landets seværdigheder og gæstfrihed, der blev vist med en slags søvntung værdighed i de store huse, hvis lange, vindueløse mure og svære portaler vendte ud mod de forblæste græsgange. Hun fik hæderspladsen ved borde, hvor herrer og tyende sad i enkel og patriarkalsk rangforordning. Husets damer talte dæmpet i måneskinnet under havernes appelsintræer, og hun var betaget af deres stemmers sødme og noget hemmelighedsfuldt i deres stilfærdige tilværelse. Næste morgen red herrerne i broderede ridedragter og store sombreros og med meget sølv på sadeltøjet frem for at eskortere de bortdragende gæster, før de med værdige afskedshilsner betroede dem til Guds varetægt ved deres godsers grænsepæle. I alle disse husstande kunne hun høre historier om grove politiske overgreb; venner og slægtninge ruineret, fængslet, dræbt i absurde borgerkriges slag, henrettet på barbarisk måde under grufulde proskriptioner, som om landets regering havde været produktet af en magtlysten kamp mellem bander af afsindige djævle, der var blevet sluppet løs på landet med sabler og uniformer og pralende fraser. På alles læber fandt hun en træt længsel efter fred, frygten for et bureaukrati med dets uhyggelige parodi på forvaltning uden lov, uden tryghed og uden ret.

Hun tålte to måneders strabadserende rejse udmærket; hun havde den modstandskraft over for træthed, som man nu og da med forbavselse kan finde hos helt skrøbeligt udseende kvinder – som om de er besat af en forbløffende stejl ånd. Don Pépé – den gamle costaguanske major – havde, efter at have vist megen omsorg for den sarte dame, til sidst tildelt hende titlen 'den aldrig trætte Señora'. Mrs. Gould var virkelig i færd med at blive en costaguaner. Hun, der i Sydeuropa havde erhvervet sig kendskab til det virkelige bondeliv, var i stand til at se disse menneskers store værd. Hun så mennesket bag det tavse lastdyr med de bedrøvede øjne. Hun så dem på vejen, hvor de kom med deres byrder, ensomme skikkelser på sletten, asende under store stråhatte og med den hvide dragt blafrende om lemmerne i vinden; hun kunne huske landsbyerne på en gruppe indianske kvinder ved brønden, sådan som de havde prentet sig i hendes hukommelse, eller på en ung indiansk piges ansigt med en melankolsk og sensuel profil, idet hun løftede et lerkar med køligt vand ved døren til en mørk hytte med en træveranda fuld af store, brune krukker. På de store, solide hjul på en oksevogn, der var sunket i støv til akslerne, så man øksens hug, og en gruppe trækulsbærere, hvor hver mands byrde lå over hans hoved på en lav lermur, lå udstrakt i en række i den smalle stribe skygge.

Broernes og kirkernes tunge murværk i erobrernes spor talte højt om despekt for menneskers virke, om forsvundne befolkningers tvangsarbejde. Kongens og kirkens magt var borte, men ved synet af en svær ruindynge, der fra en bakke dominerede en landsbys lave lermure, kunne Don Pépé af og til afbryde sin beretning om sine felttog og udbryde:

'Stakkels Costaguana! Tidligere var det alt for præsterne, intet for folket, og nu er det alt for de store politicos i Sta. Marta, for negre og tyveknægte.'

Charles talte med alcaldes og fiscales, med de ledende folk i byer og med caballeros på godser. De respektive commandantes for distrikterne tilbød ham eskorter – for han kunne fremvise en autorisation fra øjeblikkets politiske førstemand i Sulaco. Hvor meget dokumentet havde kostet ham i guld-tyvedollarstykker var en hemmelighed mellem ham, en stor mand i De forenede Stater (der nedlod sig til at besvare Sulaco-posten med egen hånd) og en stormand af en anden slags, med mørkebrun teint og snu øjne, en mand, der på dette tidspunkt boede i Intendencia-palæet i Sulaco, og som vigtede sig af sin kultur og hele europæiske indstilling på ret fransk måde, fordi han havde boet i Europa i nogle år – i landflygtighed, sagde han. Det var dog en ret kendt sag, at han lige før sin påståede landflygtighed havde været så uforsigtig at spille samtlige penge fra toldboden i en lille havneby op, hvor en ven blandt magthaverne havde skaffet ham en stilling som toldassistent. Denne ungdommelige uforsigtighed havde foruden forskellige andre ubehageligheder nødet ham til en overgang at ernære sig som opvarter i Madrid, men hans evner må trods alt have været store, da de havde været i stand til på så strålende måde at sikre ham et politisk come-back. Charles Gould, der kun tænkte på, hvad der ville tjene hans foretagendes vel, kaldte ham 'Ekscellence.'

Ved den pågældende lejlighed indtog ekscellencen en træt, overlegen holdning og lænede sig på ægte costaguansk manér meget langt tilbage i stolen i nærheden af et åbent vindue. Militærorkestret spillede tilfældigvis samtidig operaudtog på Plaza’en, og to gange løftede han hånden for at påbyde tavshed, så at han kunne lytte uforstyrret til passager, han særligt yndede.

'Glimrende, fortræffeligt!' mumlede han, mens Charles Gould blev stående og ventede med uudgrundelig tålmodighed. 'Lucia, Lucia di Lammermoor! Jeg elsker musik. Den henfører mig. Ha! den guddommelige – ha! – Mozart. Si! Guddommelig … Hvad var det, De sagde?'

Naturligvis havde han allerede hørt rygter om, hvad den nyankomne havde på hjerte. Desuden havde han modtaget en forhåndsmeddelelse fra Sta. Marta. Hans væsen var alene beregnet på at skjule hans nysgerrighed og imponere gæsten. Men efter at han havde låset noget værdifuldt ned i et stort skrivebord i en fjern del af rummet, blev han meget elskværdig og gik med raske skridt tilbage til sin stol.

'Hvis De agter at bygge landsbyer og samle en befolkning i nærheden af minen, behøver De et dekret fra indenrigsministeren,' sagde han forretningsmæssigt.

'Jeg har allerede indsendt en ansøgning,' sagde Charles Gould roligt, 'og jeg regner nu med fortrøstning med, at Deres Ekscellence vil indtage en gunstig holdning.'

Ekscellencen var en mand af mange stemninger. Da han havde fået pengene, havde en stor mildhed sænket sig over hans simple sjæl. Han drog pludselig et dybt suk.

'Ak, ja, Don Carlos! Det, vi har brug for, er fremsynede mænd som Dem her i provinsen. Disse aristokraters sløvhed er ufattelig! De mangler komplet samfundssind, mangler komplet initiativ. De må forstå, at jeg, der har foretaget så dybtgående studier i Europa –'

Med den ene hånd stukket ind på sin svulmende barm vippede han op og ned på tåspidserne og kastede sig i ti minutter, næsten uden at trække vejret, frem til intellektuelt stormangreb på Charles Goulds høflige tavshed; da han pludselig tav og sank tilbage i stolen, var det, som om han var blevet slået tilbage fra en fæstning. For at redde sin værdighed skyndte han sig at markere audiensens afslutning over for denne tavse mand, idet han nikkede højtideligt og med dyster, træt nedladende stemme udtalte –

'De kan forlade Dem på min oplyste velvilje, så længe Deres opførsel som god borger fortjener det.'

Han tog en papirvifte og begyndte at svale sig med betydningsfuld mine, mens Charles Gould bukkede og trak sig tilbage. Så lod han straks viften falde og stirrede længe undrende og tydeligt rådvild på den lukkede dør. Til sidst trak han på skuldrene, som for at forsikre sig selv om sin foragt for den fremmede. Denne var kold og sløv, uintellektuel, rødhåret, en ægte englænder. Han foragtede ham.

Hans ansigt blev truende. Hvad betød denne uimponerede og kolde adfærd? Han var en af den række politikere, der efterhånden blev sendt ud fra hovedstaden for at styre Vestprovinsen, den første, hvem Charles Goulds væsen i den officielle kontakt skulle komme til at forekomme i fornærmelig grad selvstændigt.

Charles Gould antog, at hvis et skin af at lytte opmærksomt til beklagelig ordskvalder nødvendigvis måtte være en del af den pris, han måtte betale for at få lov til at være i fred, var en forpligtelse til, at også han skulle skvadronere på denne måde, ingenlunde med i handelen. Dér trak han grænsen. Hos disse provinsielle autokrater, som alle klasser af den fredelige befolkning plejede at skælve for, fremkaldte denne engelsk udseende ingeniørs forbeholdenhed et ubehag, der svingede frem og tilbage mellem sleskhed og brøsighed. Efterhånden opdagede de alle, at uanset hvilket parti der havde magten, forblev denne mand i yderst effektiv kontakt med de højere myndigheder i Sta. Marta.

Dette var en kendsgerning, og den forklarede fuldt ud, hvorfor ægteparret Gould på ingen måde var så velhavende, som f. eks. overingeniøren ved den nye jernbanelinie med god grund kunne formode. Efter råd fra Don José Avellanos, der var en klog rådgiver (omend han var blevet frygtsom på grund af sine forfærdelige oplevelser i Guzman Bentos tid), havde Charles Gould sørget for at undgå hovedstaden, men i daglig tale blandt de derboende udlændinge var han (med en hel del alvor under det ironiske tonefald) kendt som 'Kongen af Sulaco'. En af landets advokater, en dygtig mand og værdifuld personlighed, medlem af den fremragende Moraga-familie, der ejede store godser i Sulaco-dalen, blev med en anelse af hemmelighedsfuldhed og respekt udpeget for fremmede som agent for San Tomé minen – 'politisk, forstår De nok.' Han var høj, diskret og havde sorte bakkenbarter. Det var en kendt sag, at han altid kunne få foretræde for ministrene, og at de talrige costaguanske generaler altid meget gerne ville inviteres til middag i hans hus. Præsidenter tilstod ham meget gerne audiens. Han korresponderede meget med sin morbroder, Don José Avellanos, men hans breve blev – medmindre de indskrænkede sig til at udtrykke skyldig hengivenhed – sjældent betroet det costaguanske postvæsen til besørgelse. Ved dette bliver konvolutter åbnet i flæng med en fræk, barnlig uforskammethed, der er karakteristisk for visse sydamerikanske regeringer. Men det må bemærkes, at på den tid, da San Tomé minen blev genåbnet, færdedes den muldyrdriver, der var blevet beskæftiget af Charles Gould under dennes indledende rejser i landet, ofte med sin lille flok lastdyr blandt den sparsomme trafik over bjergpassene mellem Sta. Martas opland og Sulaco-dalen. Folk drager ikke ad denne besværlige og usikre vej, medmindre meget usædvanlige omstændigheder kræver det, og indlandshandelens tilstand syntes ikke at kræve yderligere transportmidler, men manden tjente åbenbart sit udkomme derved, og der syntes altid at være nogle pakker til befordring, hver gang han drog af sted. Meget brun og vejrbidt, i gedeskindsbukser med pelsen udad, sad han nær ved halen på sit rappe muldyr, med den store hat vendt mod solen og et udtryk af salig tomhed i det lange ansigt, alt mens han dag efter dag nynnede en kærlighedssang på en melankolsk melodi eller uden at skifte ansigtsudtryk udstødte et råb til sin tropilla forude. En lille rund guitar hang højt oppe på hans ryg, og i træet på en af hans paksadler var der på sindrig måde boret et hul, hvor et tæt sammenrullet stykke papir kunne gemmes, en træpløk slås i og det grove lærred atter sømmes på. Når han var i Sulaco, plejede han at ryge og døse dagen lang (som om han ikke havde nogen som helst bekymringer) på en stenbænk uden for Casa Gould og over for Avellanos-huset. For mange år siden havde hans mor forestået vasken i denne familie og været ekspert i at stryge og stive. Han selv var født på en af familiens haciendaer. Han hed Bonifacio, og når Don José ved femtiden gik over gaden for at besøge Doña Emilia, besvarede han altid Bonifacios ydmyge hilsen med et nik eller en håndbevægelse, Begge huses portnere snakkede gerne med ham i ro og mag og på værdig fortrolig måde. Om aftenen plejede han at spille hasard og at aflægge muntre og gavmilde besøg hos peyne d’oro pigerne i byens mest afsides smågader. Men også han var en diskret mand.

8. kapitel

De af os, hvem forretninger eller nysgerrighed førte til Sulaco i disse år, før jernbanen kom til Vestprovinsen, husker den stabiliserende virkning, San Tomé minen øvede på livet i denne afsides provins. I det ydre var der ikke sket forandringer dengang, sådan som jeg har hørt, at der senere skete, med sporvogne ad Calle de la Constitucion og køreveje langt ud i landet, til Rincon og andre småbyer, hvor de udenlandske købmænd og de rige oftest har deres moderne villaer, og en stor godsbanegård ved havnen, hvor der ligger kajer og en lang række pakhuse, og hvor der forekommer alvorlige, organiserede arbejdskonflikter.

Dengang havde man aldrig hørt om arbejdskonflikter. Havnens cargadores dannede nok et uregerligt broderskab, bestående af alskens bærme og med egen skytshelgen. De strejkede regelmæssigt (altid når der var tyrefægtning), en form for uorden, som selv Nostromo på sin prestiges højdepunkt aldrig havde været i stand til at bekæmpe effektivt; men morgenen efter hver fiesta, før de indianske torvekoner havde slået deres primitive parasoller op på Plaza’en, og når sneen på Higuerota funklede blegt over byen mod en himmel, der endnu var sort, løste tilsynekomsten af en fantomlignende rytter på en sølvgrå hoppe uvægerlig ethvert arbejdsproblem. Hans ganger skridtede gennem slumkvarterernes gader og de ukrudtsbevoksede indelukker bag de gamle volde, mellem sorte, vindueløse grupper af hytter, der lignede kostalde eller store hundehuse. Rytteren hamrede med en tung revolvers skæfte på dørene til lave fattighytter, til hæslige skure, der var klinet op ad et stykke fornem mur, på trævæggene til boliger, der var så spinkle, at man kunne høre lyden af snorken og søvnig mumlen derindefra i pauserne mellem hans buldrende slag. Han råbte mandsnavne truende fra sadlen, én gang, to gange. De søvndrukne svar – arrige, forsonlige, brutale, spøgende eller injurierende – lød ud i det stille mørke, i hvilket rytteren sad uden at sige noget, og kort efter tumlede en mørk skikkelse hostende ud i den stille luft. Undertiden hørte man en kvinde sige med sagte stemme gennem vinduesåbningen: 'Han kommer straks, señor,' og rytteren ventede tavs, siddende på den ubevægelige hest. Men hvis han tilfældigvis blev nødt til at sidde af, gik der ikke længe, før en cargador under voldsomt spektakel og undertrykte forbandelser kom farende ud gennem døren til skuret eller fattighytten, med hovedet først og udbredte arme, og havnede liggende under den sølvgrå hoppes forben, uden at denne reagerede på anden måde end ved at lægge de spidse små ører frem. Dyret var vant til dette arbejde, og når manden var kommet på højkant, begav han sig i hast væk fra Nostromos revolver, lidt usikker på benene hen ad gaden, mens han snærrede dæmpede forbandelser. Når solen stod op og kaptajn Mitchell bekymret og iført natdragt trådte ud på den træbalkon, der løb i hele O.S.N. kompagniets ensomme bygnings længde ved havnen, så han, at lægterne allerede var undervejs, og at skikkelser bevægede sig travlt omkring lastekranerne, og måske hørte han den uvurderlige Nostromo, der nu var til fods og iført en middelhavssømands ternede skjorte og røde skærf, brøle ordrer med stentorrøst fra enden af molen. Ikke én af tusind var som denne mand!

Det materielle apparat i en fremskreden civilisation, der udsletter gamle byers særpræg under den moderne livsforms stereotype ensretning, havde endnu ikke holdt sit indtog, men over Sulacos forslidte ælde, byens stukhuse og tilskoddede vinduer, forladte klostres store, gullighvide mure bag rækker af dystertgrønne cypresser, havde San Tomé minens moderne ånd allerede øvet en hemmelighedsfuld indflydelse. Den havde også forandret den ydre karakter af de menneskemasser, der på helligdage samledes på Plaza’en foran katedralens åbne portal, i kraft af de mange hvide ponchoer med en grøn stribe, som minearbejderne ved San Tomé brugte som søndagsklædning. De havde også tillagt sig hvide hatte med grønne hage- og hattebånd – artikler af god kvalitet, der for meget små penge kunne købes i administrationens landhandel. En fredelig cholo, der bar disse farver (som var ualmindelige i Costaguana), blev uvist af hvilken grund meget sjældent banket sønder og sammen efter at være blevet beskyldt for gadeuorden, og han var heller ikke meget udsat for pludselig at blive lassoet på vejen af en flok hververe – en form for frivillig rekruttering, der i republikken betragtedes som næsten legal. Det var en kendt sag, at hele landsbyers mandlige befolkning havde meldt sig frivilligt til hæren på denne måde; men som Don Pépé sagde med et opgivende skuldertræk til mrs. Gould: 'Hvad ville De selv gøre? Stakkels mennesker! Pobrecitos! Pobrecitos! Men staten må jo have soldater.'

Sådan talte Don Pépé professionelt: stridsmanden med det hængende overskæg, det nøddebrune, magre ansigt og den vældige underkæbe, som man så den hos de beredne hyrder i den sydlige del af landet. 'Hvis De vil høre på en gammel Paez-officer, señores' – sådan indledede han alle sine taler i Sulacos aristokratiske klub, i hvilken han var medlem på grund af sin tjeneste i sin tid for Føderationens tabte sag. Klubben, der stammede fra den tid, da Costaguana proklamerede sin selvstændighed, kunne rose sig af at have mange af frihedsheltene blandt sine stiftere. Den var utallige gange blevet forbudt uden lov og dom af forskellige regeringer, og dens historie omfattede flere proskriptioner og mindst én stor massakre blandt dens medlemmer, som sørgmodigt var samlet til festmåltid efter ordre fra en alt for tjenstivrig militær commandante (deres lig blev bagefter klædt nøgne og kastet ud af vinduerne og ned på Plaza’en af den laveste bærme i befolkningen) – men nu blomstrede den atter og, i denne periode, fredeligt. Den viste fremmede rummelig gæstfrihed i de kølige, store lokaler i sin historiske boligs forgemakker, hvor i sin tid en høj pavelig embedsmand havde haft sin residens. De to sidefløje, der nu var lukkede, gik i forfald bag låsede døre, og det, man ville kunne kalde en lund af unge appelsintræer i den ubrolagte patio, skjulte det totale forfald i husets bageste del, der vendte ud mod porten. Man drejede ind fra gaden, som om man trådte ind i en vel afskærmet have. Her kom man hurtigt hen til en forvitret trappe, der bevogtedes af en mosgroet statue af en eller anden biskop med mitra og stav, en gejstlig, der med ydmyghed bar en brækket næses forsmædelighed og havde de velformede stenhænder korslagt på brystet. Chokoladefarvede tyende-ansigter med sorte hårduske kiggede på én fra oven; larmen af billardballer nåede éns ører, og når man gik op ad trappen, så man måske i det første værelse Don Pépé sidde meget strunk i en højrygget stol, i god belysning, alt mens han i armslængdes afstand stavede sig gennem en gammel avis fra Sta. Marta. Hans hest – en from, men udholdende sort hingst med kraftigt hoved – havde man måske allerede set på gaden, hvor den døsede ubevægelig under en enorm sadel, med mulen næsten helt nede ved fortovets fliser.

Når Don Pépé var 'nede fra bjerget', som man ofte sagde i Sulaco, kunne man også træffe ham i Casa Goulds salon. Han sad med beskeden selvsikkerhed i nogen afstand fra tebordet. Med knæene tæt samlet og et venligt og spøgefuldt blink i de dybtliggende øjne kastede han sine små og ironiske indslag ind i konversationen. Der var i denne mand en slags nøgtern, humorfyldt kløgt og et anstrøg af ægte menneskelighed, som så ofte findes hos ukomplicerede gamle soldater, der har bevist deres mod i langvarig og vanskelig tjeneste. Han vidste selvsagt intet som helst om minedrift, men hans ansættelsesforhold var af en speciel art. Han havde ansvaret for hele befolkningen i området om minen, et område, der strakte sig lige fra slugtens udmunding til det sted, hvor vognsporet fra bjergets fod når ind på sletten og passerer et vandløb over en lille grønmålet træbro – grønt, håbets farve, var jo også minens.

Det hed sig i Sulaco, at deroppe 'på bjerget' gik Don Pépé rundt på de bratte stier med en enorm sabel om livet og iført en luvslidt uniform med en stabsmajors forgyldte epauletter. De fleste minearbejdere, der jo var indianere med store, forskræmte øjne, tiltalte ham som Taita (fader), sådan som disse barfodede costaguanere tiltaler enhver, der bærer fodtøj; men det var Basilio, mr. Goulds egen mozo og hushovmester, der i god tro og af ren sømmelighedsfølelse en gang meldte ham med de højtidelige ord: 'El Señor Gobernador er ankommet.'

Don José Avellanos, som på dette tidspunkt befandt sig i salonen, var ude af sig selv af begejstring over den rammende titel, med hvilken han spøgefuldt modtog den gamle major, så snart dennes martialske skikkelse dukkede op i døren. Don Pépé smilede kun under sit lange overskæg, som om han ville sige: 'De kunne have fundet et dårligere navn til en gammel soldat.'

Og han havde beholdt betegnelsen 'El Señor Gobernador', og spøgte gerne så småt med sine opgaver og sit domæne, hvor han med humoristisk overdrivelse erklærede over for mrs. Gould:

'To sten vil ikke kunne røre ved hinanden noget sted, uden at El Gobernador hører det, señora.'

Og med disse ord og sigende mine bankede han sig derefter på øret med spidsen af sin pegefinger. Selv da antallet af minearbejdere alene steg til over seks hundrede, syntes han at kende hver enkelt, alle de utallige mænd med navnet José, Manuel eller Ignacio, fra landsbyerne primero – segundo – tercero (der var tre minelandsbyer), som stod under hans kommando. Han kunne ikke alene kende dem på deres flade, triste ansigter, som mrs. Gould syntes så aldeles ens ud, som om de var formet af samme lidelsens og tålmodighedens herkomst, men tilsyneladende også takket være de uendeligt graduerede nuancer af rødligbrune, sortbrune eller kobberbrune rygge, alt mens de to arbejdshold, kun iført lærredsbukser og læderkalotter, blandedes i én forvirring af nøgne lemmer, skuldrede hakker og svingende lamper, i et kaos af sandalklædte fødder på den åbne plads foran indgangen til hovedskakten. Det var i pausen. De indianske arbejdere lænede sig dovent mod den lange række af små tipvogne, der stod tomme; tømrere og malmbrydere sad på hug og røg lange cigarer; de store træer, der lænede sig ind over pladsen ved skaktens udgang, var tavse, og man hørte kun vandets voldsomme brusen i de åbne transportrender, sammen med plasken og rumlen af roterende turbinehjul og den dumpe lyd af de stempler, der hamrede malmen til støv på plateauet længere nede. Sjakformændene, der kunne kendes på messingmedailloner på det blottede bryst, mønstrede deres folk, og til sidst opslugte bjerget den ene halvdel af den tavse masse, medens den anden i lange enkeltrækker vandrede ned ad zigzagstierne til slugtens bund. Den var dyb, og endnu længere nede lignede en tråd af bevoksning, der snoede sig mellem de flammende klippesider, en slank grøn snor, i hvilken tre uformelige grupper af bananpalmer, palmerødder og løvtræer markerede landsby ét, landsby to og landsby tre, der husede Gould-koncessionens minearbejdere.

Hele familier havde lige fra begyndelsen været på farten mod det sted i Higuerota-kæden, hvorfra rygtet om arbejde og tryghed havde bredt sig over græssletterne og selv i oversvømmelsesperioder havde fundet vej til de mest afsides bebyggelser i Sierra’ernes fjerne blå mure. Først kom faderen med en spids stråhat, derefter moderen med de større børn og sædvanligvis også et diminutivt æsel, alle samme belæsset med byrder, undtagen anføreren eller måske en voksen pige, familiens stolthed, der gik barfodet og rank som en pil, med kulsorte fletninger og kraftig, hovmodig profil og ingen anden byrde at bære på end landets lille guitar og et par bløde lædersandaler, der var bundet sammen på hendes ryg. Ved synet af sådanne smågrupper, der var på vej ad de små stier gennem landskabet eller kamperede langs camino real, sagde beredne rejsende til hinanden:

'Det er nye folk til San Tomé minen. Vi vil få flere at se i morgen.'

Og når de gav hesten af sporerne i tusmørket, diskuterede de provinsens store nyhed, meddelelsen om San Tomé minen. En rig englænder ville drive den – og måske ikke en englænder. Quien sabe! (hvem véd). En udlænding med mange penge. Jovist, det var begyndt! En gruppe mænd, der havde været i Sulaco med en flok sorte tyre til den næste corrida, havde berettet, at man fra verandaen på posada’en i Rincon, kun få kilometer fra byen, tydeligt kunne se lysene på bjerget funkle over træerne. Og man havde set en kvinde ride siddende sidelæns på en hest, ikke i det såkaldte stolesæde, men på en slags sadel, og med en mandshat på hovedet. Hun færdedes også til fods oppe på bjergstierne. Det lod til, at det drejede sig om en kvindelig ingeniør.

'Det lyder jo komplet absurd! Det er umuligt, señor!'

'Si! Si! Una Americana del Norte!'

'Jaså – når Deres Velbårenhed er så velunderrettet. Una Americana – det måtte naturligvis også være noget i den retning.'

Og så lo de lidt af forbavselse og foragt, mens de holdt vågent øje med skyggerne på vejen, for man risikerer let at møde slette mænd, når man rejser ved nattetide over den store slette.

Det var ikke kun mændene, Don Pépé kendte så godt; han syntes også at være i stand til med et enkelt, opmærksomt, tankefuldt blik at placere enhver kvinde, ung pige eller yngling inden for sit område. Det var kun de mindste, som undertiden kunne forvirre ham. Han og pateren sås ofte side om side, tankefulde og i færd med at stirre over gaden i en landsby på en flok stilfærdige brune børn, medens de prøvede på i dæmpet samtale at finde ud af, hvem de var; eller også stillede de i fællesskab indgående spørgsmål om, hvem der var forældre til en eller anden lille sindig knægt, som man så spadsere nøgen og værdig hen ad vejen med en cigar i sin lille mund og måske sin mors rosenkrans, han havde stjålet for at pynte sig, hængende lavt om hans lille runde mave. Mine-hjordens åndelige og verdslige hyrder var meget gode venner. Med dr. Monygham, den lægelige hyrde, som havde påtaget sig hvervet efter amnodning fra mrs. Gould, og som boede i hospitalsbygningen, stod de ikke på så fortrolig en fod. Men ingen kunne stå på fortrolig fod med El Señor Doctor, der med sine skæve skuldre, ludende hoved, sardoniske mund og bitre sideblikke var en sælsom og uhyggelig skikkelse. De to andre autoriteter arbejdede harmonisk sammen. Fader Roman, en vindtør, lille, energisk, rynket mand med store runde øjne, skarp hage og en enorm gynter, var også en gammel veteran; han havde taget mange simple sjæle til det sidste skriftemål på republikkens slagmarker, på knæ hos de døende i bjerge, i det lange græs, i dystre skove, for at høre den sidste bekendelse, mens han endnu havde krudtrøgen i næseborene og larmen af geværskud og kuglernes summen og piften i sine ører. Og var der noget ondt i, at de tidligt på aftenen tog sig et parti med et spil fedtede kort i præstegården, før Don Pépé gik sin sidste runde for at påse, at alle minens vagtfolk – et korps, han selv havde oprettet – var på deres poster? Når Don Pépé skulle forrette denne sidste pligt, inden han gik i seng, iførte han sig virkelig sin gamle sabel på verandaen til et umiskendeligt nordamerikansk hvidt træhus, som fader Roman kaldte for Præstegården. Tæt ved lå en lang, lav, mørk bygning med stejlt tag som en kæmpestor lade med et trækors over gavlen; det var minearbejdernes kapel. Her holdt fader Roman messe hver dag foran en primitiv altertavle, der forestillede opstandelsen, hvor man så gravstenen balancere på det ene hjørne og en langstrakt skikkelse, der fo’r opefter med gustent ansigt og i en oval af bleggult lys, medens en hjelmklædt brun legionær kastede sig til jorden tværs over den skifergrå forgrund. 'Dette billede, mine børn, muy linda e maravillosa,' sagde fader Roman tit til nogle af sin menighed, 'som I skuer her takket være stor velvilje fra vor Señor Administrador’s hustrus side, er blevet malet i Europa, et land med helgener og mirakler, langt større end vort Costaguana.' Samtidig tog han en pris med en salvelsesfuld bevægelse. Men hvis en nysgerrig sjæl en gang imellem ville vide, i hvilken retning dette Europa lå – om det var oppe eller nede ad kysten – blev fader Roman meget forbeholden og streng for at skjule sin rådvildhed. 'Det er ganske givet meget langt borte. Men uvidende syndere som I fra San Tomé minen burde tænke alvorligt på den evige fortabelse i stedet for at spørge om jordens størrelse, dens lande og befolkninger og andet, som I overhovedet ikke kan fatte.'

Med et 'God nat, pater,' 'God nat, Don Pépé,' drog El Gobernador da af med sablen løftet ved siden, kroppen bøjet fremover og lange, tunge skridt i mørket. Den gemytlighed, der sømmede sig ved et harmløst spil kort om nogle cigarer eller et bundt yerba, veg øjeblikkelig for en streng, tjenstlig mine, sådan som man vil se den hos en officer, der drager ud for at inspicere posterne foran en bivuakerende hærstyrke. Et kraftigt stød i fløjten, der hang om hans hals, fremkaldte øjeblikkeligt en voldsom skingren af fløjter, der svarede, blandet med gøen af hunde – et spektakel, der omsider lagde sig, og som var koncentreret om slugtens udmunding; i stilheden kunne to unge mænd, der var på vagt ved broen, ses vandre lydløst hen imod ham. På den ene side af vejen lå en lang træbygning – landhandelen – lukket og tilskoddet fra ende til anden, og over for denne en anden hvid træbygning, der var endnu længere og forsynet med veranda – hospitalet – hvor der brændte lys i de to vinduer i dr. Monyghams kvarter. Selv det følsomme løvhang på en gruppe pebertræer rørte sig ikke – så åndeløst var mørket, der varmedes af udstråling gen fra de overhedede klipper. Don Pépé stod stille et øjeblik med de to ubevægelige vagtposter foran sig, og pludselig, højt oppe på den stejle bjergside, der var plettet af enlige fakler ligesom dråber af falden ild fra de to store flammende lygteklynger ovenfor, begyndte malmskuddene nu at knalde. Den store, knaldende, hule larm tiltog hurtigt i hastighed og styrke og sendte et tordenbulder ud over sletten. Pasadero’en i Rincon svor på, at han i vindstille nætter ved at lytte intenst kunne stå i sin dør og høre lyden, som om der var torden i bjergene.

Charles Gould indbildte sig gerne, at lyden måtte nå ud til provinsens yderste grænser. Når han om natten red ud mod minen, mødte lyden ham i udkanten af en lille skov lige på den anden side af Rincon. Man kunne ikke tage fejl af den knurrende mumlen fra bjerget, der udgød sin strøm af ædel malm under stemplerne, og den nåede hans hjerte med den ejendommelige styrke, der ligger i en proklamation, som tordnes ud over landet, og det vidunderlige i en fuldbyrdet kendsgerning, som opfylder en dristig længsel. Han havde hørt denne længsel. Han havde hørt netop denne lyd i sin fantasi hin aften for så længe siden, da hans kone og han efter et anstrengende ridt gennem en skovstribe havde tøjret deres heste ved vandløbet og for første gang havde stirret på slugtens ensomhed og junglevegetation. Hist og her ragede en palme op. I en dyb kløft rundt om hjørnet af San Tomé bjerget (der er firkantet som et blokhus) blinkede et lille vandfald sølvklart gennem træbregners tunge, mørkegrønne frynser. Don Pépé, der ledsagede ægteparret, sluttede op, pegede med udstrakt arm op gennem slugten og erklærede med forstilt højtidelighed: 'Her skuer De selve slangernes paradis, señora.'

Så steg de atter til hest og red tilbage for at overnatte i Rincon. Alcalden – en gammel, mager moreno, sergent fra Guzman Bentos tid – havde ærbødigt rømmet sit hus med sine tre kønne døtre for at gøre plads for den fremmede señora og de Velbårenheder, som ledsagede hende. Det eneste, han bad om, at Charles Gould (som han antog for en hemmelighedsfuld og officiel person) ville gøre for ham, var at minde den øverste regeringsmagt – El Gobierno supremo – om en pension (der beløb sig til henved en dollar om måneden), som han anså sig for berettiget til at oppebære. Den var blevet lovet ham, erklærede han, idet han rettede ryggen militærisk, 'for mange år siden, for min tapperhed i krigene med de vilde indios, da jeg var en ung mand, señor.'

Vandfaldet eksisterede ikke længere. Træbregnerne, der dengang trivedes i vandstøvet, var visnet omkring det udtørrede vandhul, og den dybe kløft var kun en stor skyttegrav, halvt fyldt op med affaldet fra udgravninger og boringer. Det hastige vandløb, der var stemmet op højere oppe på klippen, sendte nu sit vand brusende gennem render af grofthugget tømmer, der bares oppe af tømmerbukke, ned til turbinerne, der drev knusemaskinerne på det lavere plateau – San Tomé bjergets mesa grande. Kun erindringen om vandfaldet med dets imponerende bregnevækst, der lignede en hængende have over slugtens sten, var bevaret i mrs. Goulds akvarel; hun havde malet den i hast en dag fra en ryddet plet i buskadset, hvor hun sad i skyggen under et stråtag, der under Don Pépés ledelse var rejst for hende på tre groft tilhuggede pæle.

Mrs. Gould havde set det hele fra begyndelsen: rydningen af junglevegetationen, anlægget af vejen og af nye stier op ad San Tomés bjergside. I ugevis havde hun boet på stedet sammen med sin mand, og hun opholdt sig så lidt i Sulaco det pågældende år, at Gould-karetens tilsynekomst på Alameda’en vakte opsigt i hele byen. Fra de tunge familiekareter, der var fulde af statelige señoras og sortøjede señoritas, og som kørte adstadigt i den skyggefulde allé, blev der vinket glade hilsner. Doña Emilia var 'kommet ned fra bjerget.'

Men hun blev ikke længe i byen. Efter et par dages forløb var Doña Emilia atter 'deroppe', og hendes slanke trækmuldyr havde det på ny let i en længere periode. Hun havde været vidne til opførelsen af den første barak på mesa grande, hvor der skulle være kontor og Don Pépé have kvarter; hun hørte med taknemmelig betagelse den første vognladning malm buldre ned ad den dengang eneste styrterende; hun stod helt stille ved sin mands side og blev kold over det hele af spænding i det øjeblik, da det første batteri på kun femten knusestempler første gang blev sat i bevægelse. Den dag, da ilden under det første sæt retorter i deres skur havde glødet til langt ud på natten, gik hun ikke til ro på den grove bænk, der var tømret til hende i det foreløbig umøblerede træhus, før hun havde set den første svampede klump sølv, som Gould-koncessionens mørke dyb havde bragt for dagens lys; hun havde med en iver, der fik hendes uegennyttige hænder til at dirre, lagt dem på den første sølvbarre, der forlod formen og endnu var varm efter støbningen, og i sin fantasi gav hun denne metalklump en magt og betydning, der gik langt ud over, hvad den havde som faktum – som var den noget vidtrækkende og uhåndgribeligt, det sande udtryk for en følelse eller et princip, der blev knæsat.

Don Pépé, der også var overmåde interesseret, kiggede over hendes skulder med et smil, der dannede lodrette rynker i hans ansigt og fik det til at ligne en lædermaske med et velvilligt diabolsk udtryk.

'Mon ikke Hernandez’ muchachos gerne ville have fat på denne uanselige genstand, der, por Dios, ganske ligner en klump tin?' bemærkede han spøgende.

Hernandez, røveren, havde været en harmløs lille ranchero, der under særligt grusomme omstændigheder var blevet bortført fra sit hjem under en af borgerkrigene og tvunget til at tjene i hæren. Her var hans opførsel som soldat eksemplarisk, til han en skønne dag så sin chance, slog sin oberst ihjel og havde held til at stikke af. Sammen med en bande desertører, der valgte ham til anfører, havde han søgt tilflugt hinsides den vildsomme og vandløse Bolson de Tonoro. Haciendaerne lod sig afpresse køer og heste til ham; der blev fortalt fantastiske historier om hans dygtighed og om, hvordan han gang på gang som ved mirakler undgik at blive taget til fange. Han havde for skik at ride alene ind i landsbyer og småbyer på sletten; han drev et pakæsel foran sig og havde to revolvere i bæltet. Således udrustet begav han sig direkte til butikken eller landhandelen, tog hvad han ville og red bort uden at have mødt modstand – så stor var den rædsel, hans bedrifter og dristighed havde fremkaldt. Fattige bønder lod han i reglen være, folk af overklassen blev ofte standset på vejene og plyndret, men enhver embedsmand, der var så uheldig at falde i hans hænder, kunne være sikker på at blive pisket. Officererne yndede ikke, at hans navn blev nævnt i deres nærværelse. Hans folk, der red på stjålne heste, lo ad det regulære kavaleri, der blev sendt ud for at fange dem, og som de morede sig med at lægge sindrige baghold for i det vanskelige terræn, hvor banden holdt til. Der var blevet udrustet hele ekspeditioner, der var blevet sat en pris på hans hoved, og der var endda blevet gjort – selvsagt bedrageriske – forsøg på at indlede forhandlinger med ham, uden at det dog i ringeste måde havde bevirket nogen ændring i hans taktik og praksis. Til sidst tilbød fiscalen i Tonoro, som gerne ville have æren af at sætte den berømte Hernandez ud af spillet, ham på ægte costaguansk vis en pengesum og frit lejde ud af landet, hvis han ville forråde sine folk. Men Hernandez var øjensynlig ikke af det stof, som Costaguanas fremtrædende militære politikere og konspiratorer er gjort af. Dette snedige, men banale fif (der ofte virker som et tryllemiddel, når det gælder om at kvæle revolutioner i fødslen) virkede ikke over for chefen for de simple salteadores. Først så det lovende ud for fiscalen, men endte meget ilde for den eskadron lanceros, der (efter anvisning af ham) var posteret i en lavning, til hvilken Hernandez havde lovet at føre sine intetanende tilhængere. De kom ganske vist på det aftalte tidspunkt, men kravlende på hænder og knæ gennem buskadset, og tilkendegav først deres nærværelse ved en almindelig ildåbning, der tømte mange sadler. De kavalerister, der undslap, kom galoperende i vild fart ind i Tonoro. Det siges, at deres chef (der, da hans hest var bedre, red langt forud for de andre) bagefter drak sig fra sans og samling af fortvivlelse og slog den ærgerrige fiscal med sin sabels flade klinge i nærværelse af manden og dennes døtre, fordi han på denne måde havde bragt skændsel over landets armé. Tonoros højeste civile embedsmand, der faldt besvimet om, blev derefter sparket over hele kroppen og maltrakteret med skarpe sporer på halsen og i ansigtet som følge af hans militære kollegas store følsomhed. Denne sladder fra den store slette, en historie der var så karakteristisk for landets herskere med dets historie om undertrykkelse, uduelighed, indbildskhed, forræderi og vild brutalitet, kendte mrs. Gould udmærket godt. At mennesker med intelligens, kultur og karakter affandt sig dermed uden harmfulde kommentarer, som noget, der hørte til tingenes orden, var et af de symptomer på moralsk forfald, der næsten kunne drive hende til fortvivlelse. Mens hun endnu stod og så på sølvbarren, rystede hun på hovedet ad Don Pépés bemærkning og sagde:

'Hvis ikke Deres regering havde udøvet et sådant lovløst tyranni, Don Pépé, ville mangen en fredløs, der nu tjener Hernandez, leve fredeligt og lykkeligt af sine hænders arbejde.'

'Señora,' udbrød Don Pépé med varme, 'De har ret! Det er, som om Gud har givet Dem evne til at se ind i vort folks bryst. De har set dem arbejde omkring Dem, Doña Emilia – føjelige som lam, tålmodige som deres egne æsler, tapre som løver. Jeg har ført dem frem lige til fjendens kanonmundinger – jeg, der står her foran Dem, señora – i Paez’ tid, en mand, der var af ædelt sind og i mod kun havde sin mage i Don Carlos’ onkel, så vidt jeg véd. Intet under, at der er banditter i vort land, når det kun er tyve, svindlere og blodtørstige macaques, der regerer os i Sta. Marta. Ikke desto mindre er en bandit stadig en bandit, og vi vil lade et dusin gode Winchester-skytter følge med sølvet ned til Sulaco.'

Mrs. Goulds ridt med den første sølv-eskorte til Sulaco var den sidste episode i den periode, hun kaldte 'mit lejrliv', før hun bosatte sig fast i huset i byen, således som det var passende og endda nødvendigt for den kvinde, der var gift med lederen af en så betydningsfuld institution som San Tomé minen. Denne skulle nemlig blive en virkelig institution, et samlingspunkt for alt i provinsen, der behøvede orden og stabilitet for at kunne leve. Tryghed syntes at strømme ud over provinsen fra bjergslugten. Sulacos myndigheder havde erfaret, at San Tomé minen kunne gøre det umagen værd at lade ting og mennesker i fred. Charles Gould følte, at dette var det nærmeste ved et fornuftigt og retfærdigt styre, som det foreløbig var muligt at komme. Det var givet, at minen var en magtfaktor i landet med dens organisation, voksende befolkning, der hang fanatisk ved sin privilegerede trygge tilværelse, våben og Don Pépé, og med dens bevæbnede styrke serenos (i hvilken det hed sig, at mangen en fredløs og desertør – ja, selv nogle medlemmer af Hernandez’ bande – havde fundet en stilling). Som en vis minister i Sta. Marta en gang havde udbrudt med en hul latter, da man diskuterede den holdning, Sulaco-myndighederne havde indtaget i en politisk krisestund:

'Kalder De disse mænd embedsmænd? Aldrig! De er embedsmænd ved minen – ved koncessionen – det kan jeg godt love Dem.'

Den fremstående mand (der dengang hørte til magthaverne og havde et citronfarvet ansigt og et meget kort og krøllet, for ikke at sige uldent hår) gik så vidt i sin øjeblikkelige misfornøjelse, at han truede med knyttet hånd op i næsen på sin samtalepartner og skreg:

'Ja, alle sammen! Ti stille! Alle sammen, siger jeg Dem! Den politiske jefe, politichefen, toldinspektøren, generalen – de er alle sammen, alle, tjenere for denne Gould.'

Ved sådanne lejligheder plejede en uforfærdet, men dæmpet og kværulerende mumlen at fortsætte en stund i ministermødet, og ministerens lidenskabelige udbrud sluttede med et kynisk skuldertræk. Trods alt – sådan syntes han at sige – gjorde det jo ikke noget, så længe ministeren selv ikke blev glemt i den korte tid, han var ved magten. Men alligevel havde San Tomé minens uofficielle agent, der arbejdede for en god sag, sine bekymrede øjeblikke, hvilket fandt udtryk i hans breve til Don José Avellanos, der som nævnt var hans morbroder.

'Ingen blodtørstig macaque fra Sta. Marta skal sætte foden i den del af Costaguana, der ligger på den anden side af San Tomé broen,' sagde Don Pépé ofte med overbevisning til mrs. Gould. 'Undtagen naturligvis som en agtet gæst – for vor Señor Administrador er en klog politico.' Men når han talte under fire øjne med Charles Gould, plejede han med barsk og soldatermæssig munterhed at sige: 'Vi sætter alle sammen vore hoveder ind i dette spil.'

Don José Avellanos sagde gerne 'Imperium in imperio, på min ære, Emilia' med en mine, der udtrykte dyb selvtilfredshed, men samtidig på ejendommelig måde syntes at rumme en sær tilsætning af fysisk ubehag. Men dette kunne måske kun ses af de indviede.

Og for de indviede var den et vidunderligt sted, denne salon i Casa Gould med dens korte glimt af herren – El Señor Administrador – der var blevet ældre, hårdere, hemmelighedsfuldt tavs, med dybere furer i den vejrbidte, rødmossede friluftsteint. Han gik på sine tynde rytterben gennem dørene, enten lige 'hjemme fra bjerget' eller med klirrende sporer og ridepisk under armen på vej 'op til bjerget'. Her så man Don Pépé sidde beskedent martialsk i sin stol, den professionelle soldat, der på en eller anden måde syntes at have fundet sin krigeriske gemytlighed, sin livskundskab og sit væsen, der svarede så godt til hans stilling, midt i vilde kampe med mænd af samme slags. Endvidere Avellanos, høflig og tvangfri, diplomaten, hvis snaksomhed dækkede over megen forsigtighed og visdom i gode råd, og med sit manuskript til et historisk arbejde om Costaguana under titlen 'Halvtreds Års Vanstyre',' som han i øjeblikket ikke anså det for klogt (selv hvis det skulle være muligt) at 'give til verden'; disse tre mænd, og også Doña Emilia iblandt dem, yndefuld, lille og feagtig foran det strålende teservice, med én fælles hovedtanke i deres sind, med én fælles fornemmelse af en spændt situation, med ét stedsevarende mål at virke for: for enhver pris at bevare minens ukrænkelige karakter. Her kunne man også se kaptajn Mitchell lidt afsides, nær ved et af de lange vinduer, hvor han sad med en aura af gammeldags, pæn ungkarleagtighed omkring sig, lidt opstyltet, i en hvid vest, en smule overset, men uden at vide det, en mand, der aldrig var informeret, men troede, at han levede i begivenhedernes brændpunkt. Den gode mand, der havde levet hele tredive år af sit liv på verdenshavene, før han fik 'konstant landlov', som han kaldte det, var forbavset over, så vigtige transaktioner (ud over dem, der havde med skibsfarten at gøre) der finder sted på landjorden. Næsten enhver begivenhed uden for den daglige trummerum betragtede han som 'epokegørende', eller også var den 'historisk' – hvis han da ikke lod opstyltetheden fare og med et misfornøjet udtryk i det runde, ganske kønne ansigt, der indrammedes af det snehvide, tætklippede hår og de korte whiskers, mumlede:

'Nå, sådan! Det var desværre en fejltagelse, min herre!'

Modtagelsen af det første parti sølv fra San Tomé til forsendelse til San Francisco med en af O.S.N. kompagniets postbåde var naturligvis 'epokegørende' i kaptajn Mitchells øjne. Barrerne, der var pakket i kasser af stiv oksehud med flettede håndtag og ikke større, end at de med lethed kunne bæres af to mand, blev bragt ned fra minen af vagtfolkene, der gik to og to ned ad den cirka otte hundrede meter lange, stejle zigzagsti til bjergets fod. Her blev de læsset på en række tohjulede vogne, der lignede store kufferter med en dør bagtil, var forspændt med to muldyr hver og ventede under bevogtning af væbnede og beredne serenos. Don Pépé forsynede hver enkelt dør med hængelås, og på signal fra hans fløjte satte vognrækken sig i bevægelse, tæt omgivet af klirrende sporer og karabiner, med skumplende hjul og knaldende piske og en pludselig, dyb rumlen over grænsebroen ('ind i tyveknægtenes og de blodtørstige macaques’land,' sagde Don Pépé om denne bro); hatte gyngede i det første daggry på kappeklædte skikkelsers hoveder; folkene havde deres rifler parat ved hoften, mens hænderne om tøjlen stak magre og brune frem under ponchoernes faldende folder. Kolonnen kørte langs udkanten af en lille skov ved vejen fra minen, mellem Rincons lerhytter og lave mure, øgede tempoet på camino real, hvor muldyrene blev tilskyndet til at ile, eskortens ryttere slog over i galop og Don Carlos red alene forud for en støvstorm, i hvilken man kunne ane lange muldyrører, blafrende små grønne og hvide flag, der var anbragt på hver vogn, løftede arme midt i en flok sombreros og spejdende øjnes hvide glimt, og endelig Don Pépé, knap synlig bagest i denne skramlende støvfane, strunk i sadlen, hvor han med ubevægelig mine gyngede rytmisk op og ned på en krumhalset, sort hingst med sølvbidsel og kraftigt hoved.

De søvnige beboere i de små klynger af hytter, på de små ranchos ved vejen, kunne af den voldsomme larm slutte, at det var sølveskorten fra San Tomé, der var på vej mod den smuldrende bymur. De kom frem i dørene for at se karavanen jage over hjulspor og sten med en skramlen og rumlen og piskesmæld, med samme brutale kraft og sikre kørsel som når et batteri feltskyts kører frem til kamp. De så også den enlige skikkelse, den engelske Señor Administrador, som red et godt stykke foran karavanen.

I de indhegnede folde ved vejsiden galoperede løse heste vildt omkring en kort stund; de kraftige køer stod til brystet i græsset og brølede, da de hørte larmen; en forkuet indiansk bonde kastede et blik bagud og skyndte sig at skubbe sit lille, tungtlastede æsel ind mod en mur for at komme af vejen for sølveskorten på dennes vej mod havet, og en lille flok forfrosne vagabonder under Stenhesten på Alameda’en mumlede 'Caramba!' da de så den tage et stort sving i galop og jage ind i den tomme Calle Constitucion, for muldyrdriverne betragtede det som det eneste korrekte, det eneste passende at jage gennem den vågnende by fra den ene ende til den anden uden at sætte farten ned, kort sagt: som havde de fanden i hælene.

Det tidlige solskin glødede på de store huses fine lyserøde og lyseblå façader, hvor alle døre endnu var lukket og intet ansigt vistet sig bag vinduernes jernstænger. På hele den solbeskinnede række tomme balkoner langs gaden sås kun en enlig hvid skikkelse højt oppe over den tomme brolægning; det var Señor Administradors kone, der bøjede sig frem for at se eskorten passere på vej til havnen, med det store, blonde hår sat i hast op på hendes lille hoved, og en masse kniplinger om halsen på musselins-negligeet. Med et smil til sin mands korte blik opefter så hun hele ekspeditionen buldre af sted nedenfor i god orden, til hun med en venlig håndbevægelse besvarede den galoperende Don Pépés hilsen, en stiv, ærbødig hovedbøjning samtidig med et hattesving til under knæet.

I årenes løb blev vognrækken længere og eskorten større. Hver tredje måned jog en stedse større strøm af sølvbarrer gennem Sulacos gader på vej til panserboksen i O.S.N. kompagniets bygning ved havnen, hvor de skulle afvente transporten med skib til Nordamerika. Mængden øgedes, og værdien øgedes enormt, for som Charles Gould en gang begejstret sagde til sin kone, havde man aldrig set så rig en malmåre som Gould-koncessionens. For dem begge var enhver passage af eskorten under Casa Goulds balkoner som en ny sejr, der var vundet i kampen for Sulacos fred.

Der var ikke tvivl om, at Charles Goulds indledende skridt havde nydt godt af begyndelsen til en periode med relativ fred – en periode, der netop tog sin begyndelse omkring dette tidspunkt. Hans start var også blevet begunstiget af en almindelig klimaforbedring i befolkningen i sammenligning med den borgerkrigsepoke, der var blevet efterfulgt af Guzman Bentos berygtede og jernhårde tyranni. I de kampe, der var brudt ud ved hans styres fald (det havde sikret freden i landet i hele femten år), var der endnu mere indbildsk stupiditet, grusomhed og lidelse end før, men langt mindre af tidligere tiders vilde og blindt ødelæggende politiske fanatisme. Det var alt sammen mere nederdrægtigt, usselt og foragteligt og lettere gennemskueligt i motivernes åbenlyse kynisme. Det var tydeligere at se, at det drejede sig om en fræk kappestrid om en stedse mindre mængde bytte, eftersom al foretagsomhed på tåbelig måde var blevet kvalt i landet. På denne måde gik det til, at provinsen Sulaco, der en gang havde været skuepladsen for grufulde hævnaktioner partierne imellem, på en vis måde var blevet en af de store gevinster i en politisk karriere. Denne verdens store mænd (i Sta. Marta) reserverede posterne i den gamle Veststat for dem, der var dem nærmest og kærest: nevøer, brødre, yndlingssøstres mænd, hjertevenner, pålidelige tilhængere – eller fremtrædende tilhængere, som de måske var bange for. Det var den velsignede provins med de store muligheder og de største lønninger, for San Tomé minen havde sin egen uofficielle lønningsliste, hvis poster og summer, der var fastsat ved drøftelse mellem Charles Gould og Señor Avellanos, var kendt af en stor forretningsmand i USA, en mand, der i cirka tyve minutter hver måned viede Sulacos anliggender sin udelte interesse. Samtidig blomstrede materielle interesser af enhver slags stilfærdigt op i denne del af republikken i ly af den indflydelse, San Tomé minen øvede. Samtidig med, at man i hovedstadens politiske kredse overalt indså, at stillingen som skatteopkræver i Sulaco åbnede vej til posten som finansminister – og tilsvarende gjaldt alle andre embeder – var republikkens fortvivlede forretningskredse kommet til at betragte Vestprovinsen som et tryghedens forjættede land, navnlig hvis det lykkedes én at opnå et godt forhold til mineledelsen. 'Charles Gould – en storartet mand! Det er ubetinget nødvendigt at sikre sig hans venskab, før man foretager sig noget som helst. Få en introduktion til ham fra Moraga, hvis De kan – De ved nok: Kongen af Sulacos agent.'

Det var derfor ikke sært, at sir John, der kom fra Europa for at jævne vejen for sin jernbane, havde mødt Charles Goulds navn (og også hans øgenavn) overalt i Costaguana. Agenten for San Tomé administrationen i Sta. Marta (en høflig, velunderrettet herre, syntes sir John) havde i hvert fald ydet så stor hjælp ved gennemførelsen af præsidentens rejse, at sir John begyndte at tænke, at der nok var noget om de rygter, der antydede en enorm, skjult indflydelse fra Gould-koncessionens side. Det, man for tiden hviskede om, var, at San Tomé minens ledelse i det mindste delvis havde finansieret den sidste revolution, der havde bragt Don Vincente Ribiera diktatorisk magt på fem år, en kultiveret mand med pletfri karakter og udstyret med mandat til at reformere fra de bedste elementer i staten. Alvorlige, veliformerede mænd syntes at fæste lid til rygterne og håbe på bedre tider, på skabelse af et lovligt styre, af tillid i landet og af orden i det offentlige liv. Så meget desto bedre, tænkte sir John. Han arbejdede altid i stor målestok; et lån til staten og et projekt for systematisk kolonisering af Vestprovinsen var knyttet sammen med bygningen af Centralbanen til én vældig plan. God tro, orden, ærlighed og fred var påtrængende nødvendige for denne store udvikling af materielle interesser. Enhver, der gik ind for disse ting, og navnlig hvis han var i stand til at hjælpe, havde betydning i sir Johns øjne. Han var ikke blevet skuffet af 'Kongen af Sulaco'. De lokale vanskeligheder var takket være Charles Goulds mægling faldet bort, sådan som overingeniøren havde forudsagt, at de ville. Sir John var blevet meget feteret i Sulaco; kun præsident-diktatoren var blevet hyldet endnu mere, en kendsgerning, der nok var forklaringen på den øjensynlige gnavenhed, general Montero gav udtryk for ved frokosten på Juno, lige inden skibet afsejlede fra Sulaco med præsident-diktatoren og de fornemme udenlandske gæster i hans følge.

Excellentissimo’en ('ærlige mænds håb', som Don José havde sagt til ham i en tale i provinsforsamlingens navn) sad for enden af det lange bord; kaptajn Mitchell, der sad med formeligt forstenet blik og rød i hovedet under indtryk af den 'historiske begivenheds' højtidelighed, sad nederst som repræsentant for O.S.N. kompagniet i Sulaco, der var vært ved denne uofficielle sammenkomst. Han var omgivet af skibets kaptajn og en række underordnede embedsmænd fra byen. Disse oprømte, sortsmudskede små herrer kastede gemytlige sideblikke til champagneflaskerne, der begyndte at knalde bag gæsternes ryg under hovmestrenes hænder. Den gyldne vin brusede op til glassenes kant.

Charles Gould var placeret ved siden af en udenlandsk diplomat, der med apatisk stemme havde fortalt krampagtigt om jagt og skydning. Det velnærede, blege ansigt med lorgnetter og hængende gult overskæg fik Señor Administrador til at se dobbelt så solbrændt og dobbelt så rødskægget og hundrede gange mere levende ud end hans sidemand. Don José Avellanos sad ved siden af den anden udenlandske diplomat, en mørkhåret mand med et stilfærdigt, årvågent, selvsikkert væsen og en anelse af reservation. Da al etikette var lagt til side ved denne lejlighed, var general Montero den eneste, som var til stede i fuld uniform; denne var så stiv af guldbroderi fortil, at hans brede bryst syntes at være beskyttet af et formeligt kyrads. Sir John havde fra begyndelsen fået det ordnet sådan, at han kom til at sidde på en beskeden plads for at kunne være nær ved mrs. Gould.

Den store finansmand søgte at udtrykke sin taknemlighed for hendes gæstfrihed og at fortælle hende, hvor meget han skyldte hendes mands 'enorme indflydelse i denne del af landet,' da hun afbrød ham med et sagte 'tys!' Præsidenten ville holde en uofficiel tale.

Excellentissimo’en havde rejst sig. Han sagde kun nogle ord, der dog tydeligt nok var dybtfølte, og som måske hovedsagelig var beregnet for Avellanos – hans gamle ven – om nødvendigheden af utrættelig indsats for at sikre landets varige velfærd, idet han håbede, at det efter den sidste kamp ville gå ind i en periode med fred og materiel velstand.

Mrs. Gould, der lyttede til den milde, let sørgmodige stemme og så på det runde, mørke, bebrillede ansigt, på den korte krop, der var næsten sygeligt fed, mente, at denne mand, der virkede så sart og tungsindig og legemligt set næsten var invalid, en mand, som havde forladt en tilbagetrukken tilværelse for på sine venners anmodning at begive sig ud i en farlig konflikt, havde ret til at tale med sin selvopofrelses autoritet. Og dog følte hun sig utryg. Han var mere patetisk end forjættende, denne første civile statschef, Costaguana havde kendt, som han stod dér med glasset i hånden og udtalte sine simple slagord om hæderlighed, fred, respekt for loven, politisk anseelse i udlandet og hjemme – garantierne for den nationale ære.

Han satte sig ned. Under den ærbødige, anerkendende svirren af stemmer, der fulgte efter talen, løftede general Montero et par tunge øjenlåg og lod med en slags vranten sløvhed øjnene glide fra ansigt til ansigt. Partiets militære helt ude fra de fjerne skove var ganske vist hemmeligt imponeret af de pludselige aktiver og nyheder, hans stilling gav ham (han havde aldrig før været om bord på et skib og havde knap set havet, undtagen på afstand), men forstod ved en art instinkt den fordel, hans gnavne, ubehøvlede holdning som primitiv kriger gav ham blandt alle disse forfinede Blanco-aristokrater. Men hvordan kunne det være, at ingen så på ham? tænkte han vredt ved sig selv. Han kunne stave sig gennem en avis og vidste, at han havde udført den 'største militære bedrift i moderne tid'.

'Min mand ønskede jernbanen,' sagde mrs. Gould til sir John, da konversationen langs hele bordet atter var kommet i gang. 'Alt dette bringer den form for fremtid, vi ønsker for landet, nærmere, og himlen skal vide, at landet har ventet længe på det i sorg. Men jeg vil bekende, at da jeg forleden under min eftermiddagskøretur pludselig så en indiansk dreng ride ud af en skov med et rødt landmålerflag i hånden, blev jeg i nogen grad rystet. Fremtiden betyder forandring – en total forandring. Og dog er der netop her simple og maleriske værdier, man gerne vil bevare.'

Sir John lyttede smilende, men nu var det hans tur til at tysse på mrs. Gould.

'General Montero vil tale,' hviskede han og tilføjede næsten straks med komisk forfærdelse: 'Du godeste, jeg tror virkelig, han vil udbringe sin egen skål.'

General Montero havde rejst sig med raslende sabelskede og glitrende guldbryst; et kraftigt fæste viste sig ved siden af ham over bordkanten. I sin overlæssede uniform, med tyrehals, ørnenæse, der var fladtrykt på spidsen og sad over et blåsort, farvet overskæg, lignede han en forklædt, uhyggelig cowboy. Der var noget sælsomt skurrende og sjælløst i hans monotone stemme. Han famlede sig med stedse svagere røst gennem nogle ubestemte sætninger, men så løftede han pludselig både det store hoved og stemmen og råbte vredt:

'Landets ære ligger i hærens hænder. Jeg kan forsikre Dem, at jeg skal være den tro.' Han tøvede, til hans flakkende øjne mødte sir Johns ansigt, mod hvilket han rettede et lystent, søvnigt blik, og størrelsen af det lån, der nylig var forhandlet, faldt ham ind. Han løftede sit glas. 'Jeg drikker på den mands velgående, der har bragt os halvanden million pund.'

Han skyllede sin champagne ned og satte sig med et halvt overrasket, halvt truende blik rundt i kredsen under den totale, ligesom skrækslagne stilhed, der fulgte efter hans tale. Sir John rørte sig ikke.

'Jeg tror ikke, jeg behøver at svare,' mumlede han til mrs. Gould. 'Den slags taler for sig selv.' Men Don José Avellanos kom til undsætning med en kort tale, i hvilken han tydeligt hentydede til Englands velvilje over for Costaguana – 'en velvilje,' fortsatte han med eftertryk, 'som jeg tør udtale mig om med en vis ret, da jeg i sin tid har været akkrediteret The Court of St. James.'

Først derefter mente sir John, at det var passende at svare, hvilket han gjorde elegant på dårligt fransk, afbrudt af klapsalver og 'Hør! Hør!' fra kaptajn Mitchell, der nu og da var i stand til at forstå et ord. Straks efter, at jernbanefyrsten havde sluttet sin tale, vendte han sig mod mrs. Gould:

'De var så venlig, at De ville bede mig om noget,' sagde han galant. 'Hvad er det? Vær forvisset om, at enhver bøn af Deres mund vil blive betragtet som en venlighed mod mig.'

Hun takkede ham med et yndefuldt smil. Alle var i færd med at rejse sig fra bordet.

'Lad os gå op på dækket,' foreslog hun. 'Dér vil jeg kunne udpege selve genstanden for min anmodning for Dem.'

Et kæmpemæssigt costaguansk flag, diagonalt delt med en gul og en rød halvdel og to grønne palmetræer i midten, hang slapt ned fra Juno’s stormast. Et stort fyrværkeri, der blev brændt af ved vandet til ære for præsidenten, vedligeholdt en ejendommelig knitrende larm rundt om det meste af havnen. Nu og da eksploderede en gruppe raketter, der susede usynligt mod himlen, højt oppe i en lille røgsky. Man kunne se menneskemasser mellem byporten og havnen, under de grupper af mangefarvede flag, der var ophængt på høje pæle. Af og til hørtes svage stumper af militærmusik og fjerne råb. En flok pjaltede negre for enden af kajen ladede og affyrede en lille kanon den ene gang efter den anden. En grålig dis hang tynd og ubevægelig over landskabet.

Don Vincente Ribiera gik nogle få skridt under markisen på dækket, støttet til Señor Avellanos’ arm; der dannede sig en stor rundkreds om ham, hvor man kunne se hans mørke læbers triste smil og brillernes anonyme glans rettet mod snart den ene, snart den anden af de omkringstående. Den uofficielle sammenkomst, der med forsæt var arrangeret om bord på Juno for at give præsident-diktatoren lejlighed til under fortrolige former at møde nogle af sine ledende tilhængere i Sulaco, nærmede sig sin afslutning. Ude til siden sad general Montero, hvis skaldede hoved nu var dækket af en trekantet hat med fjerbusk, ubevægelig på et skylight med de store, behandskede hænder foldet om fæstet på sablen, der stod lodret mellem hans ben. Den hvide fjerbusk, hans brede ansigts kobberteint, det blåsorte overskæg under ørnenæsen, den overdådige guldbesætning på ærmer og bryst, de lange, blanke støvler med enorme sporer, de vibrerende næsebor, det imbecile og herskesyge blik, hvormed den berømmelige sejrherre fra Rio Seco betragtede sine omgivelser – ved alt dette var der noget ildevarslende og utroligt, en grufuld karikatur, en tåbelig maskerade, noget oprørende grotesk, et aztekisk militær-idol i europæisk dragt, mens det ventede på afgudsdyrkernes hyldest. Don José nærmede sig diplomatisk til dette uhyggelige og uudgrundelige uhyre, og omsider vendte mrs. Gould sine fascinerede øjne bort.

Da Charles kom hen for at sige farvel til sir John, hørte han denne sige, mens han stod bøjet over mrs. Goulds hånd: 'Naturligvis. Naturligvis, kære mrs. Gould, når det drejer sig om en af Deres protegeer! Det vil ikke volde den ringeste vanskelighed. De kan betragte dette som afgjort.'

Da Don José Avellanos sejlede ind til land med, samme båd som ægteparret Gould, var han meget tavs. Selv i Goulds vogn sad han længe uden at åbne munden. Muldyrene travede langsomt af sted fra kajen mellem tiggernes udstrakte hænder – for denne dag syntes tiggerne i samlet flok at have forladt kirkernes portaler. Charles Gould sad på det bageste sæde og så hen over sletten. En mængde boder, der var bygget af grønne grene, siv, plantestykker og stumper af sejldug, var opført over alt, og fra boderne blev der solgt cana, slik, frugter og cigaretter. Indianske kvinder, der sad på hug på måtter over små bunker glødende trækul, lavede mad i sorte lergryder og kogte vand til de maté-krukker, de med bløde, kærtegnende stemmer falbød til folk fra landet. Der var afstukket en væddeløbsbane til de beredne hyrder, og ude til venstre, fra et sted, hvor en stor menneskemængde var samlet om en vældig, hastigt rejst bygning, der lignede et cirkustelt af træ med kegleformet græstag, hørtes rungende harpestrenge, skarpe guitarklange og dyster trommerytme fra en indiansk gombo, der hele tiden lød gennem de dansendes skingre råb.

Efter en lille stunds forløb sagde Charles Gould:

'Hele dette område tilhører nu jernbaneselskabet. Her vil der ikke blive holdt flere folkefester.'

Det gjorde i grunden mrs. Gould ondt. Hun benyttede denne lejlighed til at nævne, at hun netop havde fået sir John til at love, at der intet ville ske med Giorgio Violas hus. Hun erklærede, at hun aldrig havde kunnet forstå, hvorfor opmålingsingeniørerne altid talte om at nedrive denne gamle bygning. Den lå slet ikke i vejen for den projekterede sidelinie til havnen.

Hun lod vognen holde foran døren for straks at kunne berolige den gamle genueser, der kom barhovedet ud og stillede sig ved vognens trinbræt. Hun talte naturligvis til ham på italiensk, og han takkede hende med rolig værdighed: En gammel garibaldino var hende dybt taknemmelig, fordi hun beskyttede taget over hans hustrus og børns hoveder. Han var for gammel til at gå på vandring igen.

'Og er det for stedse, signora?' spurgte han.

'Så længe De ønsker det.'

'Bene! Så må huset have et navn. Det var ikke umagen værd tidligere.'

Han smilede barsk, og rynkerne i hans øjenkroge løb sammen til én. 'Jeg vil begynde at male navnet i morgen.'

'Og hvad skal det så være, Giorgio?'

'Albergo d’Italia Uno,' sagde den gamle garibaldino og så bort et øjeblik. 'Mere til minde om dem, der er døde,' tilføjede han, 'end for det land, der blev stjålet fra os frihedskæmpere ved de forbandede pied montesiske kongers og ministres lumskhed.'

Mrs. Gould smilede let. Hun bøjede sig lidt til siden og begyndte at spørge til hans kone og børn. Han havde sendt dem til byen denne dag. Padronas helbred var bedre; mange tak til signora for forespørgslen.

Folk gik forbi to og tre ad gangen eller i hele flokke af mænd og kvinder, ledsaget af travende børn. En rytter på en sølvgrå hoppe holdt stilfærdigt dyret an i skyggen af huset efter at have taget hatten af for passagererne, der smilede og nikkede fortroligt til ham. Gamle Viola, der tydeligt nok var meget glad for den meddelelse, han lige havde fået, afbrød sig selv et øjeblik for hurtigt at fortælle ham, at huset var sikret takket være den engelske dames godhed – sikret lige så længe han ønskede at beholde det. Den anden hørte opmærksomt efter, men sagde intet.

Da vognen kørte videre, tog han hatten af igen, en grå sombrero med hagebånd af sølv og kvaster af samme materiale. Et farvestrålende mexicansk sjal snoet om sadelknappen, de enorme sølvknapper på den broderede læderjakke, en række små sølvknapper ned langs buksesømmen, snehvid skjorte, silkeskærf med broderede ender, og sølvplader på hestens hovedtøj og sadlen vidnede alt sammen om den uforlignelige smag hos den berømte capataz de cargadores – en sømand fra Middelhavet – der var klædt med mere fuldendt glans, end nogen velhavende ung ranchero nogen sinde havde udfoldet på en af de store helligdage.

'Det er en stor ting for mig,' mumlede gamle Giorgio, der stadig tænkte på huset, for han var blevet træt af forandring. 'Signora sagde lige et ord til englænderen.'

'Den gamle englænder, der har penge nok til at betale jernbanen? Han rejser om en time,' bemærkede Nostromo henkastet. 'Buon viaggio! Jeg har vogtet over hans knogler hele vejen fra Entrada-passet ned til sletten og Sulaco, som om han havde været min egen far.'

Gamle Giorgio drejede kun hovedet åndsfraværende. Nostromo pegede efter Goulds vogn, der nærmede sig den græsbevoksede port i den gamle bymur, som var helt tilgroet af jungleagtig bevoksning.

'Og jeg har siddet alene om natten med min revolver i kompagniets pakhus, den ene gang efter den anden, ved siden af den anden englænders sølvdynge og passet på den, som om den var min egen.'

Viola syntes at være helt hensunken i sine egne tanker. 'Det er en stor ting for mig,' gentog han, som ved sig selv.

'Det er det,' erklærede den prægtige capataz de cargadores roligt. 'Hør her, Vecchio – gå ind og hent en cigar, men se ikke efter den i mit værelse. Der er ingenting derinde.'

Viola gik ind i cafeen og kom straks ud igen, men stadig opslugt af sine egne tanker, og rakte den anden en cigar, mens han mumlede tankefuldt i skægget: 'Børnene vokser op – endda piger! Piger!' Han sukkede og tav.

'Hvorledes – kun én?' bemærkede Nostromo og så komisk spørgende ned på den åndsfraværende gamle mand. 'Nå, det kan være det samme,' sagde han overlegent. 'En er nok, til man skal bruge en anden.'

Han tændte den og lod tændstikken falde på jorden. Giorgio Viola så op og sagde pludselig:

'Min søn ville være blevet netop sådan en storartet ung mand som du, Gian’ Battista, hvis han havde levet.'

'Hvad siger du? Din søn? Ja, du har ret, padrone. Hvis han var blevet som jeg, ville han have været en mand.'

Han vendte hesten langsomt og red videre mellem boderne. Nu og da holdt han hesten an for børn og for grupper af folk fra landet, der stirrede beundrende efter ham. Kompagniets lægtermænd hilste ham på lang afstand, og den meget misundte capataz de cargadores red videre blandt anerkendende mumlen og ydmyge hilsner, hen mod den store cirkuslignende bygning. Trængslen blev stærkere; guitarerne klimprede højere; andre ryttere sad ubevægelige og røg roligt hen over mængdens hoveder; der var almindelig puffen og skubben foran dørene til bygningen med det høje tag, mens man fra dens indre hørte slæben og stampen af fødder i takt med dansemusikken, der dirrede og hvinede med fascinerende rytme, gennem hvilken man hele tiden hørte gomboens vældige, næsten truende buldren. Den barbariske og betagende larm af den store tromme, der kan gøre en menneskemasse rasende, og som selv europæere ikke kan høre uden ejendommelig sindsbevægelse, syntes at drage Nostromo nærmere til dens kilde, mens en mand, der var iført en falmet, laset poncho gik ved hans stigbøjle og tryglede 'hans Velbårenhed' indtrængende om arbejde i havnen, mens folk puffede til ham. Han klynkede og tilbød Señor capataz halvdelen af sin dagløn for æren af at blive medlem af lægtermændenes stolte broderskab; han erklærede, at den anden halvdel ville være nok til ham. Men kaptajn Mitchells højre hånd – 'uvurderlig for vort arbejde – en aldeles ubestikkelig fyr' – så kritisk ned på den pjaltede mozo og rystede på hovedet uden at sige et ord i tummelen omkring dem.

Manden forsvandt, og lidt længere henne måtte Nostramo holde hesten an. Fra dansehallens døre strømmede vaklende og svedende mænd og kvinder, der skælvede over hele kroppen, ud og støttede sig forpustede og med stirrende øjne og adskilte læber mod muren, hvor harper og guitarer spillede videre i afsindig fart under uophørligt tordenbulder. Hundreder af hænder derinde klappede i takt; der lød skrig og hvin, og så blev stemmerne dæmpede og sang omkvædet på en kærlighedssang unisont og hendøende. En rød blomst, der blev kastet med godt sigte fra et sted i mængden, ramte den prægtige capataz på kinden.

Han greb den fikst, idet den faldt, men drejede ikke hovedet med det samme. Da han omsider nedlod sig til at se sig om, havde mængden om ham åbnet sig for at give plads til en køn Morenita med håret sat op ved hjælp af en lille guldkam; pigen var på vej hen til ham over den åbne plads.

Hendes arme og hals var fyldige og bare, blusen snehvid; det blå uldne skørt med hele dets vidde samlet fortil sad stramt om hofterne og ryggen og understregede hendes æggende gang. Hun gik lige hen til ham og lagde hånden på hoppens hals med et frygtsomt, koket blik skævt op til rytteren.

'Querido,' hviskede hun kærtegnende, 'hvorfor lader du, som om du ikke ser mig, når jeg går forbi?'

'Fordi jeg ikke elsker dig mere,' svarede Nostramo roligt efter et øjebliks eftertanke.

Hånden på hestens hals begyndte pludselig at skælve. Hun lod hovedet synke for alle blikkene i den store kreds, der havde dannet sig om den højmodige, den frygtelige, den ustadige capataz de cargadores og hans Morenita.

Nostromo, der kiggede ned på hende, så, at tårer begyndte at rinde ned ad hendes ansigt.

'Er det sandt, mit hjertes evigt elskede?' hviskede hun.

'Nej,' svarede Nostromo og så uanfægtet bort. 'Det var løgn. Jeg elsker dig så meget som nogen sinde.'

'Er det sandt?' kurrede hun. Hendes kinder var stadig våde af tårer.

'Ja, det er sandt.'

'Så sandt som du lever?'

'Ja, men du må ikke bede mig sværge ved den Madonna, der står i dit kammer.' Og den berømte mand lo lidt som svar på mængdens latter.

Hun surmulede – meget kønt – og var tydeligt nok ikke helt tilpas.

'Nej, det vil jeg ikke bede om. Jeg kan se kærligheden i dine øjne.' Hun lagde hånden på hans knæ. 'Hvorfor ryster du sådan? Af kærlighed?' fortsatte hun, mens gomboens hule buldren fortsatte uden pause. 'Men hvis du virkelig elsker hende så meget, må du give din Paquita en guldindfattet rosenkrans af perler til at hænge om Madonnas hals.'

'Nej,' sagde Nostromo og så ind i hendes løftede, tryglende øjne, der pludselig blev stenhårde af forbavselse.

'Ikke det? Hvad vil Deres Velbårenhed så give mig på højtidsdagen,' spurgte hun vredt, 'for at jeg ikke skal blive til skam over for alle disse mennesker?'

'Det er ingen skam, at du for en gangs skyld intet får af din elsker.'

'Det er sandt! Skammen falder på Deres Velbårenhed – min stakkels elsker,' sagde hun hidsigt og sarkastisk.

Der lød latter over hendes vrede og bidske svar. Hun var dristig. De folk, som fulgte det lille optrin, kaldte på andre i mængden. Kredsen om den sølvgrå hoppe indsnævredes langsomt.

Pigen gik et par skridt tilbage og stirrede på de spottende og nysgerrige. Så sprang hun igen frem til stigbøjlen, stillede sig på tåspidserne, vendte sit vrede ansigt op mod Nostromo og så på ham med flammende øjne. Han bøjede sig ned over hende fra sadlen.

'Juan,' hvæsede hun, 'jeg kunne dolke dig i hjertet!'

Den frygtede capataz de cargadores, der var så hensynsløs og ublufærdig i sine kærlighedsforhold, slog armene om halsen på hende og kyssede hendes spruttende læber. Der lød en mumlen i mængden.

'En kniv!' befalede han ud over tilskuerne, mens han holdt fast i hendes skulder.

Tyve knivsblade blinkede på samme tid fra kredsen. En ung mand i søndagstøj styrtede frem, rakte Nostromo sin kniv og stormede ind i rækken igen, tydeligvis meget stolt af sig selv. Nostromo havde ikke så meget som set på ham.

'Stå op på min fod,' kommanderede han til pigen, der pludselig var blevet føjelig og svang sig op. Da han havde fået hende op på sadlen, holdt han hende om livet, trykkede hendes ansigt tæt ind mod sit og lagde kniven i hendes lille modstræbende hånd.

'Nej, Morenita! Du skal ikke kaste skam over mig,' sagde han. 'Du skal have din gave, og for at alle skal vide, hvem der er din elsker i dag, må du skære alle sølvknapperne af min trøje.'

Der lød høj latter og klappen ad dette vittige fif, mens pigen brugte det skarpe blad, og den uforstyrrelige rytter samlede sølvknapperne i håndfladen, efterhånden som hun skar dem af. Han satte hende ned på jorden og fyldte begge hendes hænder. Efter at have hvisket lidt med meget bekymret mine gik hun bort med overlegen holdning og forsvandt i mængden.

Kredsen var nu opløst, og den fornemme capataz de cargadores, den uundværlige mand, den prøvede og pålidelige Nostromo, sømanden fra Middelhavet, der var gået i land uden videre for at prøve lykken i Costaguana, red langsomt hen mod havnen. Juno var ved at svaje, og netop som Nostromo atter holdt hesten an for at kigge, gik et flag til vejrs på den improviserede flagstang, der var rejst på et gammelt, demonteret lille fort ved indsejlingen til havnen. Et halvbatteri feltskyts var i hast blevet bragt derover fra Sulaco-kasernen for at afgive reglementeret salut for præsident-diktatoren og krigsministeren. Da postbåden styrede gennem åbningen, forkyndte de uregelmæssige knald afslutningen på Don Vincente Ribieras første officielle besøg i Sulaco og for kaptajn Mitchell afslutningen på endnu en 'historisk begivenhed'. Næste gang 'ærlige mænds håb' skulle komme denne vej, halvandet år senere, var det uofficielt, over bjergene, på flugt efter et nederlag, på et bovlamt muldyr, og han frelstes først i sidste øjeblik af Nostromo fra en forsmædelig død for pøbelens hænder. Det var en begivenhed af en helt anden slags, om hvilken kaptajn Mitchell plejede at sige:

'Det var historie – historie, min herre! Og min mand, Nostromo, var, som De véd, midt i det hele. Han skrev historie, min herre!'

Men denne begivenhed, der blev tilskrevet Nostromo, skulle straks føre til en anden, der i kaptajn Mitchells særlige sprog hverken kunne betegnes som 'historie' eller som 'fejltagelse'. Han havde et andet ord for det.

'Min herre,' plejede han at sige senere, 'det var ingen fejltagelse. Det var en fatalitet. En vanskæbne ganske simpelt, min herre. Og min stakkels mand var midt i det hele – lige midt i det hele! En fatalitet, om der nogen sinde har været en sådan – og så vidt jeg kan se, har han aldrig været den samme mand siden.'

Anden del

Isabellerne

1. kapitel

Gennem gode og onde tider i de omskiftelser, den stadige kamp, som Don José havde karakteriseret med ordene 'den nationale hæderligheds skæbne skælver i vægtskålen,' havde Gould-koncessionen, dette 'Imperium in Imperio', fortsat sin virksomhed; det solide bjerg var blevet ved med at øse sine skatte ad tømmerrenderne ned til de aldrig hvilende knusemaskiner; lysene fra San Tomé havde nat efter nat funklet over Campo’ens store, grænseløse skygge; hver tredje måned var eskorten med sølvbarrerne kørt ned til havet, som om hverken krigen eller dens følger nogen sinde kunne berøre den gamle Veststat, der lå afsondret bag Cordillerernes høje barriere. Alle kampe fandt sted på den anden side af denne vældige mur af forrevne tinder, over hvilke Higuerotas hvide kuppel herskede, og som endnu ikke var gennembrudt af jernbanen: kun den første del af denne, den lette Campo-etape fra Sulaco til Ivie-dalen ved passets fod, var anlagt. Heller ikke telegraflinien krydsede endnu bjergene; dens pæle stod som slanke fyrtårne på sletten, trængte ind i skovfrynsen ved bjergenes udløbere og fulgte banens tracé mellem træerne, og dens ledning endte brat i byggelejren ved et hvidt fyrretræs bord med et Morse-apparat på, i et langt bræddeskur med bølgeblikstag i skyggen af gigantiske cedertræer – her boede de ingeniører, der ledede det forreste byggehold.

Der var også travlt i havnen, navnlig med udladning af jernbanemateriel og transport af tropper langs kysten. O.S.N. kompagniet fandt rig anvendelse for sin flåde. Costaguana havde ingen krigsflåde, og med undtagelse af nogle kystbevogtningskuttere rådede landet heller ikke over andre fartøjer end et par gamle fragtbåde, der blev brugt som transportskibe.

Kaptajn Mitchell, der følte sig mere og mere i historiens brændpunkt, fandt en eftermiddag stunder til at være en times tid i Casa Goulds salon, hvor han med en ejendommelig uvidenhed om de virkelige kræfter, der virkede omkring ham, foregav, at han var glad for at komme bort fra de anstrengende forretninger. Han erklærede, at han ikke anede, hvad han skulle have gjort uden sin uvurderlige Nostromo. Den forbandede Costaguana-politik – sådan sagde han fortroligt til mrs. Gould – gav ham mere arbejde, end han havde ønsket sig.

Don José Avellanos havde i den truede Ribiera-regerings tjeneste udfoldet en organisatorisk virksomhed og en veltalenhed, der rygtedes helt til Europa. Efter det nye lån til Ribiera-regeringen var Europa nemlig blevet interesseret i Costaguana. Provinsforsamlingens store sal (i Sulacos kommunalbygninger) med dens portrætter af frihedsheltene på væggene og et af Cortez’ gamle flag i en glasmontre over præsidentens stol havde hørt alle disse taler – af hvilken den første indeholdt den lidenskabelige erklæring 'Militarismen er fjenden', og en anden var den berømte om 'Skæbnen i vægtskålen', der blev holdt i anledning af afstemningen om opstilling af endnu et Sulaco-regiment til forsvar for reformregeringen; og da provinserne atter udfoldede deres gamle flag (hvilket havde været forbudt i Guzman Bentos tid), lød igen en af de store taler, da Don José hilste disse gamle symboler fra Uafhængighedskrigen, symboler, som nu skulle veje i nye idealers navn. Den gamle føderalismes tanke var forsvundet. Han for sit vedkommende ønskede ikke at vække tidligere politiske doktriner til nyt liv. De var forgængelige. De døde. Men den politiske retfærdigheds doktrin var udødelig. Det andet Sulacoregiment, som han overrakte dette flag, skulle vise sin tapperhed i en kamp for orden, fred og fremskridt, for skabelsen af national selvagtelse, uden hvilken – udtalte han med styrke – 'vi er en skændsel og bliver til spot iblandt verdens magter.'

Don José Avellanos elskede sit land. Han havde tjent det med ødsel brug af sin formue i sin diplomatiske karriere, og historien om hans senere fangenskab og den barbariske behandling, han fik under Guzman Bento, var velkendt af hans tilhørere. Det var et mirakel, at han ikke var blevet offer for en af de grumme og summariske massehenrettelser, der havde markeret dette tyrannis udvikling, for Guzman havde regeret landet med en politisk fanatismes skumle stupiditet. I diktatorens afstumpede sind var den højeste regeringsmagt blevet genstand for en sælsom tilbedelse, som om den var en art grusom guddom. Den inkarneredes i ham selv, og hans modstandere, føderalisterne, var forhærdede syndere, man skulle hade, afsky og frygte, ganske som en overbevist inkvisitor ville gøre. I årevis havde han i køen af den såkaldte pacificeringsarmé ladet en bande sådanne hæslige forbrydere drage gennem landet, folk, der betragtede sig selv som ulyksalige, fordi de ikke var blevet skudt med det samme. Det var et stedse svindende kompagni af næsten nøgne skeletter, i lænker, dækket med snavs, sår og utøj, alle sammen mænd af position, høj uddannelse, velstående mænd, der havde lært at kæmpe indbyrdes om rådne kødstumper, som blev kastet til dem af soldater, eller med ynkelig stemme at tigge en negerkok om en kop mudret vand. Don José Avellanos, der bar sine lænker blandt de andre, syntes kun at eksistere for at bevise, hvor megen sult, smerte, fornedrelse og grufuld tortur et menneske kan udholde uden at opgive den sidste livsgnist. Undertiden blev de jævnsides med en eller anden primitiv form for tortur underkastet forhør af en gruppe officerer, der hastigt var samlet i en grenhytte, og som var nådeløse, fordi de frygtede for deres egne liv. En eller to heldige af den spøgelsesagtige fangeflok blev måske ført vaklende om bag en busk for at blive skudt af et geled soldater. Der fulgte altid en feltpræst med – en ubarberet, snavset mand med sabel om livet og et lille kors broderet i hvid bomuld på en løjtnantsuniforms venstre brystlomme; han havde en skammel i hånden og en cigaret i mundvigen, og det var hans opgave at høre skrifte og give absolution, for Landets Borgerfrelser (sådan kaldtes Guzman Bento i bønskrifter) var ikke den, der nægtede en dødsdømt den sidste trøst. Man hørte den uregelmæssige salve af eksekutionskommandoet, undertiden fulgt af et lille sidste skud; en lille blålig røgsky svævede op over de grønne buske, og pacificeringshæren rykkede videre over savannerne, gennem skove og over floder, rykkede ind i landsbyer og plyndrede de modbydelige aristokraters haciendaer, besatte byerne inde i landet som led i sin patriotiske mission og efterlod en forenet stat, i hvilken føderalismens onde smitte ikke længere anedes i røgen fra brændende huse og lugten af udgydt blod.

Don José Avellanos havde overlevet denne tid.

Da Landets Borgerfrelser med hån tilkendegav denne uoplyste aristokrat hans løsladelse, var det måske i den tro, at han var så knækket på helbred, ånd og formue, at han ikke længere var farlig. Eller måske var det blot et lune. Guzman Bento, der som regel var opfyldt af fantastisk angst og rugende mistanke, kunne få pludselige anfald af meningsløs selvtillid, hvor han så sig selv sidde på magtens og sikkerhedens tinde, uden fór rækkevidde af farlige konspiratorer. Ved sådanne lejligheder kunne han impulsivt finde på at befale celebrering af en taksigelsesmesse, der blev sunget under stor pomp i Sta. Martas katedral af den skælvende, underdanige biskop, diktatoren selv havde indsat. Han hørte den, siddende i en forgyldt armstol foran højaltret, omgivet af sin regerings civile og militære medlemmer. Sta. Martas borgere trængtes i katedralen, for det var ikke tilrådeligt for nogen, hvis navn var blot en smule kendt, at holde sig borte fra disse tilkendegivelser af allerhøjeste fromhed. Efter således at have anerkendt den eneste magt, han overhovedet var sindet at anerkende over sig, slog han om sig med politiske nådesakter i en sardonisk løssluppen mildhed. Han havde nu ingen anden måde tilbage at nyde sin magt på end at se sine knuste modstandere kravle magtesløse frem i dagens lys fra Collegio-bygningens mørke, stinkende celler. Deres uskadelighed nærede hans umættelige forfængelighed, og man kunne jo altid sætte dem ind igen. Det var reglen, at alle kvinder i de pågældendes familier bagefter indfandt sig for at takke ved en særlig audiens. Inkarnationen af den sælsomme gud: El Gobierno Supremo – Den øverste Regent – modtog dem stående, med trekantet hat på hovedet, og opfordrede dem med en truende mumlen til at opdrage deres børn i troskab mod den demokratiske regeringsform, 'som jeg har indstiftet til lykke for vort land.' Da hans fortænder var blevet slået ud ved en eller anden ulykke i hans tidligere liv som hyrde, talte han hvislende og utydeligt. Han havde arbejdet alene for Costaguana, midt i forræderi og modstand. Nu måtte sligt høre op, for at han ikke skulle blive træt af at tilgive!

Don José Avellanos havde oplevet denne tilgivelse.

Han var knækket på helbred og formue, i en så ynkværdig grad, at han frembød et i sandhed glædeligt syn for den øverste chef for demokratiske institutioner. Han vendte tilbage til Sulaco. Hans kone havde et gods i denne provins, og hendes pleje bragte ham tilbage til livet efter opholdet i dødens og fangenskabets hus. Da hun døde, var deres eneste datter endnu barn, men gammel nok til at ofre sig for 'stakkels papa'.

Miss Avellanos, der var født i Europa og delvis opdraget i England, var en høj, alvorlig pige med selvsikkert væsen, bred, hvid pande, en overdådighed af kraftigt, brunt hår og blå øjne.

Sulacos andre unge damer var umådelig imponerede af hendes personlighed og dygtighed. Det hed sig, at hun var frygtelig lærd og alvorlig. Hvad stolthed angik, var det en kendt sag, at alle Corbelàns var stolte, og hendes mor var en Corbelàn. Don José Avellanos var stærkt afhængig af sin elskede Antonias hengivenhed. Han modtog den ejendommelig passivt, som mænd, der nok er skabt i Guds billede, men alligevel er som afgudsstøtter af sten uden at kunne sanse røgen fra visse brændofre. Han var nedbrudt og ruineret, men en mand, der er besat af lidenskab, er ikke fallit i livet. Don José Avellanos ønskede lidenskabeligt for sit land: fred, velstand og (som der står i slutningen af forordet til 'Halvtreds Års Vanstyre') 'en hæderfuld plads i de civiliserede nationers samfund'. I denne sidste sætning ser vi gesandten, der er blevet grusomt ydmyget af sin regerings onde tro, skinne igennem i patrioten.

Det afsindige kaos af griske partigrupper, der fulgte efter Guzman Bentos tyranni, syntes at bringe hans ønsker til tærsklen af virkeliggørelsen. Han var for gammel til selv at stige ned i midten af arenaen i Sta. Marta. Men de mænd, der optrådte på denne, søgte hans råd ved utallige lejligheder. Han selv mente, at han kunne være nyttigst på afstand, i Sulaco. Hans navn, hans forbindelser, hans tidligere position, hans erfaring sikrede ham sin stands agtelse. Da man opdagede, at denne mand, der levede i værdig fattigdom i Corbelàn-familiens bybolig (over for Casa Gould), havde mulighed for at yde håndgribelig støtte til sagen, øgede det hans indflydelse. Det var hans offentlige appel, der afgjorde Don Vincente Ribieras kandidatur til præsidentposten. Et andet af disse uofficielle dokumenter fra Don Josés hånd (denne gang i form af en adresse fra provinsen) fik denne samvittighedsfulde forfatningsmand til at acceptere de ekstraordinære fuldmagter, der blev overdraget ham med overvældende flertal af kongressen i Sta. Marta. Det var et specielt mandat til at skabe folkets velstand på den faste basis, der hed fred i landet, og at genoprette den nationale kredit ved at indfri alle berettigede fordringer fra udlandets side.

Om eftermiddagen var meddelelsen om denne afstemning nået til Sulaco ad den sædvanlige postale omvej gennem Cayta og med damper op langs kysten. Don José, der havde ventet på posten i Goulds salon, rejste sig fra gyngestolen og lod hatten falde på gulvet fra sine knæ. Han gned sit korte, sølvgrå hår med begge hænder og var et øjeblik uden mæle af lutter glæde.

'Emilia, min sjæl,' brast det så ud af ham, 'lad mig omfavne dig! Lad mig –'

Kaptajn Mitchell ville, hvis han havde været til stede, utvivlsomt være kommet med en velvalgt bemærkning om, at en ny æra gryede, men hvis Don José tænkte noget i denne retning, svigtede hans veltalenhed ham i hvert fald ved denne lejlighed. Manden, som havde inspireret til denne genrejsning af Blanco-partiet, vaklede, hvor han stod. Mrs. Gould gik hurtigt frem, og idet hun med et smil rakte sin gamle ven sin kind, lykkedes det hende meget behændigt at give ham den støtte med sin arm, som han virkelig behøvede.

Don José havde straks fattet sig, men der gik en stund, før han kunne få andre ord frem end en mumlen: 'Oh, I to patrioter! Oh, I to patrioter!' – mens han så fra den ene til den anden. Ubestemte planer om et nyt historisk værk, i hvilket alle de kærlige tanker om det lands genfødelse, han elskede, ville være nedfældet for en ærbødigt beundrende efterverden, jog gennem hans sind. Den historiker, der havde tilstrækkelig sjælsstorhed til at skrive om Guzman Bento: 'Dog må dette uhyre, der vædedes af sine landsmænds blod, ikke uforbeholdent underkastes efterverdenens forbandelse. Det synes at være tilfældet, at også han elskede sit land. Han havde givet det tolv års fred, og uagtet han var den absolutte herre over andres liv og formuer, døde han som en fattig mand. Hans værste fejl var kanhænde ikke hans grumhed, men hans uvidenhed' – den mand, der kunne skrive sådan om en gruelig tyran og plageånd (passagen forekommer i hans 'Vanstyre'), følte ved bebudelsen af sejren en næsten grænseløs hengivenhed for sine to hjælpere, for disse to unge mennesker fra den anden side af det store hav.

Ligesom Henry Gould for år tilbage roligt havde draget sværdet, ud fra overbevisningen om den praktiske nødvendighed, en overbevisning, der var stærkere end nogen abstrakt politisk doktrin, så havde Charles Gould nu, da tiderne var blevet anderledes, kastet San Tomés sølv ind i striden. Denne inglez fra Sulaco, 'Costaguana-englænderen' af tredje generation, var lige så langt fra at være en politisk intrigant, som hans onkel havde været fra at være en revolutionær skvadronør. Deres handlemåde udsprang af deres karakterers sikre styrke og var begrundet i ræsonnement. De så en chance og brugte det våben, der stod til deres rådighed.

Charles Goulds position – en indflydelsesrig position i baggrunden af dette forsøg på at genskabe republikkens fred og kredit – var meget klar. I begyndelsen havde han været nødt til at indrette sig efter de foreliggende omstændigheder, der var behersket af en så naivt fræk korruption, at den kunne afvæbne hadet hos en mand, der var modig nok til ikke at frygte dens uansvarlige magt til at ødelægge alt, hvad den rørte ved. Den forekom ham at være for ussel til at fortjene vrede. Han udnyttede den med en kold, frygtløs foragt, der mere manifesteredes end skjultes af den formelle, iskolde høflighed, med hvilken han ryddede meget af situationens skændighed af vejen. Inderst inde led han måske under det, for han var ikke en mand af feje illusioner, men han nægtede at diskutere det etiske synspunkt med sin kone. Han var overbevist om, at hun, skønt en smule skuffet, ville være intelligent nok til at indse, at hans karakter sikrede deres livs foretagende lige så meget som eller mere end hans politik. Minens umådelige udvikling havde givet ham stor magt i hænde. At føle, at denne velstand altid var prisgivet stupid griskhed, havde efterhånden irriteret ham. Mrs. Gould fandt det ydmygende. I hvert fald var det farligt. I de fortrolige meddelelser, der veksledes mellem kongen af Sulaco, Charles Gould, og chefen for sølv- og stålinteresserne langt borte i Californien, voksede overbevisningen om, at ethvert forsøg, der blev gjort af ubestikkelige og dannede mennesker, burde støttes diskret. 'De kan sige til Deres ven Avellanos, at dette er min mening,' havde mr. Holroyd skrevet i det passende øjeblik fra sin ukrænkelige helligdom i sit elleveetagers administrationspalæ. Kort efter fik Ribiera-partiet i Costaguana praktisk skikkelse under tilsyn af San Tomé minens ledelse og med en kassekredit i Third Southern Bank (der lå meget nær ved Holroyd Building). Og Don José, Gould-familiens ven gennem generationer, kunne sige: 'Måske har jeg ikke troet forgæves, min kære Carlos.'

2. kapitel

Efter at endnu en kamp, der blev afgjort med Monteros sejr ved Rio Seco, var blevet føjet til de mange borgerkrige, kunne 'de hæderlige mænd', som Don José kaldte dem, ånde frit for første gang i et halvt ånhundrede. Loven om de fem års fuldmagt blev grundlaget for den genrejsning, som håbet og ønsket om havde næret Don José Avellanos som en evig ungdomseliksir.

Og da den pludselig – og ikke helt uventet – truedes af 'bestiet Montero', var det i virkeligheden en lidenskabelig harme, der gav ham nyt livsmod. Allerede under præsident-diktatorens besøg i Sulaco havde Moraga sendt en advarsel fra Sta. Marta om krigsministeren. Montero og hans broder var emnet for en alvorlig samtale mellem diktator-præsidenten og partiets nestor og inspirator. Men Don Vincente, der var doktor i filosofi fra universitetet i Cordova, syntes at nære en overdrevet respekt for militær dygtighed, hvis mystiske karakter – da den syntes at være helt uafhængig af intelligens – appellerede til hans fantasi. Sejrherren fra Rio Seco var en folkehelt. Hans fortjenester var af så ny dato, at præsident-diktatoren veg tilbage for at løbe den nærliggende risiko for at blive beskyldt for politisk utaknemmelighed. Store, genopbyggende foranstaltninger blev sat i værk – det nye lån, en ny jernbanelinie, en stor koloniseringsplan. Alt, hvad der kunne ophidse den offentlige mening i hovedstaden, måtte undgås. Don José bøjede sig for disse argumenter og prøvede i sit sind at udviske billedet af den guldprydede ulykkesprofet med støvler og sabel, som han håbede omsider ville være til ingen nytte under den nye orden.

Mindre end seks måneder efter præsident-diktatorens besøg erfarede Sulaco med måbende forbløffelse om militærrevolten i den nationale æres navn. Krigsministeren havde i en tale på en kaserne til officererne ved et artilleriregiment, han havde inspiceret, erklæret, at nationens ære var blevet solgt til udlændinge. Ved sin ynkelige eftergivenhed over for de europæiske magters krav – om betaling af forlængst forfaldne økonomiske fordringer – havde han vist sig uegnet til at regere. Et brev fra Moraga forklarede bagefter, at initiativet, ja endda selve teksten til den ophidsende tale, i virkeligheden stammede fra den anden Montero, den tidligere guerillasoldat, garnisonens kommandant. Kun energisk behandling af dr. Monygham, der i hast blev sendt bud til oppe 'på bjerget', og som kom galoperende de femten kilometer i mørket, frelste Don José fra et farligt anfald af gulsot.

Efter at være kommet over choket nægtede Don José at erklære sig for besejret. Til at begynde med kom der da også bedre nyheder, Revolten i hovedstaden var blevet slået ned efter en nats gadekampe. Desværre var det lykkedes begge brødrene at flygte sydpå, til deres fødeprovins Entremontes. Helten fra marchen gennem skovene, sejrherren fra Rio Seco, var blevet modtaget med ekstatisk begejstring i provinshovedstaden Nicoya. Garnisonens tropper var gået over til ham i sluttet trop. Brødrene var nu i færd med at organisere en hær, at samle utilfredse, at sende repræsentanter, der var stoppet fulde af patriotiske løgne, ud til befolkningen, samtidig med at de lovede ret til plyndring til de vilde llaneros. Der var endog opstået en monteristisk presse, som talte dunkelt om de hemmelige løfter om støtte, der var givet af 'vor store søsterrepublik i nord', imod visse europæiske magters landsskadelige planer. Den samme presse forbandede i hvert eneste nummer den 'elendige Ribiera', der havde lagt planer om at udlevere sit lænkede fædreland som bytte til fremmede spekulanter.

Sulaco, der lå så idyllisk og søvnig, med sin frodige Campo og den rige sølvmine, hørte i sin lykkelige isolation kun våbengnyet langt borte. Ikke desto mindre stod provinsen i allerforreste linie af forsvaret med mænd og penge, men rygterne nåede kun frem ad omveje – selv fra udlandet; i den grad var provinsen afskåret fra resten af republikken, ikke blot af naturlige hindringer, men også af krigens omskiftelser. Monteristerne belejrede Cayta, som var et vigtigt led i postforbindelsen. Der kom ikke længere kurerer over bjergene, og ingen muldyrdriver ville efterhånden vove turen; selv Bonifacio kom en skønne dag ikke tilbage fra Sta. Marta, enten fordi han ikke turde tage af sted, eller fordi han måske var blevet taget til fange af fjenden, der foretog strejftog i terrænet mellem Cordillererne og hovedstaden. Mystisk nok fandt monteristiske publikationer dog vej til provinsen, og monteristiske udsendinge prækede i Campo’ens landsbyer og byer død over aristokraterne. På et meget tidligt tidspunkt, ved urolighedernes begyndelse, havde banditten Hernandez (gennem en gammel præst i en landsby i vildmarken) foreslået, at han skulle udlevere to af disse agitatorer til Ribiera-myndighederne i Tonoro. De to mænd var nemlig kommet og havde tilbudt ham fuld straffrihed og udnævnelse til oberst, hvis han ville slutte sig til oprørshæren med sin beredne bande. Hernandez tog på dette tidspunkt ingen notits af forslaget. Det var, som bevis for gode hensigter, vedlagt et bønskrift, i hvilket Hernandez bad Sulaco-forsamlingen om tilladelse til, sammen med alle sine folk, at blive optaget i de styrker, der på dette tidspunkt var under opstilling i Sulaco til forsvar for det femårige genrejsningsmandat.Bønskriftet havde, ligesom alt andet, fundet vej til Don José. Han havde vist mrs. Gould disse stykker snavset gråt, groft papir (der måske var stjålet i en landsbys købmandshandel), beskrevet med den gamle præsts kejtede, barnlige håndskrift; denne præst var blevet bortført fra sin hytte ved kirken med lermurene for at blive den frygtede bandeførers skriver. Don José og mrs. Gould havde bøjet sig i lampelyset i Goulds salon over dokumentet, der indeholdt en voldsom og dog ydmyg bøn fra en mand, hvem blindt og tåbeligt barbari havde forvandlet fra en hæderlig ranchero til en bandit. En efterskrift, præsten havde tilføjet, fortalte, at han nok var blevet berøvet sin frihed i ti dage, men var blevet behandlet humant og med den respekt, man skyldte hans hellige embede. Han havde åbenbart haft føreren og de fleste af hans folk til skrifte og givet dem syndsforladelse, og han garanterede for, at deres gode hensigter var oprigtige. Han havde idømt streng bod, sikkert i form af bønner og faste, men anførte snedigt, at det ville være vanskeligt for dem at slutte varig fred med Gud, før de havde sluttet fred med menneskene.

Måske aldrig før havde Hernandez’ hoved været så lidt udsat, som da han ydmygt; ansøgte om tilladelse til at købe tilgivelse for sig og sin desertørbande ved at gøre våbentjeneste. Han kunne foretage lange strejftog fra de ødemarker, der sikrede hans basis, uden at blive standset, for der var ingen tropper tilbage i hele provinsen. Sulacos normale garnison var draget sydpå til krigen, mens musikkorpset spillede Bolivar-marchen på broen af en af O.S.N. kompagniets dampere. De store familiekareter, der holdt langs havnen, gyngede på de høje læderfjedre under damernes begejstring, når disse stod op for at vinke med deres kniplingslommetørklæder, alt mens den ene lægter efter den anden fuldt lastet med tropper forlod enden af molen.

Nostromo ledede indskibningen under overtilsyn af kaptajn Mitchell, hvis ansigt var rødt i solen, og som vakte opsigt i sin hvide vest som repræsentant for alle civilisationens materielle interesser og tilsagn om støtte. General Barrios, der var chef for tropperne, forsikrede ved afskeden Don José om, at han om tre uger ville have Montero i en trækasse, trukket af tre par okser, parat til en tourné gennem alle republikkens byer.

'Og derefter, señora,' fortsatte han og blottede sit hoved med de grå krøller for mrs. Gould, der sad i sin landauer – 'derefter, señora, vil vi omdanne vore sværd til plovjern og blive rige. Selv jeg vil, så snart denne lille sag er ordnet, åbne en fundacion på en smule jord, jeg har, og prøve på at tjene lidt penge i fred og ro. Señora, De véd, hele Costaguana véd – hvad siger jeg? – hele dette sydamerikanske fastland véd, at Pablo Barrios forlængst har fået sin rigelige andel af krigerisk hæder.'

Charles Gould var ikke til stede ved denne bevægede patriotiske afsked. Det var ikke hans opgave at se soldaterne gå om bord. Det var hverken hans opgave, hans interesse eller hans politik. Hans opgave, hans interesse og hans politik var forenet i denne ene bestræbelse: at holde den strøm af sølvmalm flydende, han alene havde sat i gang fra det genåbnede ar i bjergets side. Efterhånden som minen udviklede sig, havde han uddannet en række indfødte hjælpere. Der var formænd, håndværkere og kontorister, med Don Pépé som gubernador for minebefolkningen. Derudover var det hans skuldre alene, der bar hele dette 'Imperium in Imperio', den store Gould-koncession, hvis blotte skygge havde været nok til at presse livet ud af hans far.

Mrs. Gould havde ingen sølvmine at passe. I Gould-koncessionens daglige liv repræsenteredes hun af sine to stedfortrædere, lægen og præsten, men hun nærede sin kvindelige kærlighed til spænding af begivenheder, hvis betydning rensedes for hende af gløden i hendes fantasi og målbevidsthed. Den pågældende dag havde hun taget Avellanos og hans datter med ned til havnen.

Blandt andre hverv i denne urolige tid havde Don José også overtaget formandsposten i en patriotisk komité, der havde udrustet en stor del af tropperne i Sulaco-kommandoen med en forbedret model af en militærriffel. Den var netop blevet kasseret til fordel for noget endnu mere dræbende i en af de europæiske stormagter. Hvor meget af markedsprisen for brugte våben der blev dækket af frivillige bidrag fra de ledende familier, og hvor meget der hidrørte fra de midler, man forstod, at Don José rådede over i udlandet – dette forblev en hemmelighed, som kun han kunne have røbet; men de rige – los Ricos, som befolkningen kaldte dem – havde bidrag t under pres af deres nestors veltalenhed. Nogle af de mest begejstrede damer havde skænket gaver i form af smykker til den mand, der var partiets liv og sjæl.

Der var øjeblikke, da både hans liv og hans sjæl syntes at være overbebyrdet af så mange års urokkelig tro på genrejsningen. Han virkede næsten livløs, som han sad stift ved siden af mrs. Gould i landaueren, med det ædle, gamle, glatragede ansigt, hvis farve var som gullig voks, og som skyggedes af en blød filthat, mens de mørke øjne stirrede stift frem. Antonia, den smukke Antonia, som miss Avellanos blev kaldt i Sulaco, sad tilbagelænet og betragtede dem, og hendes fyldige skikkelse, ansigtets alvorlige oval med den store, røde mund fik hende til at se mere moden ud end mrs. Gould med det levende udtryk og den lille, ranke skikkelse under den let svajende parasol.

Antonia fulgte sin far, hvor det overhovedet var muligt; hendes anerkendte pligtfølelse mildnede den chokerende virkning af hendes fotagt for de strenge konventioner, der gjaldt for unge spansk-amerikanske pigers liv. Og hun var visselig ikke længere ungpigeagtig. Det hed sig, at hun tit skrev officielle dokumenter efter faderens diktat, og at hun fik lov til at læse alle bøgerne i hans bibliotek. Ved receptionerne – hvor værtindepligterne formelt blev klaret af en meget skrøbelig gammel dame (en slægtning af Corbelàns), der var helt døv og sad uden at røre sig i en lænestol – kunne Antonia stå sig i en diskussion med to-tre mænd ad gangen. Hun var tydeligt nok ikke en pige, der ville nøjes med gennem et tilgitret vindue at kigge på en formummet elsker, som lurede i en gadedør overfor – hvilket er den korrekte form for kurmageri i Costaguana. Man antog almindeligvis, at den belæste og stolte Antonia, der var opdraget i udlandet og havde udenlandske ideer, aldrig ville gifte sig – hvis hun da ikke giftede sig med en mand fra Europa eller Nordamerika, nu da Sulaco syntes at være på nippet til at blive oversvømmet af folk fra den ganske verden.

3. kapitel

Da general Barrios standsede for at tiltale mrs. Gould, løftede Antonia nonchalant den hånd, i hvilken hun holdt en udslået vifte, som om hun ville skygge sit hoved, der var hyllet i et tyndt kniplingssjal, mod solen. Det klare glimt fra hendes blå øjne bag øjenvippernes sorte frynse standsede et øjeblik ved faderen og gik derefter videre til en ung mand, der højst var tredive år, middelhøj, ret kraftig og var iført en lys overfrakke. Med den åbne håndflade støttet på en bøjelig spadserestoks håndtag havde han set til fra nogen afstand; men i samme øjeblik, han så, at man lagde mærke til ham, nærmede han sig roligt og lagde albuen ind over landauerens dør.

Flippen, som var ret nedskåret fortil, slipsets store sløjfe og hele klædedragten, fra den rundpuldede hat til de lakerede sko, førte tanken hen på fransk elegance, men manden selv var en typisk blond spansk kreoler. Det bløde overskæg og det korte, krøllede, gyldne skæg skjulte ikke hans friske, røde læber med det næsten surmulende udtryk. Hans fyldige, runde ansigt havde den varme, sunde, kreolske blondhed, der altid brunes af solen. Denne, mand, Martin Decoud, blev sjældent udsat for Costaguanas sol, som han var født under, Hans forældre havde længe været bosat i Paris, hvor han havde studeret jura, fusket i litteratur og i begejstrede øjeblikke nu og da håbet på at blive digter ligesom hin anden udlænding af spansk blod, José Maria Héredia. I andre øjeblikke havde han, for at få tiden til at gå, nedladt sig til at skrive artikler om europæiske anliggender til Semenario, det førende blad i Sta. Marta, der bragte dem under overskriften 'Fra vor udsendte korrespondent', selv om forfatterskabet var en offentlig hemmelighed. Alle i Costaguana, hvor man interesserer sig meget for landsmænd i Europa, vidste, at det var 'Decoud-sønnen', en begavet ung mand, der mentes at færdes i samfundets højeste kredse. I virkeligheden var han en doven laps, der havde forbindelse med nogle smarte journalister, færdedes frit på nogle bladredaktioner og var velset på pressefolkenes stamknejper. Dette liv, hvis triste overfladiskhed tilsløres af ustandseligt, tomt praleri, ligesom en harlekins tåbelige klovnerier af pailletterne på en broget dragt, fremkaldte i hans sind en franskfarvet – men yderst ufransk – kosmopolitanisme, i virkeligheden kun en gold ligegyldighed, han udgav for at være intellektuel overlegenhed. Om sit eget land plejede han at sige til sine franske omgangsfæller: – I må forestille jer en atmosfære af opera buffo, hvor alle de komiske ting, som politikere, røvere og andre spiller på scenen, alle deres klovnagtige tyverier, intriger og myrderier, udføres i dødelig alvor. Det er skrigende grinagtigt, blodet flyder hele tiden, og skuespillerne tror om sig selv, at de påvirker universets skæbne. Naturligvis er politik i det hele taget, politikere i hele verden, noget aldeles komisk i et intelligent menneskes øjne, men vi spansk-amerikanere slår virkelig alle rekorder i så henseende. Ingen mand af normal intelligens kan deltage i intrigerne i une farce macabre. Imidlertid prøver disse ribierister, som vi netop nu hører så meget om, virkelig på deres egen komiske måde at gøre landet beboeligt og endda at betale noget af dets gæld. Mine venner, I må hellere skrive så pænt om Señor Ribiera, som I kan, af hensyn til jeres egne aktionærer. Hvis det, jeg læser i brevene derovrefra, virkelig er sandt, har de omsider en chance for at få deres penge.'

Og han forklarede derefter med ironisk veltalenhed, hvad Don Vincente Ribiera repræsenterede – en trist lille mand, der var knuget af sine egne gode hensigter – om betydningen af vundne slag, hvem Montero var (en forfængelig, brutal og latterlig person), samt hvordan det nye lån var forbundet med jernbanebyggeriet og koloniseringen af vidtstrakte områder i én stor plan.

Og hans franske venner troede så, at den lille Decoud åbenbart kendte spørgsmålet til bunds. Et kendt parisisk tidsskrift bad ham skrive en artikel om situationen. Den var skrevet alvorligt i formen, men med letfærdighed i indholdet. Bagefter spurgte han en af sine venner:

'Har du læst min artikel om genrejsningen af Costaguana – hein?'

Han bildte sig ind, at han var pariser til fingerspidserne. Men langt fra at være dette risikerede han at blive ved med at være en farveløs dilettant hele sit liv. Han havde drevet dette: altid at gøre grin med alt, så vidt, at han var blevet blind for det spontane og ægte i sin natur. At han pludselig var blevet valgt til medlem af Sulacos patriotiske håndvåbenkomité forekom ham at være aldeles sensationelt, et af de fantastiske påfund, som man kun kunne vente af hans 'kære landsmænd'.

'Det er som at falde på hovedet! Jeg – at jeg skal være medlem? Hvad véd jeg om militærgeværer? Det er jo funambulesque!' havde han udbrudt over for sin yndlingssøster, for familien Decoud – undtagen de gamle forældre – plejede at tale fransk indbyrdes. 'Og du skulle bare se det fortrolige brev, de forklarer det i! Otte sider – hverken mere eller mindre!'

Dette brev, der var skrevet med Antonias håndskrift og underskrevet af Don José, indeholdt en appel til 'den unge og begavede costaguaner' ud fra offentlige hensyn, medens Don José privat åbnede sit hjerte for sin intelligente gudsøn, denne velhavende mand med tid til sin rådighed, mange forbindelser, en person, der i kraft af sin oprindelse og opdragelse var værdig til alles tillid.

'Dette betyder,' bemærkede Martin kynisk til sin søster, 'at man ikke regner med, at jeg vil begå underslæb med betroede midler eller sladre til vores gesandt her.'

Det hele blev udført bag ryggen af krigsministeren; Montero, et upopulært medlem af Ribiera-regeringen, men vanskelig at komme af med uden videre. Han måtte ikke få noget at vide om det, før tropperne under Barrios’ kommando havde det nye gevær i deres hænder. Præsident-diktatoren, hvis stilling var meget vanskelig, var ene om hemmeligheden.

'Hvor pudsigt!' sagde Martins søster og fortrolige, hvortil broderen med ægte parisisk pral havde svaret:

'Det er fantastisk! At denne statschef med hjælp af private borgere er i færd med at lægge en mine under sin egen uundværlige krigsminister! Nej, vi er enestående!' Og han lo ubehersket.

Bagefter forbavsedes hans søster over den alvor og dygtighed, han udviste ved løsningen af sin opgave, som omstændighederne gjorde delikat og hans mangel på sagkundskab vanskelig. Hun havde aldrig set Martin gøre sig så stor ulejlighed med noget i hele hans liv.

'Det morer mig,' havde han forklaret kort. 'Jeg blivet antastet af en masse svindlere, der prøver på at sælge alle mulige forældede våben til mig. De er charmerende, de inviterer mig til dyre frokoster, jeg holder håbet oppe hos dem, og det er umådelig spændende. Men imens bliver hele forretningen gennemført til en ganske anden side.'

Da forretningen var afsluttet, erklærede han pludselig, at han ønskede at se den kostbare last ankomme i god behold til Sulaco, Han syntes, at hele denne fantastiske historie var værd at følge op lige til det sidste. Han mumlede en undskyldning, mens han trak i sit gyldne skæg, inden den skarpsindige unge dame, der efter at have set meget forbavset ud, betragtede ham med smalle øjne og langsomt sagde:

'Jeg tror, at du vil over at besøge Antonia.'

'Hvilken Antonia?' svarede den unge laps med irriteret, overlegen tone. Han trak på skuldrene og vendte sig om. Hans søster råbte muntert efter ham:

'Den Antonia, du kendte, da hun gik med håret i to fletninger ned ad ryggen.'

Han havde kendt hende for cirka otte år siden, før familien Avellanos forlod Europa for stedse. Dengang var hun et pigebarn på seksten år, høj, ungdommeligt fordringsløs og allerede så udviklet, at hun tog overlegent på hans forlorne verdensklogskab. Ved en enkelt lejlighed var det, som om hun mistede al tålmodighed, idet hun i voldsomme vendinger bebrejdede ham hans livs formålsløshed og hans anskuelsers letfærdighed. Han var dengang tyve år, eneste søn, forkælet af sin forgudende familie. Dette overfald bragte ham i den grad ud af fatning, at han helt havde måtte opgive sin levemandspositur over for denne lille skolepige. Men det indtryk, episoden havde efterladt, var så stærkt, at i årene derefter mindede alle hans søstres veninder ham på en eller anden svag måde om Antonia Avellanos, hvis han da ikke netop fandt kontrasten påfaldende. Han sagde til sig selv, at det var et komisk, men ubehageligt træf. Og i de breve, familien Decoud regelmæssigt modtog fra Costaguana, dukkede navnene på deres venner, Avellanos, hyppigt op – arrestationen og den afskyelige behandling af den tidligere gesandt, de farer og strabadser, familien måtte udstå, dens flytning i fattigdom til Sulaco, moderens død.

Det monteristiske kup var sket, før Martin Decoud nåede Costaguana. Han kom ad en omvej, gennem Magellan-strædet med O.S.N. kompagniets hovedlinie og derefter med dets rute på vestkysten. Hans kostbare last nåede frem, netop tidsnok til at forvandle de første følelser af bestyrtelse til en stemning, præget af håb og beslutsomhed. Der blev gjort megen stads af ham i de førende familier, og Don José, der endnu var chokeret og svag, omfavnede ham med tårer i øjnene.

'Og du er selv kommet med! Det er en Decoud værdigt. Men ak! vore værste bekymringer har vist sig at være kun alt for begrundede,' sagde han klagende og knugede atter sin gudsøn ind til sig. Tiden var visselig inde til, at forstandige og samvittighedsfulde mænd samledes om den truede sag.

Da var det, at Martin Decoud, Vesteuropas adoptivbarn, følte den totale forandring i atmosfæren. Han fandt sig uden protest i at blive omfavnet og i, hvad folk sagde til ham. Mod sin vilje rørtes han af den lidenskab og sorg, han kunne iagttage, og som var ukendt på den europæiske politiks mere raffinerede scene. Men da den høje Antonia med lette skridt kom gående i den dæmpede belysning i det store, nøgne rum i Avellanoshuset, rakte ham hånden (på sin emanciperede måde) og hviskede 'Jeg er glad for at se Dem her, Don Martin,' følte han, hvor umuligt det ville være at sige til disse to mennesker, at han havde tænkt sig at rejse med næste måneds rutedamper. Imens fortsatte Don José sine lovprisninger. Enhver ny forkæmper for sagen styrkede den i befolkningen. Og hvilket strålende eksempel havde han ikke givet de unge mænd i hjemlandet ved at forsvare sit fædrelands genrejsning i det fremmede, han, der havde vist partiets fane for verden! Alle havde læst den pragtfulde artikel i det berømte parisiske tidsskrift. Nu var verden underrettet, og at forfatteren viste sig i dette øjeblik var som en offentlig trosbekendelse. Den unge Decoud overvældedes af både utålmodighed og forvirring. Det havde været hans plan at rejse hjem via USA, gennem Californien, at besøge Yellowstone Park, se Chicago og Niagara, kigge lidt på Canada og måske gøre et kort ophold i New York og et længere i Newport, samt gøre god brug af sine introduktionsskrivelser. Antonias håndtryk var så frejdigt, hendes stemme så forbløffende uændret i dens bifaldende varme, at han efter sit dybe buk ikke kunne sige andet end:

'Jeg er uendelig taknemmelig for Deres velkomst; men hvorfor behøver man at takke en mand, fordi han vender hjem til sit fædreland? Jeg er sikker på, at Doña Antonia ikke mener noget sådant.'

'Nej, absolut ikke, señor,' sagde hun med den fuldstændigt rolige åbenhed, der prægede hele hendes tale. 'Men når han vender tilbage, sådan som De er gjort, har man lov til at være glad – for begges skyld.'

Martin Decoud sagde altså intet om sine planer. Ikke alene nævnte han ikke et ord om dem til nogen, men kun fjorten dage senere spurgte han fruen i Casa Gould (hvortil han naturligvis straks havde fået adgang), om hun den pågældende dag ikke kunne opdage en udpræget forandring med ham – en dybere, fornemmere alvor sagde han, mens han bøjede sig frem i sin stol med et udtryk af velopdragen fortrolighed. Mrs. Gould vendte ansigtet helt imod ham med tavst spørgende, let opspilede øjne og en ganske svag antydning af et smil, en ikke ualmindelig gestus hos hende, der fascinerede mænd overmåde, fordi der var noget hemmelighedsfuldt interesseret, fint selvforglemmende i dens levende beredvillighed til at lytte. Decoud fortsatte uforstyrreligt, at når han spurgte, var det fordi han ikke længere følte sig som en unyttig lediggænger på jorden. Hun sad i dette øjeblik over for manden, der skulle blive Sulacos store journalist, sagde han. Mrs. Gould sendte straks et blik i retning af Antonia, der sad rank i hjørnet af en højrygget spansk sofa og viftede langsomt med en stor, sort vifte mod den velskabte skikkelses buer, mens de korslagte fødders spidser kiggede frem under den sorte nederdels kant. Også Decouds øjne forblev rettet mod hende, mens han med sagte stemme tilføjede, at miss Avellanos var ganske klar over hans nye og uventede kald, der i Costaguana plejede at være et speciale for halvdannede negre og helt forarmede sagførere. Med en slags høflig uforskammethed mødte han derpå mrs. Goulds blik, der nu var rettet sympatetisk mod ham, og henåndede ordene: 'Pro Patria!'

Det, der var sket, var, at han straks havde givet efter for Don Josés indtrængende bønner om at overtage ledelsen af en avis, der skulle 'være talerør for provinsens aspirationer.' Dette var en af Don Josés gamle og kæreste ideer. De nødvendige maskiner (af beskedne dimensioner) og et stort parti papir var ankommet fra Amerika for nogen tid siden; man manglede kun den rigtige mand. Selv Señor Moraga i Sta. Marta havde ikke kunnet finde nogen, og nu var situationen endda ved at tilspidse sig. Det var nemlig absolut nødvendigt at råde over et organ til at modarbejde virkningen af de løgne, som den monteristiske presse udspredte: de grusomme bagvaskelser, appellerne fra de folk, der hidsede masserne til at rejse sig med kniv i hånd og én gang for alle gøre ende på Blanco’erne, disse groteske fortidslevninger, disse skumle mumier og impotente paraliticos, der sammen med udlændinge lagde råd op om at bemægtige sig landets jord og gøre dets folk til slaver.

Larmen fra denne agitation gjorde Señor Avellanos bange. En avis var det eneste middel mod den. Og nu, da han i Decoud havde fundet den rette mand, kom en skønne dag nogle store, sorte malede bogstaver til syne mellem vinduerne over stueetagens buegang på et hus på Plaza’en, lige ved siden af Anzanis store butik med støvler, silke, isenkram, musselin, legetøj, små arme, ben, hoveder og hjerter af sølv (til offergaver i kirken), rosenkranse, champagne, damehatte, patentmediciner, ja endog nogle støvede bøger i hæftede udgaver, hovedsagelig på fransk. De store bogstaver dannede ordet ' porvenir ’s redaktion '. Fra denne redaktion udgik tre gange om ugen et enkelt, sammenfoldet ark af Martins journalistik, og den magre, gustne Anzani, der, iført en sort klædning, som var for stor til ham, og kludesko, lurede ved de mange døre til sin forretning, hilste med en dyb bøjning af kroppen til siden Sulacos journalist, når denne ankom til og forlod sit ophøjede hverv.

4. kapitel

Måske var det på professionens vegne, at han var kommet for at se troppernes afrejse. Næste dags Porvenir ville sikkert fortælle om begivenheden, men dens redaktør, der nu stod og lænede sig op ad landaueren, syntes ikke at se på noget. Det forreste geled af det infanterikompagni, der var stillet op tværs over molen nærmest ved land, fældede gevær med grumme miner og meget spektakel, når folk masede for meget på, hvorefter mængden veg helt tilbage til de store, hvide muldyr. Skønt der var samlet et meget stort antal mennesker, hørte man kun en dæmpet, ensformig mumlen; støvet hang i en brun dis, i hvilken de ryttere, som hist og her var kilet ind mellem massen, ragede op fra hofterne og alle sammen stirrede samme vej hen over hovederne. De havde næsten alle taget en bekendt op på hesten, og den pågældende støttede sig ved at holde fast med begge hænder bagfra i rytterens skuldre. Deres hatteskygger, som rørte ved hinanden, dannede ligesom én skive med to spidse kegler og et dobbelt ansigt under. En hæs mozo råbte noget til en bekendt i geleddet, eller en kvinde skreg pludselig ordet Adios! efterfulgt af en mands fornavn.

General Barrios, der var iført en lurvet blå uniformsfrakke, hvide frølår og et par ejendommelige røde støvler, beholdt uniformshuen i hånden og stod let foroverbøjet, støttet til en tyk stok. Nej! Han havde vundet tilstrækkelig megen militær hæder til at mætte enhver, sagde han til mrs. Gould og prøvede samtidig på at lægge et anstrøg af kækhed i sin positur. Nogle sorte hår hang tyndt fra hans overlæbe, han havde en fremspringende næse, tyndt, langt underansigt og en sort silkeklap over det ene øje. Hans andet øje, der var lille og dybtliggende, flakkede i alle retninger, affabelt uden mål. De få europæiske tilskuere, alle sammen mænd, der ganske naturligt holdt sig i nærheden af Gould-ekvipagen, røbede ved højtidelige miner, at generalen efter deres mening måtte have drukket for meget punch (Svensk punch, indført på flaske af Anzani) i Amarilla-klubben, før han sammen med sin stab red til havnen i rasende galop. Men mrs. Gould bøjede sig roligt frem og erklærede som sin overbevisning, at der ventede generalen endnu mere hæder i nær fremtid.

'Señora!' protesterede han med stor patos, 'i Guds navn, tænk Dem om! Hvordan kan der være hæder for en mand som mig i at overvinde denne skaldede embustero med det farvede overskæg?'

Pablo Ignacio Barrios, søn af en sognefoged, nu divisionsgeneral, øverstbefalende over Militærdistrikt Vest, færdedes ikke i byens høje kredse. Han foretrak den formløse omgang med mænd, til hvem han kunne fortælle historier om jaguarjagt og prale af sin dygtighed med lassoen, med hvilken han kunne udføre overordentlig vanskelige kunststykker af den art 'ingen gift mand bør forsøge på', som det hedder sig blandt de fattige bønder; sammen med disse omgangsfæller kunne han også fortælle om fantastiske natteridt, om kampe med vilde tyre, om livtag med krokodiller, eventyr i urskovene og passage af opsvulmede floder. Det var imidlertid ikke lyst til at prale, der fik generalen til at fortælle erindringer, men en ægte kærlighed til det liv i den vilde natur, han havde levet i sine unge dage, inden han for stedse vendte sine forældres stråtækte hytte i skoven ryggen. Han vandrede helt til Mexico, hvor han havde kæmpet mod franskmændene side om side (sagde han) med Juarez, og han var den eneste officer i Costaguana, der nogen sinde havde stået over for europæiske tropper i felten. Denne kendsgerning kastede stor glans over hans navn, til den blev fordunklet af Monteros opstigende stjerne. I hele sit liv havde han været en uforbederlig spiller. Han hentydede selv ganske åbenlyst til den verserende historie om, hvordan han en gang under et felttog (som brigadechef) havde spillet sine heste, pistoler og andet udstyr væk, lige til epauletterne, da han spillede monte med sine oberster natten før slaget. Til sidst sendte han under eskorte sit sværd (en æressabel med guldfæste) til byen bag brigadens stilling, hvor den på stedet blev pantsat til en søvnig og forskræmt købmand for fem hundrede pesetas. Ved daggry havde han tabt også disse penge, og det eneste, han sagde, da han roligt rejste sig fra bordet, var: 'Lad os nu gå ud og kæmpe til døden.' Siden den dag var han klar over, at en general udmærket godt kan føre sine tropper i slag med en almindelig kæp i hånden. 'Det har jeg gjort lige siden,' sagde han undertiden.

Han sad altid i bundløs gæld; selv i glansperioderne under hans omskiftelige tilværelse som costaguansk general, når han beklædte høje militære kommandoposter, var hans guldbroderede uniformer næsten altid sat i pant hos en eller anden handlende. Til sidst havde han for at undgå de evindelige påklædningsproblemer, de bekymrede pengeudlånere voldte ham, anlagt en almindelig foragt for uniformspragt og givet sig til på ekscentrisk måde kun at gå med lurvede gamle uniformsfrakker, der var blevet ligesom en del af hans personlighed. Men det parti, Barrios sluttede sig til, behøvede ikke at frygte nogen form for forræderi. Han var for vaskeægte en soldat til at deltage i den forsmædelige handel med sejre og nederlag En udenlandsk diptomat i Sta. Marta havde en gang udtalt om ham: 'Barrios er en helt igennem hæderlig mand og har endda en vis krigerisk begavelse, men han mangler ydre.' Efter Ribiera-partiets sejr fik han, hovedsagelig takket være sine kreditorers anstrengelser (forretningsfolk i Sta. Marta, politikere alle sammen), overdraget den, som det almindeligvis mentes, indbringende post som chef for Militærdistrikt Vest. De pågældende herrer satte himmel og jord i bevægelse til gunst for ham over for offentligheden, og i fortrolighed belejrede de Señor Moraga, San Tomé minens indflydelsesrige agent, med overdrevne jammerklager, der gik ud på, at hvis man gik generalen forbi, 'bliver vi alle sammen ruineret.' Også en tilfældig, men gunstig nævnelse af hans navn i mr. Gould seniors lange brevveksling med sin søn havde noget at gøre med hans ansættelse, men denne skyldtes dog sikkert først og fremmest hans velkendte politiske hæderlighed. Ingen drog Tigerdræberens – sådan kaldte befolkningen ham – tapperhed i tvivl. Man sagde ganske vist, at han havde uheld i felten – men nu skulle jo en fredens æra begynde. Soldaterne kunne lide ham for hans menneskelige sindelag, en sælsom, kostelig blomst, der uventet foldede sig ud på en række korrupte revolutioners mistbænk; og når han red langsomt gennem gaderne i et eller andet militært optog, alt mens hans enlige øje med godmodig arrogance strejfede hen over masserne, slog bifaldsråbene ofte op omkring ham. Kvinderne i den jævneste befolkning syntes at være stærkt fascineret af den lange, let hængende næse, den spidse hage, den tykke underlæbe og den sorte øjeklap med båndet, der gik skråt op over panden. Hans høje grad sikrede ham altid et publikum af caballeros til hans historier, som han fortalte med troskyldig, værdig morskab. Dameselskab fandt han ubehageligt på grund af de bånd, det lagde på ham, uden efter hans mening at give noget til gengæld. Han havde allerhøjest talt tre gange med mrs, Gould, siden han havde fået sin høje stilling, men han havde tit set hende ride sammen med Señor Administrador og udtalt, at hun havde mere fornuft i sin lille tøjlehånd, end der var i alle kvindehoveder i Sulaco tilsammen. Det havde været hans tanke at være meget høflig ved afskeden med en kvinde, der sad så fast i sadlen, og som tilfældigvis var gift med en personlighed, der var yderst betydningsfuld for en kronisk pengeløs mand. Han drev sin opmærksomhed så vidt, at han lod sin adjudant (en kraftig, lavstammet kaptajn med tartarisk fysiognomi) tilkalde en korporal med en gruppe folk, som han derpå lod stille op foran vognen, for at ikke mængden under sine bagudbevægelser skulle 'genere señoras muldyr'. Derpå vendte han sig mod den lille gruppe tavse europæere, der stod og kiggede inden for hørevidde, og løftede stemmen med beskyttende klang:

'Señores, vær ikke urolige. Fortsæt i fred med at bygge Deres Ferro Carril – Deres jernbaner, Deres telegrafer. Deres … der er rigdom nok i Costguana til at betale for alt – ellers ville De ikke være her! Ha! Ha! Tag ingen notits af min ven Monteros lille tåbelighed. Om føje tid vil De se hans farvede moustacher gennem tremmerne på et solidt bur. Si, señores! Frygt intet, frem landets udvikling, til arbejdet, til arbejdet!'

Den lille klynge ingeniører påhørte hans brandtale uden at sige noget, og efter at han havde hilst dem med en myndig håndbevægelse, vendte han sig atter mod mrs. Gould:

'Det er dette, Don José siger, at vi skal gøre! Vise initiativ! Arbejde! Blive rige! Det er mit arbejde at sætte Montero i et bur, og når denne ubetydelige sag er ordnet, vil vi, sådan som Don José ønsker for os, alle sammen blive rige, hver og én, så rige som englændere, for det er penge, der frelser et land, og –'

Men en ung officer i helt ny uniform kom i det samme løbende fra molen og afbrød ham i hans fortolkning af Señor Avenanos’ idealer. Generaten gjorde en utålmodig bevægelse, men den unge officer blev ved med at tale indtrængende til ham, omend med respektfuld mine. Stabens heste var bragt om bord, damperens chalup ventede på generalen ved bådtrappen, og efter at have stirret vredt med sit ene øje begyndte Barrios at tage afsked. Don José rejste sig for på mekanisk måde at sige nogle velvalgte ord. Håbets og frygtens frygtelige belastning tærede hårdt på ham, og han syntes at spare de sidste gnister af sin ild til de oratoriske anstrengelser, som selv det fjerne Europa fik at høre. Antonio vendte sig med sammenkneben mund bort bag den løftede vifte, og unge Decoud stirrede ihærdigt bort med hånlig passivitet, støttet på albuen, uagtet han følte den unge piges blik på sig. Mrs. Gould skjulte heroisk sit mishag over, at mænd og begivenheder, der stod hendes hele liv så fjernt, således trængte sig på – et mishag, der var så dybt, at hun end ikke talte om det til sin mand. Nu forstod hun bedre hans tavse tilbageholdenhed. Deres fortroligste øjeblikke var ikke, når de var alene, men netop offentligt, når deres blikkes hastige møde sagde noget om en ny udvikling i begivenhederne. Hun havde fulgt hans eksempel og iagttog fuldstændig tavshed, den eneste holdning, der var mulig, da så meget, der virkede anstødeligt, sælsomt og grotesk i arbejdet på at nå målet, måtte accepteres som normalt i dette land. Den statelige Antonia så visselig mere moden og uendeligt rolig ud, men hun ville aldrig have vidst, hvordan hun skulle forlige de pludselige og ubehagelige chok med en elskværdig, livlig mimik.

Mrs. Gould smilede et farvel til Barrios, nikkede til europæerne (der lettede på hatten samtidig) og sagde med charmerende mine: 'Jeg håber snart at se Dem hjemme hos os.' Derpå sagde hun nervøst til Decoud: 'Stig ind, Don Martin,' og hørte ham mumle ved sig selv på fransk, idet han åbnede vogndøren: 'Terningen er kastet.' Hun var irriteret over at høre ham sige det. Ingen burde bedre end han vide, at det første terningkast allerede var foretaget forlængst, i et spil på liv og død. Fjerne bifaldsråb, kommandoer og trommehvirvler på molen hilste den bortdragende general. Hun følte en let mathed over sig og så tomt på Antonias ansigt, mens hun tænkte på, hvad der mon ville ske med Charley, hvis den sælsomme general tabte. 'A la casa, Ignacio,' sagde hun højt til kuskens ubevægelige, brede ryg. Han tog tømmerne uden hast og mumlede ved sig selv: 'Si, la casa. Si, si, niña.'

Vognen rullede lydløst af sted ad den bløde vej, mens skyggerne var lange på den lille støvede slette med dens mørke buske, høje af opkastet jord og jernbaneselskabets lave træbygninger med bølgeblikstagene; den tynde række telegrafpæle slog et sving uden om byen og førte en enkelt, næsten usynlig ledning langt ud i den store Campo – som et slankt, dirrende følehorn for det fremskridt, der ventede udenfor, ventede på et øjebliks fred for at kunne trænge ind og sno sig om landets trætte hjerte.

Cafévinduet på Albergo d’Italia Una var fuldt af solbrændte ansigter med bakkenbarter; det var jernbanefolkene, som holdt til her. Men i den anden ende af huset, de engelske herrers ende, stod gamle Giorgio med en datter på hver side og blottede hovedet med det buskede hår, der var så hvidt som sneen på Higuerota. Mrs. Gould lod vognen standse. Hun forsømte sjældent at tale med sin protegé; desuden havde spændingen, varmen og støvet gjort hende tørstig. Hun bad om et glas vand. Giorgio sendte børnene ind efter det og nærmede sig med en glæde, der kunne læses i hele hans barske åsyn. Det var ikke ofte, han havde lejlighed til at se sin velgørerinde, som ydermere var engelsk – en ekstra grund til at respektere hende. Han gjorde undskyldning for, at hans kone ikke var med ude. Hun havde det ikke godt i dag; hendes smerter i brystet – han slog sig på sin brede bringe. Hun kunne ikke flytte sig fra stolen lige i øjeblikket.

Decoud, der sad henslængt i hjørnet af vognen, så sløvt på mrs. Goulds gamle revolutionsmand og sagde nonchalant:

'Nå, og hvad mener De så om det hele, garibaldino?'

Gamle Giorgio så lidt forbavset på ham, men svarede høfligt, at tropperne havde marcheret godt. Den enøjede Barrios og hans officerer havde udrettet mirakler med rekrutterne på så kort tid. Disse indianere, som var blevet indfanget for nogle dage siden, defilerede nu forbi i hurtig march akkurat som bersaglieri; de så også ud til at være godt forplejet, og deres uniformer var velholdte. 'Uniformer!' gentog han med et lille medlidende smil. Et bistert tilbageskuende udtryk sneg sig ind i hans gennemtrængende, faste øjne. Det havde været anderledes i hans tid, da mænd kæmpede mod tyranniet, i Brasiliens urskove eller på Uruguays sletter, mænd, der sultede på en kost af halvråt kød uden salt, halvnøgne, ofte kun bevæbnet med en kniv på en stok. 'Og alligevel plejede vi at sejre over undertrykkeren,' sluttede han med stolthed i stemmen.

Men det iltre i hans stemme svandt bort igen; den lille håndbevægelse udrykte skuffelse; han tilføjede, at han havde bedt en af sergenterne vise ham sin nye riffel. Den slags våben fandtes ikke, da han kæmpede; og hvis Barrios ikke kunne –

'Ja, ja,' afbrød Don José, næsten skælvende af ivrighed. 'Vi er i sikkerhed. Den gode Señor Viola er en erfaren mand. Dette gevær er et virkelig dræbende våben, ikke sandt? Du har løst din opgave på fremragende måde, min kære Martin.'

Decoud lænede sig tilbage med gnaven mine og betragtede gamle Viola.

'Javist, javist. En erfaren mand. Men hvem holder De i grunden med, inderst inde?'

Mrs. Gould lænede sig frem mod børnene. Linda havde med stor forsigtighed båret et glas vand ud på en bakke. Giselle overrakte, hende en buket blomster, hun havde skyndt sig at plukke.

'Med folket,' erklærede gamle Viola barsk.

'Vi holder alle sammen med folket – når det kommer til stykket.'

'Ja,' mumlede gamle Viola med grum stemme. 'Og så længe det ikke kommer til stykket, kæmper det for jer. Blinde er de, esclavos!'

I dette øjeblik kom unge Scarfe fra jernbanens ingeniørstab ud ad døren i den ende af huset, der var reserveret for de engelske herrer. Han var kommet ned til hovedkvarteret med et lille lokomotiv fra et sted ude på linien og havde lige fået tid til at tage bad og skifte tøj. Han var en tiltalende ung mand, og mrs. Gould bød ham velkommen.

'Det var en dejlig overraskelse at se Dem, mrs. Gould. Jeg er lige kommet ned. Ellers har jeg været uheldig som sædvanlig – jeg har ikke fået noget at se af det hele. Forestillingen er åbenbart lige forbi, og jeg hører, at der har været stort bal hos Don Juste Lopez i aftes. Er det rigtigt?'

'De unge patriciere har faktisk danset, før de drog i krig med Pompejus den Store,' svarede Decoud pludselig på sit meget korrekte engelsk.

Scarfe stirrede næsten måbende. 'De har vist ikke truffet hinanden før,' indskød mrs. Gould. 'Mr. Decoud – mr. Scarfe.'

'Men vi er ikke på vej til Farsalos,' protesterede Don José hurtigt, ligeledes på engelsk. 'De burde ikke spøge sådan, Martin.'

Antonias bryst hævede og sænkede sig, idet hun åndede dybere. Den unge ingeniør var helt desorienteret. 'Hvem er det, De taler om?' mumlede han tøvende.

'Heldigvis er Montero ikke nogen Cæsar,' fortsatte Decoud. 'Selv de to Monteros i forening ville ikke kunne gøre det ud for en anstændig karikatur af Cæsar.' Han lagde armene over brystet og så på Señor Avellanos, som atter sad ubevægelig. 'Det er kun Dem, Don José, der er en ægte gammel romer – vir romanus – veltalende og ubøjelig.'

Efter at unge Scarfe havde hørt Monteros navn udtalt, havde han været ivrig efter at give udtryk for sine enkle følelser. Med høj, ungdommelig stemme erklærede han, at han håbede, at denne Montero ville blive slået og sat ud af spillet én gang for alle. Det var umuligt at sige, hvordan det ville gå med jernbanen, hvis revolutionen sejrede. Måske måtte man opgive at bygge videre på den. Det ville ikke være den første jernbane, der gik i fisk i Costaguana. 'De véd sikkert, at det er en af landets såkaldte nationale ejendommeligheder,' fortsatte han og rynkede på næsen, som om ordet havde en ubehagelig duft for ham, der var så fortrolig med sydamerikanske forhold. Han snakkede løs og fortalte oprømt, at det havde været et vældigt held for ham at blive ansat ved ingeniørfirmaet i så ung en alder – 'ved et kæmpeforetagende som dette – forstår De nok.' Det ville give ham et forspring for en masse jævnaldrende livet igennem, forsikrede han. 'Og derfor – ned med Montero! mrs. Gould.' Hans ukunstlede smil forsvandt langsomt, da han så alle de alvorlige ansigter rettet mod sig fra vognen. Kun den gamle Don José viste ham en ubevægelig, voksagtig profil og stirrede lige frem, som om han var døv. Scarfe kendte ikke Avellanos og hans datter særlig godt. De holdt ingen baller, og Antonia viste sig aldrig ved et vindue i stueetagen, sådan som andre unge damer havde for skik, ledsaget af ældre kvinder, for at snakke med caballeros til hest på gaden. Disse kreolers stirren lod ham kold, men hvad i alverden gik der dog af mrs. Gould? Hun sagde: 'Kør videre, Ignacio,' og nikkede langsomt til ham. Han hørte den rundhovede, fransksnobbede fyr le kort. Han rødmede helt op til øjnene og stirrede på Giorgio Viola, der stod med hatten i hånden efter at være trådt lidt tilbage sammen med sine døtre.

'Jeg får brug for en hest om lidt,' sagde han lidt barsk til den gamle mand.

'Si, señor. Der er masser af heste,' mumlede garibaldinoen og strøg åndsfraværende med sine brune hænder over pigernes hoveder, det ene med det mørke hår med bronzeglimt, det andet lyst med kobberglans. Den hjemvendende strøm af tilskuere rejste en stor støvsky over vejen. Nogle ryttere fik øje på gruppen. 'Gå ind til jeres mor,' sagde han. 'De bliver voksne, mens jeg bliver gammel, og der er ingen, som –'

Han så på den unge ingeniør og standsede, som om han vågnede af en drøm; så lagde han armene over kors på brystet og indtog sin sædvanlige stilling lænet mod døren med blikket rettet opefter mod Higuerotas hvide kuppel i det fjerne.

I vognen sad Martin Decoud og flyttede sig uroligt, som om han ikke kunne sidde bekvemt. 'Jeg går ud fra, at De ikke kan fordrage mig,' mumlede han, idet han svajede hen mod Antonia. Så begyndte han at lykønske Don José med, at alle ingeniørerne var overbeviste tilhængere af Ribiera. Det var en opmuntring, at alle disse udlændinge var så interesserede i sagen. 'De hørte jo denne fyr. Han ønsker os det godt, og han er intelligent. Det er rart at vide, at Costaguanas velstand spiller en vis rolle for verden.'

'Han er meget ung,' bemærkede mrs. Gould stilfærdigt.

'Men meget klog af sin alder,' svarede Decoud heftigt. 'Her har vi den nøgne sandhed af dette barns mund. De har ret, Don José. Costaguanas naturrigdomme er af vigtighed for det fremskridtsvenlige Europa, der repræsenteres af denne unge mand, akkurat som vore spanske forfædres rigdom for tre hundrede år siden var en alvorlig torn i øjet på resten af Europa, der repræsenteredes af de dristige sørøvere. Der er en forbandelse i vort sind, en svigtende evne til at udrette det store: Don Quixote og Sancho Panza, ridderlighed og materialisme, højttravende følelser og dvask moralitet, voldsomme kampe for en idé og en pludselig affinden sig med alle former for korruption. Vi bragte et kontinent i kaos for vor uafhængigheds skyld, blot for at blive det passive bytte for en demokratisk parodi, hjælpeløse ofre for slyngler og banditter, vore forfatningsmæssige institutioner var en hån, vore love en farce – og en Guzman Bento vores herre! Og vi er sunket så dybt, at når en mand som De har vakt vor samvittighed, bliver en stupid barbar som Montero – Himmel! en Montero! – en dødelig fare, og en uvidende, storpralende indianer som Barrios er vor forsvarer.'

Men Don José, der ignorerede denne almindelige anklage, som om han ikke havde hørt et ord af den, tog ordet for at forsvare Barrios: Manden var dygtig nok til at løse sin specielle opgave i felttogsplanen. Den bestod i en fremrykning, med Cayta som basis, mod flanken af de revolutionære styrker, der sydfra var på vej mod Sta. Marta. Sidstnævnte by sikredes af en anden armé med præsident-diktatoren i sin midte. Don José blev helt livlig, mens ordene flød fra hans læber, og bøjede sig ivrigt frem under sin datters faste blik. Decoud tav, som om han var overvældet af så megen ildhu. Byens klokker ringede til vesper, da vognen kørte gennem den gamle port, der som et uformeligt monument af sten og blade vendte ud mød havnen. Hjulenes rungende rumlen gennem buen blev pludselig brudt af et sælsomt, gennemtrængende hvin, og fra sit sæde bag i vognen så Decoud de mange folk, som traskede ad vejen bag vognen i det fri, vende hovederne under deres sombreros og rebozos for at se efter et lokomotiv, som hastigt forsvandt bag Giorgio Violas hus under en hvid dampfane, der syntes at forsvinde i dette stakåndede, hysterisk langtrukne skrig, der lød som en krigerisk triumf. Og det hele var som et flygtigt åndesyn, det hvinende genfærd af et lokomotiv, der jog forbi portens åbning bag den urolige bevægelse af mængden på vej hjem fra et militært skuespil, med lydløse skridt på vejens støv. Det var et materieltog, der kom fra Campo’en og nu nærmede sig rangérterrænet. De tomme vogne kørte let på det enkelte spor; man hørte ingen gungren af hjul, mærkede ingen skælven i jorden. Lokomotivføreren passerede Casa Viola med armen løftet til hilsen og satte farten passende ned, før han kørte ind på sporterrænet, og da dampfløjtens øredøvende signal til bremsefolkene var ophørt, gav en række hårde, skramlende stød, blandet med klingren af sammenkoblede kæder, et kaotisk ekko af slag og rystede lænker under porthvælvingen.

5. kapitel

Ægteparret Goulds vogn var den første, der kom tilbage til den tomme by fra havnen. På den gamle brolægning, der var lagt i mønstre, men efterhånden sunket ned i hjulspor og huller, lod den føre Ignacio, der tænkte på den parisiskbyggede landauers fjedre, hestene slå over i skridt, og Decoud i sit hjørne så gnavent på det indre af porten. De solide sider med de små tårne omsluttede en masse af murværk med græs på toppen; øverst var portbuen prydet af et gråt, stærkt forsiret våbenskjold af sten, på hvilket det spanske våben næsten var udvisket, som om skjoldet ventede på et nyt symbol, der ville være mere typisk for det forestående fremskridt.

Den eksplosive støj af jernbanevognene syntes at forøge Decouds irritation. Han mumlede noget ved sig selv, men begyndte derpå at tale i korte, vrede sætninger, som han ligesom slyngede mod de to kvinders tavshed. De så slet ikke på ham. Don José sad med sin halvt gennemsigtige, voksagtige teint i skyggen af den store hat og svajede lidt frem og tilbage med vognens skrumplen, ved siden af mrs. Gould.

'Denne lyd giver nyt bid til en meget gammel sandhed.'

Decoud talte på fransk, måske fordi Ignacio sad på bukken over ham; den gamle kusk, hvis brede ryg udfyldte en kort, sølvbroderet jakke, havde et par store ører, der stod kraftigt ud fra det tætklippede hoved.

'Ja, larmen uden for bymuren er ny, men princippet er gammelt.'

Han sad en lille stund og rugede over sin misfornøjelse, men begyndte så igen, med et sideblik til Antonia:

'Nej, men forestil Dem blot vore forfædre i hjelm og brystharnisk opmarcheret uden for denne port, medens en bande eventyrere netop er gået i land fra deres skibe i havnen her. Naturligvis er det tyve. Og spekulanter. Hver eneste af deres ekspeditioner var spekulationer, der blev foretaget af fornemme, værdige personer i England. Det er historie, som denne tåbelige sømand, Mitchell, altid siger.'

'Mitchells foranstaltninger til troppernes indskibning var udmærkede!' udbrød Don José.

'Såh? Åh, hvad, det er jo i virkeligheden den genuesiske sømands fortjeneste! Men for at vende tilbage til den støj, jeg talte om; i gamle dage hørtes ofte lyden af trompeter uden for denne port. Krigstrompeter! Jeg er vis på, at det var trompeter. Jeg har læst et sted, at Drake, der var den største af disse mænd, plejede at spise til middag alene i sin kahyt på skibet til lyden af trompeter. Dengang var byen fuld af rigdom. Disse mænd kom for at tage den. Nu er hele egnen her som et skatkammer, og alle disse mennesker er i færd med at bryde ind i det, mens vi andre skærer halsen over på hinanden. Det eneste, der endnu holder dem ude, er gensidig skinsyge. Men en skønne dag finder de hinanden – og når vi en gang har afgjort vore uoverensstemmelser og er blevet anstændige og hæderværdige, vil der intet være tilbage til os. Sådan er det altid gået. Vi er et vidunderligt folk, men det har altid været vor skæbne at blive' – han sagde ikke 'plyndret', men tilføjede efter en lille pause – 'udbyttet!'

'Det er ganske uretfærdigt at sige!' sagde mrs. Gould. Og Antonia indskød: 'Du skal ikke svare ham, Emilia. Det er mig, han overfalder.'

'De tror da vel ikke, at jeg angreb Don Carlos!' svarede Decoud.

Og så standsede vognen foran døren til Casa Gould. Den unge mand bød damerne sin hånd. Disse fulgtes ad ind først; Don José gik ved siden af Decoud, og den gigtsvage gamle portner traskede efter dem med nogle lette tæpper over armen.

Don José stak hånden ind under Sulaco-journalistens arm.

'Porvenir må bringe en lang og optimistisk artikel om Barrios og hans Cayta-armés uovervindelighed! Det gælder om at holde stemningen oppe blandt befolkningen. Vi må telegrafere opmuntrende uddrag til Europa og USA for at bevare et gunstigt indtryk i udlandet.'

'Ja, ja, vi må trøste vore venner spekulanterne,' mumlede Decoud.

Det lange, åbne galleri lå i skygge. Dets skærm af planter i vaser langs balustraden rakte ubevægelige blomster frem. Alle modtagelsesværelsernes glasdøre stod åbne. En sporeklirren tabte sig i den anden ende af galleriet.

Basilio, der trådte til side, hen langs muren, sagde med sagte stemme til de forbipasserende damer: 'Señor Administrador er lige kommet tilbage fra bjerget.'

I det store værelse med dets grupper af gamle spanske og moderne europæiske møbler, der dannede ligesom forskellige centre under det brede, hvide loft, funklede teservicets sølv og porcelæn mellem en klynge af ganske små stole, ligesom et hjørne af en dames boudoir, og gav rummet et feminint og intimt præg.

Don José satte sig i sin gyngestol og lagde hatten i skødet, mens Decoud vandrede frem og tilbage i hele værelsets længde, ud og ind mellem borde belæsset med nips, og af og til næsten helt forsvandt bag højryggede lædersofaer. Han tænkte på Antonias vrede ansigt; han var forvisset om, at han ville blive gode venner med hende igen. Han var ikke blevet i Sulaco for at skændes med Antonia.

Martin Decoud var vred på sig selv. Alt, hvad han så og hørte omkring sig, irriterede ham, fordi det var i strid med de forudfattede meninger, han havde dannet sig under indtryk af sin europæiske opdragelse. Det var noget ganske andet at betragte revolutioner langt borte fra, når man sad på de parisiske boulevarder. Her på stedet var det ikke muligt at afvise deres tragiske komedie med udtrykket: 'Hvilken farce!'

Den politiske handlens virkelighed syntes meget nærmere her og virkede endnu mere konkret på grund af Antonias tro på sagen. Dens primitive karakter krænkede hans følelser. Han var forbavset over sin egen følsomhed.

'Jeg er formodentlig mere costaguaner, end jeg ville have troet muligt,' tænkte han ved sig selv.

Hans foragt voksede som en reaktion på hans skepsis over for den aktion, han blev tvunget ind i på grund af sin blinde betagelse af Antonia. Han beroligede sig selv ved at sige, at han ikke var patriot, men elsker.

Damerne kom ind efter at have lagt deres hatte, og mrs. Gould satte sig ved det lille tebord. Antonia indtog den plads, hun plejede at sidde på i visittimen – hjørnet af en lædersofa, lidt stiv og dog yndefuld, med en vifte i hånden. Decoud bøjede af fra sin lige marchlinie og gik hen og bøjede sig over sofaens høje ryg.

Han talte længe sagte til hende bagfra, med et lille smil og en mine, der udtrykte undskyldende familiaritet. Hun holdt viften halvt udslået på sine knæ. Hun så ikke på ham en eneste gang. Hans tale blev hurtigere, mere indtrængende og kærtegnende. Til sidst dristede han sig til en lille latter.

'Nej, ærlig talt. De må tilgive mig. Undertiden må man være en smule alvorlig.' Han tav. Hun drejede hovedet en anelse; hendes blå øjne gled langsomt hen imod ham, en lille smule opefter, blødgjort og spørgende.

'De kan ikke tro, at jeg mener det alvorligt, når jeg kalder Montero et gran’ bestia hver anden dag i Porvenir? Det er ikke nogen alvorlig beskæftigelse. Ingen beskæftigelse er alvorlig, selv ikke når en kugle gennem hjertet er straffen for, at det mislykkes!'

Hun lukkede hånden fast om viften.

'En smule fornuft, forstår De, jeg mener: en vis forstand, kan jo snige sig ind i tænkningen – et glimt af sandheden. Jeg mener: en vis effektiv sandhed, som der ingen plads er for i politik eller journalistik. Jeg har tilfældigvis sagt, hvad jeg mente. Og De er vred! Hvis De viser mig den venlighed at tænke en smule, vil De se, at jeg talte som en patriot.'

For første gang skilte hun de røde læber, ikke uvenligt.

'Ja, men De ser aldrig målet. Man må bruge mennesker sådan, som de er. Jeg tror ikke, at nogen er virkeligt objektive, undtagen måske De, Don Martin.'

'Det forbyde Gud! Det er det sidste, jeg ville bryde mig om, at De tror om mig.' Han talte henkastet, smilende.

Hun begyndte at vifte sig langsomt, uden at løfte hånden. Efter en lille stund hviskede han lidenskabeligt:

'Antonia!'

Hun smilede og rakte efter engelsk skik hånden frem mod Charles Gould, der netop bukkede for hende, mens Decoud med albuerne adskilt på sofaryggen slog øjnene ned og mumlede: 'Bonjour.'

San Tome minens Señor Administrador bøjede sig et øjeblik over sin kone. De vekslede nogle ord, af hvilke man kun hørte sætningen 'den største begejstring,' som mrs. Gould sagde.

'Ja,' begyndte Decoud mumlende. 'Selv han!'

'Det er den rene bagvaskelse,' sagde Antonia, men ikke særlig strengt.

'Sig bare til ham, at han skal kaste sin mine i smeltediglen for den store sag,' hviskede Decoud.

Don José havde hævet stemmen. Han gned sig velfornøjet i hænderne. Troppernes fortrinlige holdning og synet af de mange nye dræbende geværer på de tapre mænds skuldre syntes at fylde ham med en ekstatisk optimisme.

Charles Gould, der stod meget høj og mager foran hans stol, lyttede til hans ord, men man kunne intet udtryk se i hans ansigt undtagen en venlig og ærbødig opmærksomhed.

Imens havde Antonia rejst sig. Hun gik hen og kiggede ud ad et af de tre lange vinduer mod gaden. Decoud fulgte efter hende. Vinduet var åbent, og han lænede sig mod den tykke mur. Damaskes gardinets lange folder, der faldt lodret fra den brede messingstang, skjulte ham delvis i forhold til værelset. Han lagde armene overkors på brystet og så længe på Antonias profil.

Gaden var fuld af folk på vej hjem fra havnen; lyden af slæbende sandaler og sagte stemmer nåede op til vinduet. Nu og da kørte en vogn langsomt ad den hullede kørebane på Calle de la Constitucion. Der var ikke mange private vogne i Sulaco; på det mest trafikerede tidspunkt på Alameda’en kunne de tælles med et enkelt blik. De store familiekarrosser svajede på høje læderfjedre, fulde af kønne, pudrede ansigter, i hvilke øjnene virkede intenst levende og sorte. Først passerede Don Juste Lopez, provinsforsamlingens præsident, forbi med sine tre yndige døtre; han så højtidelig ud i sin sorte diplomatfrakke og det stive hvide slips, som om han ledede en debat fra en høj tribune. Selv om de alle sammen så op, hilste Antonia ikke, som hun plejede, med en lille vinken, og de forbidragende lod, som om de ikke så de to unge costaguanere med de europæiske manerer, personer, hvis excentriske opførsel blev diskuteret bag de fornemste familiers tilgitrede vinduer. Derefter kørte enken Señora Gavilaso de Valdes forbi, smuk og værdig, i en stor karrosse, i hvilken hun plejede at køre til og fra sin landejendom, omgivet af væbnede mænd i læderdragter og store sombreros og med karabiner på sadelknappen. Hun var en kvinde af fineste familie, og hun var stolt, rig og godhjertet. Hendes næstældste søn, Jaime, var netop afrejst som officer i Barrios’ stab. Den ældste, en lunefuld døgenigt, fyldte Sulaco med larmen af sine udskejelser og spillede dag og nat i klubben. De to yngste drenge sad på det forreste sæde, begge med gule Ribiera-kokarder i huen. Også hun lod, som om hun ikke så, at Señor Decoud stod og talte offentligt med Antonia på trods af al god form. Og så vidt man vidste, var han ikke engang hendes novio! Omend det selv i så fald ville have været forargeligt nok. Men den værdige gamle dame, der var agtet og beundret af de fineste familier, ville være blevet endnu mere rystet, hvis hun havde hørt, hvad de to unge sagde til hinanden.

'Sagde De, at jeg havde tabt målet af syne? Jeg har kun ét mål i verden.'

Hun rystede næsten umærkeligt på hovedet, mens hun blev ved med at se over gaden på Avellanos’ hus; det var gråt, forfaldent og havde jernstænger for vinduerne, ligesom et fængsel.

'Og det ville være så let at nå,' fortsatte han, 'dette mål som jeg, hvad enten det er bevidst eller ej, altid har haft i mit hjerte – lige siden den dag De affærdigede mig så frygteligt en gang i Paris, som De nok husker.'

Et lille smil syntes at bevæge hendes mundvig på den side, der vendte imod ham.

'De var en rædselsfuld person, Antonia, en slags Charlotte Corday i skolepigedragt – en grum patriot. Jeg formoder, at De ville have kunnet stikke en kniv i Guzman Bento?'

Hun afbrød ham. 'De gør mig for megen ære.'

'I hvert fald,' sagde han og skiftede pludselig til et ironisk-sorgløst tonefald, 'i hvert fald ville De uden samvittighedsnag have sendt mig af sted for at gøre det.'

'Hvad er det, De siger?' hviskede hun rystet.

'Jo,' erklærede han med spot i stemmen, 'De tvinger mig til at blive her og skrive nonsens. Nonsens, der er dræbende for mig! Det har allerede dræbt min selvagtelse.' Han fortsatte med lidt lettere, spøgende tonefald: 'Og De kan nok tænke Dem, at hvis Montero sejrer, vil han afregne med mig på den eneste måde, en sådan barbar kan afregne med en intelligent person på, der nedlader sig til at kalde ham et gran’ bestia tre gange om ugen. Det er en slags intellektuel død, men den anden død lurer i baggrunden på en journalist, der er så dygtig som jeg.'

'Hvis han sejrer!' sagde Antonia eftertænksomt.

'Det synes at glæde Dem, at mit liv hænger i en tråd,' svarede Decoud med et bredt smil. 'Og den anden Montero, den ’pålidelige broder’, der taltes om i proklamationerne, guerillakæmperen – har jeg ikke skrevet, at han tog imod gæsternes frakker og skiftede tallerkener i Paris i vor legation, ind imellem at han udspionerede vore flygtninge derovre i Rojas’ tid? Han vil aftvætte denne hellige sandhed i blod. I mit blod! Hvorfor ser De så ærgerlig ud? Dette er ganske simpelt en stump af en af vore store mænds biografi. Hvad tror De, han vil gøre ved mig? Der ligger en klostermur henne om hjørnet ved Plaza ’en, over for døren til arenaen. Det véd De, ikke? Over for døren med indskriften ’Intrada de la Sombra’. Meget velvalgt, måske! Dér var det, at vor værts onkel opgav sin anglo-sydamerikanske ånd. Og læg mærke til, at han kunne være stukket af. En mand, der har kæmpet med våben, kan stikke af. De kunne have ladet mig tage af sted med Barrios, hvis De havde holdt af mig. Jeg ville med størte tilfredshed have båret et af de geværer, Don José venter sig så meget af – mellem fattige landarbejdere og indianere, der intet kender til fornuft eller politik. Det mest håbløse håb i denne mest håbløse armé i verden ville have været solidere end det, for hvis skyld De lader mig blive her. Når man fører krig, kan man retirere, men ikke når man tilbringer tiden med at ophidste stakkels uvidende tåber til at dræbe og dø.'

Hans tonefald var stadig let, og hun stod ubevægelig, som om hun slet ikke sansede hans nærværelse. Hænderne havde hun foldet let, viften hang ned fra hendes fingre. Han ventede en stund. Så sagde han med en slags komisk fortvivlelse:

'Jeg vil gå til muren.'

Selv denne udtalelse fik hende ikke til at se på ham. Hendes hoved rørte sig ikke, og hun holdt blikket rettet mod Avellanos’ hus, hvis forvitrede vægpiller, knækkede karnisser og hele forfaldne fornemhed nu var skjult af tusmørket over gaden. Kun hendes læber bevægede sig og formede ordene:

'Martin, De får mig til at græde.'

Han stod tavs et øjeblik, forbløffet ligesom overvældet af en slags dyb ærbødig glæde. Det ironiske smils furer var endnu stivnet om hans mund, og der var vantro forbavselse i hans øjne. En sætnings værdi ligger i den personlighed, som siger den, for mand og kvinde kan intet nyt sige til hinanden; og det forekom ham, som om disse ord var de sidste, Antonia nogen sinde kunne have sagt. Han havde aldrig været hende så nær under alle deres korte samvær; men endnu før hun nåede at vende sig om mod ham, hvilket hun gjorde langsomt, med en vis, stiv ynde, var han begyndt at trygle:

'Min søster venter kun på at omfavne Dem. Min far er lykkelig. Jeg vil slet ikke tale om min mor, for vore mødre var som søstre. Postbåden sydpå sejler i næste uge – lad os rejse. Denne Moraga er en tåbe! En mand som Montero er bestukket. Sådan er landets skik. Det er tradition – det er politik. Læs’Halvtreds Års Vanstyre’.'

'Lad stakkels papa i fred, Don Martin. Han mener –'

'Jeg nærer den største kærlighed til Deres far,' begyndte han hurtigt. 'Men jeg elsker Dem, Antonia! Og Moraga har forkludret denne sag på det elendigste. Måske gjorde Deres far det også; jeg véd det ikke. Montero var bestikkelig. Han ville formodentlig bare have sin andel af det lån, staten fik til den nationale udvikling. Hvorfor gav de dumme mennesker i Sta. Marta ham ikke en diplomatisk opgave i Europa, eller noget i den retning? Han ville have taget fem års løn på forskud og drevet den af i Paris, denne stupide og brutale indianer!'

Tankefuldt og meget roligt over for dette udbrud sagde hun: 'Manden var beruset af forfængelighed. Vi havde oplysningerne, ikke kun fra Morago, men også fra andre. Dertil kom, at hans broder intrigerede.'

'Ja, javist!' sagde han. 'Det véd De naturligvis. De véd alt. De læser hele korrespondancen, De skriver alle dokumenterne – alle de officielle dokumenter, der undfanges her, i dette værelse, i blind ærbødighed for en teori om politisk renhed. Har De ikke set Charles Gould? Kongen af Sulaco? Han og hans mine er den praktiske demonstration af, hvad der kunne være gjort. Tror De, at han vandt sin sejr på grund af troskab mod én teori om dyd? Og alle disse jernbanefolk med deres hæderlige arbejde? Vist er deres arbejde hæderligt! Men hvad nu, hvis man ikke kan arbejde hæderligt, før tyvene er tilfredse? Kunne han, der er en gentleman, ikke have sagt til denne sir John, hvad det så end er han hedder, at man måtte købe Montero – ham og alle hans neger-liberale, der klynger sig til hans guldbroderede ærme? Manden burde være købt med sin egen stupide vægt i guld, siger jeg, med støvler, sabel, sporer, trekantet hat og det hele.'

Hun rystede svagt på hovedet. 'Det var umuligt,' sagde hun sagte.

'Ville han da have det hele? Var det sådan?'

Hun så på ham i den dybe vinduesniche; hun stod uden at røre sig, meget tæt ved ham. Hendes læber bevægede sig hastigt. Decoud, der lænede sig mod muren, lyttede med korslagte arme og nedslagne øjne. Han indsugede tonerne af hendes melodiske stemme og så bevægelserne på hendes strube, som om bølger af følelser fra hendes hjerte gik ud i luften med hendes ord, ord, der var logiske og fornuftige. Også han havde ambitioner; han ville bære hende ud af denne dræbende, meningsløse verden med dens revolutioner og reformer. Det var alt sammen forkert – totalt forkert; men hun fascinerede ham, og af og til brød en sætnings klare klogskab fortryllelsen og fik hans betagelse til at vige for en pludselig, modvillig interesse. Han tænkte, at visse kvinder i virkeligheden stod lige på genialitetens tærskel. De ønskede ikke at vide, tænke eller forstå. Lidenskaben erstattede det hele, og han var rede til at tro, at en eller anden forbløffende dybsindig bemærkning, en bedømmelse af en personlighed eller en vurdering af en begivenhed, grænsede til det mirakuløse. I den modne Antonia kunne han med usædvanlig klarhed se den kølige skolepige, han en gang havde kendt. Hun lokkede hans interesse; undertiden kunne han ikke tilbageholde en anerkendende mumlen; nu og da fremsatte han med alvorlig stemme en indvending. Lidt efter lidt begyndte de at diskutere; gardinet skjulte dem halvvejs for de andre i det store rum.

Det var blevet mørkt udenfor. Fra den dybe grav af skygge mellem husene, svagt belyst af gadelygternes flimren, steg Sulacos aftenstilhed op: stilheden i en by med få vogne, uskoede heste og en befolkning, der går på bløde sandaler. Vinduerne i Casa Gould kastede deres lysende parallelogrammer på Avellanos’ hus. Nu og da hørtes slæbende skridt rytmisk nedenfor, og en cigaret glødede ved foden af murene. Aftenluften kølede deres ansigter, som om den kom fra sneen på Higuerota.

'Vi vestfolk,' sagde Martin og anvendte dermed det udtryk, Sulacoprovinsboerne plejede at benytte om sig selv, 'har altid været noget for os selv, og vi har levet adskilt fra resten af landet. Så længe vi holder Cayta, kan ingen nå os. Under alle vore indre uroligheder har ingen hær nogen sinde forceret disse bjerge. En revolution i centralprovinserne isolerer os øjeblikkelig. Se, hvor total isolationen er nu! Meddelelsen om Barrios’ manøvre vil blive telegraferet til USA, og først på denne måde vil den nå til Sta. Marta pr. telegram fra den anden kyst. Vi har de største rigdomme, den største frugtbarhed, det reneste blod i vore store familier, den mest arbejdsomme befolkning. Vestprovinsen bør stå alene. Tidligere tiders føderalisme var ikke nogen dårlig idé for os. Derpå kom den union, som Don Henrique Gould gjorde modstand imod. Den åbnede vejen til tyranniet, og lige siden har resten af Costaguana hængt som en møllesten om vor hals. Vestprovinsen er stor nok til, at enhver kan være tjent med at have den som fædreland. Se på bjergene! Selve naturen synes at råbe til os, at vi skal gøre os selvstændige!'

Hun gjorde en energisk afvisende gestus. De tav begge en stund. Så fortsatte han:

'Jovist, jeg véd nok, at det strider mod den teori, der er nedfældet i ’Halvtreds Års Vanstyre’. Jeg prøver bare på at være fornuftig. Men min fornuft synes altid at krænke Dem. Har jeg chokeret Dem stærkt med denne fuldstændig fornuftige betragtning?'

Hun rystede på hovedet. Nej, hun var ikke chokeret, men tanken stred mod hendes oprindelige anskuelser. Hendes patriotisme spændte videre. Hun havde aldrig overvejet den mulighed, han havde omtalt.

'Den kan endnu blive midlet til at redde nogle af Deres anskuelser,' sagde han profetisk.

Hun svarede ikke. Hun gjorde indtryk af at være træt. Side om side lænede de sig over rækværket på den lille balkon, meget venskabeligt. De havde talt ud om det politiske og hengav sig nu til den tavse følelse af at være hinanden nær, i en af de dybe pauser, som falder i lidenskabens rytme. I retning af Plaza’en for enden af gaden funklede trækullet i torvekonernes fyrbækkener rødt langs fortovet, hvor de tilberedte aftensmåltidet. En mand dukkede lydløst op i lyset fra en gadelygte, og man så den farvede, omvendte trekant af hans kantede poncho, der hang lige på hans skuldre, hænge ned til et sted under hans knæ. Fra den ene ende af gaden, der vendte mod havnen, kom en rytter på sin sagte ganger. Dyrets sølvgrå flanke lyste ud for hver lygte under rytterens mørke silhouet.

'Se den berømmelige capataz de cargadores,' sagde Decoud sagte. 'Dér kommer han i al sin glans, efter at hans arbejde er til ende. Den næststørste mand i Sulaco – Don Carlos Gould er den største. Men han er godmodig, og han har taget imod mit venskab.'

'Virkelig?' sagde Antonia. 'Hvordan blev I venner?'

'En journalist bør have fingeren på den folkelige puls, og denne mand er en af befolkningens ledere. En journalist bør kende interessante mænd – og denne mand er interessant på sin måde.'

'Javist!' sagde Antonia eftertænksomt. 'Det er almindelig kendt, at denne italiener har stor indflydelse.'

Rytteren var redet forbi nedenfor med et glimt af svagt lys over den grå hoppes skinnende bagparti, over en blank, tung stigbøjle, over en lang sølvspore; men dette korte glimt af en gullig flamme i halvmørket var magtesløst mod den tilslørede hemmelighedsfuldhed over den mørke skikkelse, hvis ansigt var skjult af en stor sombrero.

Decoud og Antonia blev stående lænet over balkonen, side om side; deres albuer rørte ved hinanden, mens de så ud over gaden. Bag dem lå den strålende oplyste stue. Dette var en tête-à-tête af den mest usømmelige art, noget, som kun den besynderlige Antonia kunne finde på – den fattige, moderløse pige, der aldrig havde anstandsdame med, men en skødesløs far, der kun tænkte på at stoppe hende med kundskaber. Selv Decoud syntes at føle, at dette var maksimum af, hvad han kunne vente at få af hende, før – før revolutionen var forbi, og han kunne føre hende til Europa, bort fra den uendelige borgerkrig, hvis tåbelighed syntes endnu sværere at udholde end dens skændighed. Efter den ene Montero ville der komme en anden, lovløsheden i en befolkning af alle farver og racer, barbari, uhjælpeligt tyranni, Som den store befrier Bolivar havde sagt i sin bitterhed: 'Amerika er umuligt at regere. De, der har arbejdet for dets selvstændighed, har pløjet havet.' Han var ligeglad, erklærede han dristigt; han greb enhver lejlighed til at sige til hende, at selv om det var lykkedes hende at gøre ham til Blanco-journalist, var han ikke patriot. Først og fremmest gav ordet ingen mening for dannede sind, for hvilke enhver bunden anskuelses snæverhed er hæslig; og for det andet var det håbløst kompromitteret i forbindelse med de evindelige uroligheder i dette ulykkelige land; det havde været feltråbet for det mørkeste barbari, kåbe for lovløshed, forbrydelser, røveri og gemene tyveknægte.

Han forbavsedes over den varme, han hørte i sine ord. Han behøvede ikke at sænke stemmen; den havde været sagte hele tiden, kun en mumlen i stilheden om de mørke huse, hvis skodder blev lukket tidligt mod natteluften, sådan som det er skik i Sulaco. Kun den store stue i Casa Gould kastede trodsigt det stærke lys fra sine fire vinduer ud som en fanfare af lys i gadens hele knugende dunkelhed. Og den dæmpede samtale på den lille balkon fortsatte efter en kort pause.

'Men vi arbejder jo på at få alt dette gjort anderledes,' protesterede Antonia. 'Det er netop det, vi ønsker. Det er den store sag. Og det ord, De foragter, har også været symbolet på offervilje, mod, rankhed og lidelse. Papa, der –'

'Og at pløje havet,' afbrød Decoud hende og kiggede ned.

Der hørtes hastige, rungende skridt.

'Deres onkel, storvikaren fra kadedralen, gik netop ind gennem porten,' sagde Decoud. 'Han holdt messe for tropperne på Plaza’en i morges. De havde bygget et alter af trommer for ham, forstår De. Og de hentede alle de malede statuer ud til luftning. Alle træhelgenerne stod militærisk på ét geled øverst på den store trappe. De lignede en imponerende eskorte for generalvikaren. Jeg fulgte den store højtidelighed fra Porvenir’s vindue. Deres onkel er forbavsende, den sidste Corbelàn. Han strålede fantastisk i sin dragt med det store røde kors på ryggen. Og hele tiden sad vor frelser Barrios i Amarilla-klubben og drak punch ved et åbent vindue. En stærk ånd – vor Barrios. Jeg ventede hvert øjeblik, at Deres onkel på stedet ville sende en bandstråle mod den sorte øjeklap i vinduet på den anden side af Plaza’en. Men sligt skete slet ikke. Til sidst afmarcherede tropperne. Senere kom Barrios ned med nogle af sine officerer og stod med uniformen helt opknappet og holdt foredrag på fortovet. Pludselig kom Deres onkel til syne, ikke længere i funklende messeskrud, men helt i sort; han stod i katedralens port, truende som han jo kan se ud, ligesom en hævnens ånd. Hans øjne skyder lyn, han går hastigt hen til den uniformerede gruppe og trækker generalen bort ved albuen. Han spadserede med ham et kvarter i skyggen af en mur. Han slap ikke hans albue et øjeblik, men snakkede hele tiden eksalteret og gestikulerede med en lang sort atm. Det var et ejendommeligt optrin. Officererne gjorde indtryk af at være aldeles forbløffede, Ejendommelig mand, Deres onkel. Sommetider nedlader han sig nådigst til at kalde mig en hedning, véd De måske.'

Antonia lyttede, mens hendes hænder over balustraden forsigtigt åbnede og lukkede sig om viften; og Decoud talte lidt nervøst, som om han var bange for, at hun ville gå fra ham ved den første pause. Deres relative isolation, den kostbare følelse af nær fortrolighed, deres armes lette berøring, stemte ham til mildhed, for af og til listede en øm betoning sig ind i hans ironiske mumlen.

'Ethvert lille tegn på gunst fra en af Deres slægtninge er mig kært, Antonia. Og måske forstår han mig trods alt! Men jeg kender også ham, vor Padre Corbelàn. For ham består politisk ære, ret og hæderlighed i tilbagegivelse af det konfiskerede kirkegods. Intet andet kunne have lokket denne fanatiske omvender af vilde indianere ud af ødemarken for at virke for Ribieras sag! Intet andet end dette fantastiske håb! Han ville med glæde selv lave revolution for denne sag mod en hvilken som helst regering, hvis han blot kunne få tilhængere! Hvad mener Don Carlos Gould om det? Men naturligvis kan ingen sige, hvad han tænker, for han er så uigennemskuelig som nogen englænder. Han tænker sandsynligvis ikke på andet end minen, sit Imperium in Imperio. Hvad mrs. Gould angår, så tænker hun på sine skoler, sine hospitaler, på mødre med småbørn, på enhver syg gammel mand i de tre landsbyer. Hvis De vendte hovedet nu, ville De se hende hale en rapport ud af den skumle læge i den ternede skjorte – hvad hedder han nu? Monygham – eller i færd med at holde foredrag for Don Pépé eller måske lytte til pater Romàn. De er her alle sammen – alle hendes ministre. Nuvel, hun er en fornuftig kvinde, og måske er Don Carlos en fornuftig mand. Det er en del af den solide engelske fornuft, at man ikke må tænke for meget – kun at se, hvad der kan være til praktisk nytte i øjeblikket. Disse mennesker er anderledes end vi. Vi har ingen politisk fornuft; vi har politiske lidenskaber – somme tider. Hvad er en overbevisning? Et specielt syn på vor personlige fordel, den være sig praktisk eller emotionel. Ingen er patriot gratis. Ordet tjener os til god nytte. Men jeg ser klart, og jeg vil ikke bruge ordet over for Dem, Antonia! Jeg nærer ingen patriotiske illusioner. Jeg har kun en elskers altoverskyggende illusion.'

Han tav, men hviskede så næsten uhørligt: 'Dog kan denne illusion føre et menneske meget vidt.'

Bag dem kunne man høre, at den politiske tidevandsbølge, der én gang i døgnet svulmede stærkt gennem den Gouk’ske salon, steg kraftigt i stemmernes summen. En del mænd var ankommet, en, to eller tre ad gangen. De højerestående embedsmænd i provinsen, ingeniører fra jernbanen, solbrændte og i tweed, med den gråhårede overingeniør venligt og overbærende smilende blandt de unge, ivrige ansigter. Scarfe, fandangoernes elsker, var allerede listet ud for at finde et sted, hvor der var bal, lige meget hvor, måske i byens udkant. Don Juste Lopez, der havde kørt sine døtre hjem, var trådt ind med højtidelig mine, iført en sort, krøllet frakke, som han havde knappet op under sit frodige, brune skæg. De få tilstedeværende medlemmer af provinsforsamlingen samlede sig straks om deres præsident for at drøfte nyhederne om krigen og den sidste proklamation fra oprøreren Montero, den elendige Montero, der i 'et retfærdigt ophidset demokratis navn' opfordrede alle republikkens provinsforsamlinger til at suspendere deres møder, til hans sværd havde skabt fred og folket kunne spørges til råds. Dette var i realiteten en opfordring til, at forsamlingen skulle opløse sig selv: en topmålt frækhed af denne afskyelige galning.

Indignationen var voldsom i gruppen af deputerede bag José Avellanos. Don José, der løftede sin røst, råbte til dem over sin stols høje ryg: 'Sulaco har svaret ved i dag at sende en armé mod hans flanke. Hvis alle de andre provinser viser bare halvt så megen patriotisme som vi fra Vestprovinsen, så –'

Et voldsomt bifald skjulte de sidste dirrende ord fra denne mand, der var partiets liv og sjæl. Ja! Ja! Det var sandt! Sulaco var i første linie, som altid! Det var en formelig tumult, under hvilken pral og håb, der var inspireret af dagens begivenhed, nu kom til udbrud blandt Campo’ens caballeros, der tænkte på deres kvæghjorde, deres jorder, deres familiers sikkerhed. Alt stod på spil … Nej! Det var umuligt, at Montero skulle sejre! Denne forbryder, denne skamløse indianer! Larmen fortsatte en stund, mens alle andre i lokalet så hen mod gruppen, hvor Don Juste havde anlagt sin mine af upartisk højtidelighed, som om han præsiderede ved et møde i provinsforsamlingen. Decoud havde vendt sig om ved støjen. Nu lænede han ryggen mod balustraden og råbte af sine lungers fulde kraft ind i stuen: 'Gran’ bestia!'

Dette uventede råb havde til følge, at larmen pludselig holdt op. Alles blikke rettedes mod vinduet med anerkendende forventning, men Decoud havde allerede vendt værelset ryggen og bøjede sig atter ud over den stille gade.

'Dette er kvintessensen af min journalistik; dette er det øverste, afgørende argument,' sagde han til Antonia. 'Jeg har opfundet denne definition, dette sidste ord om et stort spørgsmål. Men jeg er ingen patriot. Jeg er ikke mere patriot end vores capataz for Sulacos cargadores, denne genueser, der har udrettet så store ting for denne havn – denne flittige håndlanger af materielle værdier for vort fremskridt. De har hørt kaptajn Mitchell bekende atter og atter, at før han fik denne mand, kunne han aldrig afgøre, hvor lang tid det ville tage at losse et skib. Det er slemt for fremskridtet. De har set ham passere forbi på sin berømte hest efter arbejdet for at charmere pigerne i en eller anden balsal med lergulv. Han er en lykkens pamfilius! Hans arbejde er en udøvelse af personlig magt, og hans fritid går med at modtage tegn på en enestående beundring. Han holder meget af det hele. Kan nogen være mere heldig? At være frygtet og beundret er –'

'Og er det Deres største ønsker, Don Martin?' afbrød Antonia.

'Jeg talte om en mand af denne slags,' sagde Decoud afvisende. 'Verdens helte er blevet frygtet og beundret. Hvad mere kan han ønske?'

Decoud havde ofte mærket, at hans sædvanlige ironiske tankegang led skibbrud over for Antonias alvor. Hun irriterede ham, som om også hun havde lidt af den uforklarlige kvindelige afstumpethed, der så ofte står mellem en mand og en kvinde af den mere almindelige slags. Men han overvandt straks sin irritation. Han anså på ingen måde Antonia for at være almindelig, hvilken dom hans skepsis end ville have afsagt over ham selv. Med en anelse af indtrængende ømhed i stemmen forsikrede han hende, at hans eneste ønske gjaldt en så vidunderlig lykke, at den syntes næsten uopnåelig på denne jord.

Hun rødmede usynligt, med en varme, mod hvilken brisen fra Sierra’en syntes at have mistet sin kølende evne i en pludselig snesmeltning. Hans hvisken kunne ikke være nået så vidt, omend der var varme nok i hans stemme til at smelte et hjerte af is. Antonia vendte sig bort med en brat bevægelse som for at bære hans hvisken ind i værelset bagved, der var fuldt af lys og støj af stemmer.

Den politiske spekulations bølger gik højt inden for det store rums fire vægge, som om de blev drevet højere op end vanligt af stærke håbets vinde. Don Justes vifteformede skæg var stadig midtpunktet for højlydte og livlige diskussioner. Der var en klang af selvsikkerhed i alle stemmerne. Selv de få europæere omkring Charles Gould – en dansker, et par franskmænd, en stilfærdig, tykmavet tysker, der smilede med nedslagne øjne, repræsentanterne for de materielle interesser, som havde fået fodfæste i Sulaco i ly af San Tomé minens beskyttelse – havde blandet en god portion godt humør i deres sædvanlige ærbødighed. Charles Gould, som de gjorde deres opvartning, var det synlige tegn på den stabilitet, der kunne opnås på revolutionernes usikre jordbund. De var optimistiske med hensyn til deres respektive foretagender. En af de to franskmænd, lille, mørk, med funklende øjne og et enormt, busket skæg, gestikulerede med de små, brune hænder og spinkle håndled. Han havde rejst i det indre af provinsen for et konsortium af europæiske kapitalister. Hans højrøstede 'Monsieur l’Administrateur', som kom igen hvert øjeblik, lød skingert over samtalernes monotone summen. Han berettede om sine opdagelser. Han var begejstret. Charles Gould så høfligt ned på ham.

På et givet tidspunkt under disse nødvendige receptioner havde mrs. Gould for vane at trække sig diskret tilbage til en lille salon, som alene var hendes, ved siden af det store modtagelsesværelse. Nu havde hun rejst sig og lyttede, mens hun ventede på Antonia, med let bekymret velvilje til jernbanens overingeniør, der stod bøjet over hende og langsomt og uden nogen som helst fagter fortalte noget, der tilsyneladende var morsomt, for der var et muntert glimt i hans øjne. Før Antonia begav sig ind i salonen til mrs. Gould, så hun hen på Decoud, men kun et øjeblik.

'Hvorfor skulle nogen af os mene, at vore ønsker ikke skulle kunne opfyldes?' sagde hun hurtigt.

'Jeg vil klamre mig til mine til det sidste, Antonia,' svarede han med sammenbidte tænder og bukkede derefter meget dybt, en smule fjernt.

Overingeniøren var ikke færdig med at fortælle sin morsomme historie. De humoristiske elementer i jernbanebyggeri i Sydamerika tiltalte hans vågne sans for det absurde, og han fortalte udmærket om sine iagttagelser af uvidende fordom og lige så uvidende snuhed. Mrs. Gould var lutter øre, mens han ved hendes side ledsagede damerne ud af værelset. Til sidst gik de alle tre ubemærket gennem glasdørene i galleriet. Kun en præst, der vandrede stille rundt i den store salons larm, standsede for at se efter dem. Pater Corbelàn, som Decoud havde set fra balkonen, da han drejede ind ad porten til Casa Gould, havde ikke henvendt sig til nogen, efter at han var kommet. Den lange, ustrøgede præstekjole fremhævede hans høje legemsbygning; han gik med den kraftige krop let foroverbøjet, og den lige, sorte tværlinie, hans øjenbryn dannede, det magre ansigts stridbare omrids, det hvide ar på de blålige, glatbarberede kinder (et vidnesbyrd om hans apostoliske iver fra en flok uomvendte indianere) tydede alt sammen på noget ulovligt bag hans præsteværdighed, ledte tanken hen på en feltpræst i en røverbande.

Han skilte de magre, knortede hænder, han holdt foldet på ryggen, og løftede fingeren truende mod Martin.

Decoud var gået ind i salonen efter Antonia. Men han var standset lige inden for portieren med et udtryk af en ikke helt ægte alvor, som når en voksen tager del i børns leg. Han stirrede roligt på den truende finger.

'Jeg så, at Deres Højærværdighed omvendte general Barrios ved en specialpræken på Plaza’en,' sagde han uden at fortrække en mine.

'Hvilket elendigt sludder!' Pater Corbelàns dybe stemme rungede gennem hele salonen, så at alle vendte hovederne imod ham. 'Manden er en drukkenbolt. Señores, Deres generals Gud er en flaske!'

Hans hånlige, meget myndige stemme fik alle til at forstumme; det var, som om forsamlingens selvsikkerhed og optimisme ved ét slag var blevet rokket. Men ingen tog pater Corbelàns udfordring op.

Man vidste, at pater Corbelån var kommet fra vildmarken for at forkynde Kirkens hellige rettigheder med samme fanatiske frygtløshed som den, med hvilken han var draget ud for at præke for blodtørstige vilde, der intet kendte til menneskelig medfølelse eller gudsdyrkelse af nogen art. Fantastiske rygter fortalte om hans resultater som missionær i egne, hvor ingen kristen før havde sat sin fod. Han havde døbt hele indianerfolk og selv levet med dem som en vild. Man sagde, at pateren ofte red med sine indianere i dagevis, halvnøgen, udrustet med et skjold af oksehud og sikkert også – hvem véd? – en lang lanse. Det hed sig også, at han havde vandret klædt i huder under sin søgen efter proselyter ikke langt fra Cordillerernes snegrænse. Man havde aldrig hørt pater Corbelån selv tale om disse bedrifter, men han gjorde ingen hemmelighed af, at politikerne i Sta. Marta efter hans mening havde hårdere hjerter og mere fordærvede sjæle end de hedninger, til hvem han havde bragt Guds ord. Hans hæmningsløse iver, hvor det gjaldt Kirkens timelige velfærd, var til skade for den ribieristiske sag. Det var almindelig kendt, at han havde nægtet at modtage udnævnelse til titulær biskop af Vestprovinsen, så længe den plyndrede Kirke ikke havde fået sit gods tilbage. Den politiske jefé i Sulaco (den samme dignitar, som kaptajn Mitchell senere frelste fra hoben) antydede med naiv kynisme, at deres Ekscellencer ministrene utvivlsomt havde sendt pateren over bjergene til Sulaco på den værst tænkelige årstid i håb om, at han ville fryse ihjel i de iskolde vinde over bjergpassene. Det var en kendt sag, at der hvert år omkom nogle hårdføre muldyrdrivere – mænd, som var vant til det strengeste vejrlig – på denne måde. Men hvad giver De? Deres Ekscellencer havde muligvis ikke været klar over, hvor sej præsten var. Imidlertid var de uvidende nu begyndt at skumle om, at de ribieristiske reformer ikke bestod i andet, end at man ville tage jorden fra befolkningen. Noget af den skulle gives til udlændinge, som byggede jernbanen, men størsteparten skulle præsterne have.

Dette var en følge af storvikarens iver. Selv under den korte tale til tropperne på Plaza’en (en tale, som kun de forreste geledder kunne have hørt) havde han ikke været i stand til at afholde sig fra at give udtryk for sin fikse idé om den voldtagne Kirke, der ventede på erstatning fra et bodfærdigt land. Den politiske jefé havde været meget misfornøjet, men man kunne ikke så godt sætte Don Josés svoger i Cabildo-fængslet. Overpræsidenten, der var en elskværdig og populær embedsmand, aflagde visit i Casa Gould, hvortil han efter solnedgang begav sig fra sit kontor, uden bevogtning, alt mens han med værdig høflighed besvarede hilsner fra høje og lave. Den pågældende aften var han gået lige hen til Charles Gould og havde hvæset til ham, at han kunne have lyst til at forvise storvikaren fra Sulaco, ligegyldigt hvorhen, til en eller ande øde ø, f. eks. Isabellerne. 'Helst den uden vand, ikke, Don Carlos?' tilføjede han i en tone midt mellem spøg og alvor. Denne uregerlige præst, der havde afslået hans tilbud om at få bolig i det biskoppelige palæ og foretrak at hænge sin tarvelige køje op mellem ruiner og spindelvæv i det forladte dominikanerkloster, havde sat sig i hovedet at kræve ubetinget amnesti for røveren Hernandez! Men ikke nok hermed; han syntes at have indledet forbindelse med denne den frækkeste forbryder, landet havde oplevet i mange år. Sulaco-politiet vidste selvsagt, hvad der foregik. Pater Corbelàn havde fået fat i denne samvittighedsløse italiener, byens capataz de cargadores, den eneste mand, som ville kunne klare en sådan opgave, og havde sendt et budskab gennem ham. Pater Corbelàn havde studeret i Rom og kunne tale italiensk. Man vidste, at samme capataz af og til aflagde besøg i det gamle dominikanerkloster ved nattetide. En gammel kone, der gjorde rent hos storvikaren, havde hørt Hernandez’ navn udtalt, og så sent som i lørdags havde man em eftermiddagen set kaptajn Mitchells uvurderlige hjælper galopere ud af byen. Det varede to dage, før han kom tilbage. Politiet ville have sat ham i kachotten, hvis man ikke havde været bange for de mange cargadores, en meget urolig samling mænd, der let kunne finde på at foranstalte optøjer. Nu til dags var det ikke så let at regere Sulaco. Mange slette personer kom til byen, lokket til af pengene i jernbanearbejdernes lommer. Befolkningen blev urolig under indtryk af pater Corbelàns prækener. Og overpræsidenten forklarede Charles Gould, at da provinsen nu var helt ribbet for tropper, ville ethvert udbrud af lovløshed finde myndighederne praktisk taget magtesløse.

Derpå satte han sig med gnaven mine hen i en lænestol og røg på en lang, tynd cigar, ret nær ved Don José, med hvem han af og til vekslede et par ord efter at have bøjet sig hen imod ham. Han ænsede ikke præstens indtræden, og hver gang han hørte pater Corbelàn hæve stemmen bagved, trak han utålmodigt på skuldrene.

Pater Corbelàn havde stået helt ubevægelig en stund, præget af det ubestemmeligt hævnende, der syntes at karakterisere hele hans fremtoning. Et uhyggeligt genskin af stærke overbevisninger gav den sorte skikkelse en ejendommelig udstråling. Men dennes styrke mildnedes, da pateren rettede blikket mod Decoud og løftede sin lange, sorte arm langsomt, imponerende –

'Og De – De er hedning helt igennem,' sagde han med dyb, dæmpet stemme.

Han trådte et skridt nærmere og rettede en pegefinger mod den unge mands bryst. Decoud, der var meget rolig, følte væggen bag portieren med nakken. Så smilede han med hagen kækt løftet.

'Meget vel,' sagde han med den lidt trætte nonchalance, der er naturlig for en mand, for hvem sådanne udtalelser er hverdagskost. 'Men sagen er måske, at De endnu ikke har opdaget, hvilken gud jeg dyrker? Det var en lettere opgave med vor ven Barrios.'

Præsten undertrykte en opgivende gebærde. 'De tror hverken på Gud eller fanden,' sagde han.

'Heller ikke på flasken,' svarede Decoud uden at fortrække en mine. 'Og det samme gælder den anden af Deres Højærværdigheds gode bekendte. Jeg mener dermed byens capataz de cargadores. Han drikker ikke. Deres tydning af min karakter gør Deres klarsyn ære. Men hvorfor kalde mig en hedning?'

'Rigtigt,' svarede præsten heftigt. 'De er ti gange værre. Selv ikke et mirakel ville kunne omvende Dem.'

'Jeg tror absolut ikke på mirakler,' sagde Decoud roligt. Pater Corbelàn trak tvivlrådigt på sine høje, brede skuldre.

'En slags franskmand – gudløs – en materialist,' erklærede han langsomt, som om han formulerede elementerne i en omhyggelig analyse. 'Hverken sit eget eller noget andet lands søn,' fortsatte han eftertænksomt.

'Altså knap nok et menneske,' sagde Decoud ganske sagte, mens han hvilede hovedet mod væggen og stirrede op i loftet.

'Et offer for vor afkristnede tid,' resumerede pater Corbelàn med dyb, men dæmpet stemme.

'Men til nogen nytte som journalist.' Decoud ændrede stilling og talte i livligere tone. 'Har Deres Højærværdighed forsømt at læse det sidste nummer af Porvenir? Jeg forsikrer Dem, at det ganske ligner de andre. Hvad den almindelige kurs angår, kalder bladet fortsat Montero et gran’ bestia og stempler hans broder, guerillasoldaten, som kombination af spytslikker og spion. Kan noget være mere effektivt? Hvad de lokale anliggender angår, opfordrer bladet provinsregeringen til at indrullere røveren Hernandez – der åbenbart er Kirkens protegé, eller i hvert fald storvikarens – og hele hans bande i den nationale hær. Intet kunne være mere formålstjenligt.'

Præsten nikkede og drejede rundt på de bredsnudede sko med de store stålspænder. På ny med hænderne knuget mod hinanden på ryggen begyndte han at gå frem og tilbage med faste skridt. Når han vendte, bølgede hans kjole let under hans bratte bevægelser.

Den store salon var langsomt ved at tømmes. Da den politiske jefé gjorde mine til at gå, rejste de fleste af dem, der endnu var tilbage, sig som tegn på respekt, og Don José Avellanos holdt op med at gynge i stolen. Den godmodige jefé politico slog imidlertid afværgende ud med hånden, vinkede til Charles Gould og trak sig diskret tilbage.

I salonens relative ro syntes den spinkle, skæggede franskmands hvinende 'Monsieur l’Administrateur' at lyde helt overnaturlig skingert. Den kapitalistiske koncerns repræsentant var stadig begejstret. 'Vi har praktisk taget for ti millioner dollars kobber i sigte, Monsieur l’Administrateur. Ti millioner i sigte! Og en jernbane undervejs – en jernbane! Man vil aldrig tro på min rapport – det er for godt til at være sandt!' Han hengav sig til skrigende ekstase midt iblandt kløgtigt nikkende hoveder, medens Charles Gould bevarede en urokkelig ro. Kun præsten fortsatte sin vandring og formeligt kastede sin kjole omkring, hver gang han nåede enden af det stykke, han havde udset sig. Decoud mumlede ironisk til ham: 'Disse herrer taler om deres guder.'

Pater Corbelàn standsede brat, så et øjeblik fast på Sulacos journalist, trak let på skuldrene og fortsatte stædigt sin målbevidste vandring.

Nu var også europæerne ved at forlade gruppen om Charles Gould, indtil man kunne se lederen af den store sølvmine i hele sin ranglede længde fra isse til fod stå tilbage som efterladt af et vigende tidevand på det store, kulørte tæppe med dets blomster og arabesker under de brune støvler. Pater Corbelàn nærmede sig Don José Avenanos’ gyngestol.

'Kom, svoger,' sagde han med venlig bryskhed og en antydning af befriet utålmodighed, som en mand kan føle ved afslutningen af en aldeles unyttig højtidelighed. 'A la Casa! A la Casa! Dette har været snak alt sammen. Lad os nu gå over og tænke samt bede himlen om vejledning.'

Han vendte de sorte øjne mod himlen. Ved siden af den skrøbelige diplomat – partiets liv og sjæl – virkede han som en kæmpe, med et glimt af fanatisme i blikket. Men partiets stemme, eller rettere sagt dets talerør, 'Decoud-sønnen' fra Paris, der var blevet journalist for Antonias øjnes skyld, vidste udmærket godt, at det ikke var tilfældet, at manden kun var en ihærdig præst med en eneste idé, frygtet af folkets kvinder og forbandet af dets mænd. Martin Decoud, dilettanten i livet, bildte sig ind at finde kunstnerisk nydelse ved at betragte denne maleriske yderpol af forskruethed, som en ærlig, næsten hellig overbevisning kan drive en mand ud i. 'Det ligner vanvid. Det må det være – fordi det er selvødelæggende,' havde Decoud tit sagt til sig selv. Det forekom ham, som om enhver overbevisning forvandlede sig til den form for afsind, som guderne sender den, de vil ødelægge – så snart denne overbevisning fik virkelig styrke. Men han nød dette eksempels bitre aroma med samme glæde, som når en kunstkender nyder et værk, der er ham kært. Disse to mænd kom godt ud af det sammen, som om de hver for sig havde følt, at både en fanatisk overbevisning og en total skepsis kan føre en mand meget langt på den politiske skueplads’ genveje.

Don José adlød den store, hårede hånds berøring. Decoud fulgte efter svogrene ud. Der var kun én gæst tilbage i den store, tomme salon, hvor tobaksrøgen hang som en blålig dis, en mand med tunge øjne, runde kinder og hængende overskæg. Denne mand var en hudegrosserer fra Esmeralda; han var kommet over land til Sulaco og var sammen med nogle landarbejdere redet tværs gennem kystbjergene. Han var meget optaget af sin rejse, der i hovedsagen var foretaget med henblik på at opsøge San Tomé minens Señor Administrador i anledning af en hjælp, han havde brug for i sin eksportforretning. Han håbede, at han kunne udvide denne stærkt nu, da landet snart ville falde til ro. Det ville falde til ro, gentog han flere gange i en mærkeligt klynkende, bekymret tone, der i høj grad skæmmede det klangfulde spanske sprog; dette plaprede han af som en slags ubehagelig jargon: Nu kunne en jævn mand drive forretning i landet og endda trygt tænke på at udvide den. Var det ikke rigtigt? Han syntes at trygle Charles Gould om et bekræftende ord, en samtykkende brummen, ja, blot et nik.

Han kunne intet få. Hans bestyrtelse voksede, og i pauserne flakkede hans blik til alle sider; da han tydeligt nok nødig ville standse, hengav han sig derefter til rørende skildringer af sin rejses besværligheder: Den forvovne Hernandez, der havde forladt sine sædvanlige jagtmarker, var redet tværs over Sulaco-sletten, og man vidste, at han nu lurede i kystbjergenes slugter. I går, da købmanden og hans tjenere kun var nogle timers ridt fra Sulaco, havde de set tre ryttere standse mistænksomt på vejen med hestehovederne nær ved hinanden. To af mændene red bort med det samme og forsvandt i en slugt til venstre. 'Vi standsede,' fortsatte manden fra Esmeralda, 'og jeg prøvede på at skjule mig bag en lille busk. Men ingen af mine mozos ville gå frem for at finde ud af, hvad det betød, og den tredje rytter ventede på, at vi skulle komme nærmere. Der var intet at gøre – man havde set os. Vi red derfor langsomt videre, men jeg skælvede over hele kroppen. Han lod os passere – en mand på en grå hest, med hatten nede over øjnene – uden et ord til hilsen; men lidt efter hørte vi ham komme galoperende efter os. Vi gjorde omkring, men dette syntes ikke at skræmme ham. Han nærmede sig med stor hast, og da han havde indhentet os, rørte han ved min fod med spidsen af sin støvle og bad mig med en latter, der fik blodet til at stivne i mine årer, om en cigar. Han gjorde ikke indtryk af at være bevæbnet, men da han trak hånden tilbage for at tage en tændstik, så jeg en enorm revolver, han havde om livet. Jeg gøs. Han havde nogle vældige bakkenbarter, Don Carlos, og da han ikke gjorde mine til at forsvinde, turde vi ikke røre os. Omsider pustede han røgen fra min cigar ud gennem næseborene og sagde: ’Señor, det ville måske være bedst for Dem, hvis jeg red efter Deres selskab. Nu er De ikke langt fra Sulaco. Drag videre med Gud!’ Hvad mener De? Vi red videre. Det kunne ikke nytte at sætte sig op imod ham. Det kunne godt have været Hernandez selv, men min tjener, der har været i Sulaco mange gange med skib, forsikrede mig, at det var dampskibsselskabets capataz de cargadores. Senere på dagen så jeg den selvsamme mand på hjørnet af Plaza’en i samtale med en pige, en Morenita, der stod ved stigbøjlen og havde hånden på den grå hests manke.'

'Jeg kan love Dem, Señor Hirsch, at De intet risikerede ved den omtalte lejlighed,' mumlede Charles Gould.

'Det er muligt, señor, selv om jeg ryster endnu. Han var en aldeles vild mand – at se på. Og hvad betyder det, jeg oplevede? En person, der er ansat i dampskibsselskabet, og som taler med banditter – det er aldeles givet, señor. De andre var ganske sikkert banditter – og dem talte han med på et ensomt sted og opførte sig selv som en røver! En cigar er ganske vist intet, men hvad skulle have forhindret ham i at forlange mine penge?'

'Nej, nej, Señor Hirsch,' mumlede Charles Gould og lod blikket glide adspredt bort fra det runde ansigt, hvis ørnenæse var vendt op imod ham med et næsten barnligt tryglende udtryk. 'Hvis det var vor capataz de cargadores, De traf – og det er der jo ingen tvivl om, vel? – var De i fuld sikkerhed.'

'Tak. De er meget elskværdig. Men han så meget vild ud, Don Carlos. Han afkrævede cigaren på den mest selvfølgelige måde. Hvad ville der være sket, hvis jeg ikke havde haft en cigar? Jeg gyser endnu. Hvorfor skulle han mon tale med røvere på et ensomt sted?'

Men Charles Gould, hvis tanker nu tydeligt nok var helt andre steder, fortrak ikke en mine og sagde ikke et ord. Den legemliggjorte Gould-koncession kunne virke uudgrundelig. At være helt stum er ubehageligt for omgivelserne, men kongen af Sulaco havde ord nok til, at hans tavshed virkede med sælsom kraft. Når han tav på baggrund af sin tales styrke, havde denne tavshed lige så mange nuancer af betydning som udtalte ord, når det gjaldt samtykke, tvivl eller afvisning – ja, også almindelige bemærkninger. Undertiden kunne hans tavshed betyde 'Tænk over det,' til andre tider 'Gå blot videre,' eller et enkelt, dæmpet 'Jaså' med et bekræftende nik – efter at han havde lyttet tålmodigt i en halv time, svarede en sådan sigende tavshed til et mundtligt tilsagn, som folk havde lært at stole betingelseløst på, da den store San Tomé mine stod bag det hele, det ledende og forreste element i de økonomiske interesser, af en sådan styrke, at det var uafhængigt af enhver enkeltperson i hele Vestprovinsen. I givet fald ville disse interesser kunne bestikke enhver med ti gange mere end nødvendigt. Men den lille krumnæsede mand fra Esmeralda, købmanden, der var så bekymret for eksporten af sine huder, tydede Charles Goulds tavshed som varsel om fiasko. Det var åbenbart et dårligt tidspunkt for udvidelse af en beskeden mands forretning. Han forbandede indvendig hele landet og alle dets indbyggere, hvad enten de var tilhængere af Ribiera eller Montero, og der lurede tårer i hans tavse vrede ved tanken om de utallige oksehuder, som gik til spilde på den store slette med dens enlige palmer, der ragede op som skibe på havet inden for horisontens fuldendte kreds, og med grupper af store træer, der stod ubevægelige som solide øer af blade over græssets ilende bølger. Her lå der huder og rådnede uden fortjeneste for nogen – rådnede, hvor de var efterladt af mænd, som var kaldt bort for som følge af politiske revolutioner at sørge for det påtrængende nødvendige. Señor Hirschs praktiske købmandssjæl gjorde oprør mod al denne tåbelighed, mens han ærbødigt, men med uroligt sind tog afsked med San Tomé minens magt og majestæt i skikkelse af Charles Gould. Han kunne ikke tilbageholde en fortvivlet mumlen, der kom lige fra hans forpinte hjerte.

'Det er meget, meget dumt alt sammen, Don Carlos. Priserne på huder i Hamburg er steget og steget. Naturligvis vil Ribiera-regeringen gøre ende på al uro – når den en dag sidder fast i sadlen. Men indtil da –'

Han sukkede.

'Ja, indtil da?' sagde Charles Gould uudgrundeligt.

Den anden trak på skuldrene. Man han var ikke parat til at gå endnu. Der var en lille sag, han meget gerne ville omtale, hvis det kunne tillades. Han havde, sagde han, nogle gode venner i Hamburg (han mumlede firmaets navn), der meget gerne ville sælge dynamit, forklarede han. De ville meget gerne afslutte en kontrakt med San Tomé minen om salg af dynamit, og måske senere med andre miner, der sikkert ville – Den lille mand fra Esmeralda var parat til at uddybe emnet, men Charles afbrød ham. Det var, som om Señor Administradors tålmodighed omsider var ved at være til ende.

'Señor Hirsch,' sagde han, 'jeg har tilstrækkelig meget dynamit på lager oppe i bjerget til at sende dette lige lukt ned i dalen' – han hævede stemmen lidt – 'eller for den sags skyld at sprænge det halve Sulaco i luften.'

Charles Gould smilede til købmandens runde, forfærdede øjne, og den fremmede skyndte sig at mumle: 'Jeg forstår, jeg forstår.' Nu ville han gå. Det var umuligt at handle med sprængstoffer, når den, man ville handle med, var så vel forsynet og så afvisende. Han havde lidt angstens kvaler i sadlen og udsat sig for banditten Hernandez’ grusomheder, alt sammen til ingen nytte. Hverken huder eller dynamit – og på den foretagsomme tyskers skuldre kunne man se, hvor nedslået han var. I døren bukkede han dybt for overingeniøren. Men ved foden af trappen i patioen standsede han pludselig med de tykke fingre for munden, i en stilling, der røbede tænksom forbløffelse.

'Hvorfor gemmer han mon så meget dynamit?' mumlede han. 'Og hvorfor taler han sådan til mig?'

Overingeniøren, der kiggede ind ad døren til den tomme salon, hvorfra det politiske tidevands ebbe nu var forsvundet til sidste dråbe, nikkede fortroligt til husets herre, der stod ubevægelig som et fyrtårn blandt møblernes forladte skær.

'God nat – jeg tager af sted nu. Jeg har min cykel på gaden. Jernbanen ved, hvor vi kan få dynamit, hvis vi skulle komme til at mangle. Vi har hugget os vej en tid lang. Nu begynder vi snart at sprænge.'

'Kom ikke til mig,' sagde Charles Gould med fuldkommen ro. 'Jeg får ikke et gram til overs til andre. End ikke til min egen broder, hvis jeg havde en broder, om han så var overingeniør ved den mest lovende jernbane i verden.'

'Hvad skal det sige?' spurgte overingeniøren uforstyrreligt. 'Er det af uvenlighed?'

'Nej,' svarede Charles Gould uden at fortrække en mine. 'Det er vor politik.'

'Den er radikal, bemærkede overingeniøren henne fra døren.

'Er det det rigtige navn?' sagde Charles Gould fra værelsets midte.

'Jeg mener, at det er en politik, der går lige til rødderne,' forklarede ingeniøren med et smil.

'Javist,' erklærede Charles langsomt. 'Gould-koncessionen har slået så dybe rødder i dette land, i denne provins, i denne bjergslugt, at intet andet end dynamit skal få lov til at drive den derfra. Det er mit valg. Det er det sidste kort, jeg kan spille.'

Overingeniøren fløjtede sagte. 'Et smukt spil,' sagde han stilfærdigt. 'Og har De fortalt Holroyd om dette usædvanlige trumfkort, De har på hånden?'

'Det er kun et kort, når det spilles – når det lægges ned ved spillets slutning. Indtil da kan man kalde det et – et –'

'Våben,' foreslog ingeniøren.

'Nej, snarere et argument,' korrigerede Charles Gould venligt. 'Og sådan forelagde jeg det for mr. Holroyd.'

'Hvad sagde han til det?' spurgte ingeniøren med utilsløret interesse.

Charles Gould tav et øjeblik. Så svarede han: 'Han sagde noget om at holde ud som Djævelen selv og stole på Gud. Han må være blevet ret forbløffet. Men han er jo også meget langt borte, og som man siger her i landet, bor Gud nok i det høje, men meget langt oppe.'

Ingeniørens anerkendende latter tabte sig på trappen, hvor Madonna med barnet på armen syntes at kigge fra sin flade niche efter hans dirrende ryg.

6. kapitel

Der herskede dyb stilhed i Casa Gould. Husets herre, der kom gående ad gangen, åbnede døren til sit værelse og så sin kone sidde i en stor lænestol – den, han plejede at sidde og ryge i – og betragte sine små sko med tankefuld mine. Og hun så ikke op, da han trådte ind.

'Er du træt?' spurgte Charles Gould.

'Lidt,' svarede mrs. Gould. Hun tilføjede med eftertryk, men stadig uden at se op: 'Der er noget forfærdelig uvirkeligt over alt dette.'

Charles Gould blev stående og så på sin kone foran det lange bord, der var fyldt af papirer, og hvor der også lå en jagtpisk og et par sporer. 'Varmen og støvet må have været skrækkeligt ved havnen i eftermiddags,' mumlede han deltagende. 'Og genskinnet fra vandet må have været forfærdeligt.'

'Man lukker øjnene for det stærke lys,' sagde mrs. Gould. 'Men, min kære Charley, det er umuligt for mig at lukke øjnene for vor stilling, for denne frygtelige …'

Hun så op og betragtede sin mands ansigt, fra hvilket ethvert spor af medfølelse eller nogen anden emotion var forsvundet. 'Hvorfor siger du ikke noget til mig?' sagde hun næsten klagende.

'Jeg troede, at du havde forstået mig fuldstændigt lige fra begyndelsen,' sagde Charles Gould langsomt. 'Jeg troede, at vi forlængst havde sagt alt, hvad der var at sige. Nu er der intet at tale om. Der var ting, som skulle gøres. Dem har vi gjort; vi er blevet ved med at gøre dem. Vi kan ikke vende om. Jeg mener, at der selv ikke i den første begyndelse var nogen mulighed for at vende om. Og hvad mere er: Vi har end ikke råd til at stå stille.'

'Hvis jeg dog blot vidste, hvor langt det er din hensigt at gå,' sagde hans kone, indvendigt skælvende, men i næsten spøgende tone.

'Så langt det skal være, naturligvis,' lød svaret i en nøgtern tone, der fik mrs. Gould til at gøre endnu et forsøg på at undertrykke en gysen.

Hun rejste sig med et yndefuldt smil, og hendes lille skikkelse syntes at formindskes yderligere af hårets tunge masse og kjolens lange slæb.

'Men altid til sejr,' sagde hun overtalende.

Charles Gould omfattede hende med det stålblå blik fra sine årvågne øjne og svarede uden tøven:

'Åh, der er intet alternativ.'

Han lagde en enorm sikkerhed i sit tonefald. Hvad selve ordene angik, var de alt, hvad hans samvittighed ville tillade ham at sige.

Mrs. Goulds smil blev en anelse for længe på hendes læber. Hun sagde med sagte stemme:

'Nu går jeg; jeg har lidt hovedpine. Varmen og støvet var virkelig – Jeg går ud fra, at du tager tilbage til minen inden i morgen?'

'Ved midnat,' sagde Charles Gould. 'Vi kommer ned med sølvet i morgen. Så bliver jeg tre hele dage i byen sammen med dig.'

'Åh, du skal jo møde eskorten. Jeg vil være på balkonen klokken fem og se dig ride forbi. Farvel så længe.'

Charles Gould gik hurtigt om på den anden side af bordet, greb hendes hænder, bøjede sig og førte dem begge til sine læber. Før han atter rettede sig op til fuld højde, havde hun gjort den ene af dem fri og givet ham et let klap på kinden, som om han var en lille dreng.

'Prøv på at få hvilet dig et par timer,' hviskede hun med et sideblik til hængekøjen, der var anbragt i en fjern krog af værelset. Det lange slæb hvislede sagte efter hende på de røde fliser. Hun vendte sig om i døren.

To store lamper med matte glaskupler badede stuens fire hvide vægge i et dæmpet, men tilstrækkeligt lys: man så glasmontren med våben, messingfæstet på Henry Goulds ryttersabel på den kvadratiske fløjlsbund, og akvarellen af San Tomé slugten. Og mrs. Gould, der stirrede på billedet i den sorte træramme, sukkede:

'Hvis vi blot havde ladet den ligge, Charley!'

'Nej,' svarede Charles Gould pirreligt. 'Det var umuligt at lade den ligge.'

'Det var måske umuligt,' sagde hun langsomt. Hendes læber skælvede en smule, men hun smilede alligevel pigekækt. 'Vi har dræbt mange slanger i dette paradis, ikke Charley?'

'Jo, det husker jeg,' svarede han. 'Det var Don Pépé, der kaldte slugten for Slangernes Paradis. Vi har ganske givet generet en hel del. Men husk, min kære, at det hele ikke længere er, som da du malede denne akvarel.' Han viste med en håndbevægelse hen mod det lille billede, der hang alene på den store, nøgne væg. 'Det er ikke længere et Slangernes Paradis. Vi har ført menneskene til stedet, og vi kan ikke vende dem ryggen og rejse hen og begynde et nyt liv et andet sted.'

Han mødte sin hustrus øjne med et fast, koncentreret blik, som hun besvarede med et tappert forsøg på at virke frygtløs, før hun gik ud og lukkede døren sagte efter sig.

Som stærkt kontrast til det oplyste hvide værelse virkede den halvdunkle gang hemmelighedsfyldt beroligende ligesom en lille skov, og indtrykket understregedes af planternes stængler og blade langs balustraden på den åbne side. I de lysstriber, som faldt gennem de åbne døre til modtagelseslokalerne, tegnede de hvide, røde og lilla blomster sig så skarpt, som om det havde været i solskin, og mens mrs. Gould bevægede sig langs denne balustrade, virkede hun så levende som en skikkelse, der ses i de åbne, lyse pletter, hvor solen har magt midt i en skyggefuld lund. Stenene i ringene på hendes hånd, som hun holdt mod panden, funklede i lampelyset ud for døren til den store salon.

'Hvem er det?' spurgte hun lidt forskrækket. 'Er det dig, Basilio?' Hun så ind og fik øje på Martin Decoud, som gik rundt mellem stolene og bordene og så ud, som om han havde tabt noget.

'Antonia har glemt sin vifte,' sagde Decoud med mærkeligt åndsfraværende mine. 'Derfor gik jeg ind for at lede.'

Men allerede mens han sagde disse ord, opgav han åbenbart sin søgen og gik lige hen mod mrs. Gould, der så på ham med tvivlrådig forbavselse.

'Señora,' begyndte han med sagte stemme.

'Hvad er der, Don Martin?' spurgte hun. Og så tilføjede hun med en lille latter: 'Jeg er så nervøs i dag,' som for at forklare, at hun spurgte så ivrigt.

'Ikke noget umiddelbart farligt,' sagde Decoud, som ikke længere kunne skjule sin affekt. 'Jeg beder Dem om ikke at være bekymret. Nej, De må virkelig ikke være ked af det.'

Mrs. Gould, hvis troskyldige øjne var meget store, og som havde formet munden til et lille smil, støttede sig til dørkarmen med den lille, smykkebesatte hånd.

'De véd måske ikke, hvor foruroligende det virker, når De dukker op sådan ganske uventet –'

'Jeg! Foruroligende!' protesterede han med oprigtig mishag og overraskelse. 'Jeg forsikrer Dem, at jeg selv ikke er foruroliget på nogen måde. En dame har glemt en vifte, og den vil blive fundet igen. Men jeg tror ikke, at den er her. Det er en vifte, jeg leder efter. Jeg kan ikke forstå, hvordan Antonia kunne – Nuvel! Har du fundet den, amigo?'

'Nej, señor,' sagde Basilio, hushovmesteren, stilfærdigt bag mrs. Gould. 'Jeg tror slet ikke, at señorita har efterladt den her i huset.'

'Så gå ud og led efter den i patioen igen. Gå nu, min ven; led efter den på trappen, under porten; undersøg hver flise; led efter den, til jeg kommer ned igen … Denne fyr' – han henvendte sig på engelsk til mrs. Gould – 'denne fyr sniger sig altid op bag én på bare fødder. Jeg satte ham til at lede efter denne vifte, så snart jeg havde indfundet mig, for at forklare min tilbagevenden, min pludselige tilsynekomst.'

Han tav, og mrs. Gould sagde elskværdigt: 'De er altid velkommen.' Også hun tøvede et øjeblik. 'Men jeg venter på at høre grunden til, at De kom tilbage.'

Decoud anlagde pludselig en overmåde nonchalant holdning.

'Jeg kan ikke fordrage at blive udspioneret. Åh, grunden? Jo, der er en grund. Der er noget andet, der er blevet borte, foruden Antonias yndlingsvifte. Da jeg var på vej hjem efter at have fulgt Don José og Antonia over til deres hus, blev jeg tiltalt af vor capataz de cargadores, som kom ridende hen ad gaden.'

'Er der sket noget med Violas?' spurgte mrs. Gould.

'Violas? De mener den gamle garibaldino, der har hotellet, hvor ingeniørerne bor? Nej, der er intet sket. Vor capataz sagde ingenting om dem; han fortalte mig kun, at telegrafisten fra telegrafselskabet gik barhovedet rundt på Plaza’en og ledte efter mig. Der er nyheder fra det indre af landet, mrs. Gould. Jeg burde måske snarere sige: der er rygter om nyheder.'

'Godt nyt?' spurgte mrs. Gould med sagte stemme.

'Værdiløst, mener jeg. Men hvis jeg absolut skal karakterisere det, ville jeg sige, at det er dårligt. Meddelelserne går i alt væsentligt ud på, at der er blevet udkæmpet et todages slag i nærheden af Sta. Marta, og at Ribiera-partiet har lidt nederlag. Det må være sket for nogle dage siden – måske en uge. Rygtet er lige nået til Cayta, og manden på den derværende telegrafstation har telegraferet til sin kollega her. Vi kunne lige så godt have beholdt Barrios i Sulaco.'

'Hvad skal man gøre nu?' mumlede mrs. Gould.

'Intet. Han er på havet med tropperne. Han kommer til Cayta om et par dage, og dér vil han så erfare nyheden. Hvem kan sige, hvad han så vil gøre? Holde Cayta? Tilbyde at underkaste sig Montero? Opløse sin hær? Dette sidste er det sandsynligste. I så fald vil han måske selv gå om bord i en af O.S.N. kompagniets dampere og sejle mod nord eller syd – til Valparaiso eller San Francisco, lige meget hvorhen. Vor ven Barrios har stor erfaring i landflygtighed og tilbagevenden, sådan som disse foreteelser naturligt hører med til det politiske spil.'

Decoud, der mødte mrs. Goulds faste blik, tilføjede ligesom prøvende: 'Hvis vi havde haft Barrios med hans 2000 moderne geværer her, kunne der måske alligevel have været gjort noget.'

'Montero sejret! Har Montero sejret totalt?' stønnede mrs. Gould med tvivlen malet i alle træk.

'Det drejer sig sandsynligvis om en and. Denne fugl udruges i stort antal i tider som disse. Og selv om det skulle være sandt? Nå, lad os nu sætte det værste og sige, at det er sandt.'

'Så er alt tabt,' sagde mrs. Gould med fortvivlelsens ro.

Pludselig var det, som om der gik et lys op for hende, som om hun opdagede Decouds enorme ophidselse under den påtagne nonchalance. Hans affekt kom til tydeligt udtryk i hans dristige blik og i læbernes halvt brutale, halvt hånlige kurve. På fransk sagde han – som om det var det eneste sprog, der kunne udtrykke det fornødne i denne situation:

'Nej, Madame. Intet er tabt.'

Dette rystede mrs. Gould ud af hendes lammelse, og hun sagde energisk:

'Hvad kunne De da tænke Dem, at der skulle gøres?'

Men der var allerede noget ironisk i Decouds undertrykte ophidselse.

'Hvad ville De vente, at en sand costaguaner skulle gøre? Lave en ny revolution selvfølgelig! På min ære, mrs. Gould, jeg mener, at jeg er en god søn af mit land, hvad pater Corbelàn end siger. Og jeg er ikke så vantro, at jeg ikke har en fast tro på mine egne ideer, mine egne udveje, mine egne ønsker.'

'Ja,' sagde mrs. Gould tvivlende.

'De virker ikke overbevist,' fortsatte Decoud igen på fransk. 'Lad mig da sige: på mine lidenskaber.'

Mrs. Gould påhørte denne tilføjelse uden at blinke. For at forstå den grundigt behøvede hun ikke at høre hans mumlede bedyrelse:

'Der er intet, jeg ikke ville gøre for Antonias skyld. Der er intet, jeg ikke er rede til at vove. Der er ikke den risiko, jeg ikke ville løbe.'

Decoud syntes at finde ny dristighed i dette udtryk for sine tanker. 'De ville ikke tro mig, hvis jeg nu sagde, at det er min kærlighed til dette land, der –'

Hun gjorde en mismodigt opgivende gestus med armen, som om hun havde opgivet at vente dette motiv hos nogen.

'En Sulaco-revolution,' fortsatte Decoud med voksende lidenskab. 'Her kan vi tjene den store sag, på selve det sted, hvor den blev til, på dens fødested, mrs. Gould.'

Hun rynkede panden og bed sig tankefuldt i underlæben. Så trådte hun et skridt bort fra døren.

'De siger ikke noget til Deres mand, vel?' sagde Decoud ængsteligt.

'Jamen får De da ikke brug for hans hjælp?'

'Sikkert,' indrømmede Decoud uden at betænke sig. 'Alting drejer sig om San Tomé minen, men jeg vil helst have, at han endnu ikke véd noget om mine – mine forhåbninger.'

Mrs. Gould så desorienteret ud, og Decoud, som nærmede sig, forklarede fortroligt:

'Kan De ikke se, at han er så idealistisk –'

Mrs. Gould rødmede, og hendes øjne blev mørkere på samme tid.

'Charley idealist?' sagde hun undrende, ligesom til sig selv. 'Hvad i alverden mener De?'

'Ja,' indrømmede Decoud, 'det er vidunderligt at kunne sige med San Tomé minen, måske det største faktum i hele Sydamerika, lige for vore øjne. Men se selv på dette: han har idealiseret dette faktum i en sådan grad, at –' Han tav et øjeblik. 'Mrs. Gould, er De klar over, i hvilken grad han har idealiseret San Tomé minens eksistens, værdi, betydning? Står det Dem klart?'

Han måtte vide, hvad han talte om.

Den virkning, han ventede, blev fremkaldt. Mrs. Gould, der var parat til at flamme op, opgav det pludselig med en lille lyd, der lignede en stønnen.

'Hvad véd De?' spurgte hun med svag stemme.

'Intet,' svarede Decoud fast. 'Men De er jo klar over, at han er englænder?'

'Ja, men hvad så?' spurgte mrs. Gould.

'Ganske simpelt dette, at han ikke kan handle eller eksistere uden at idealisere enhver enkelt følelse, trang eller bedrift. Han ville ikke kunne tro på sine egne bevæggrunde, hvis han ikke først gjorde dem til del af et eventyr. Jeg er bange for, at denne verden ikke er helt god nok til ham. Undskylder De min åbenhjertighed? Dertil kommer, at hvad enten De undskylder den eller ej, er det sandheden i tingene, der sårer angelsaksernes følsomhed, og i dette øjeblik føler jeg det ikke, som om jeg vil kunne behandle hans eller – med forlov – Deres opfattelse af tingene alvorligt.'

Mrs. Gould viste ikke noget tegn på, at hun var såret. 'Jeg går ud fra, at Antonia forstår Dem fuldt ud?'

'Forstår? Jo, det gør hun nok. Men jeg er ikke sikker på, at hun billiger min holdning. Det spiller imidlertid ingen rolle. Det er jeg ærlig nok til at sige til Dem, mrs. Gould.'

'Deres plan går naturligvis ud på løsrivelse,' sagde hun.

'Ja, naturligvis er det en løsrivelse,' erklærede Martin. 'Ja, løsrivelse af hele Vestprovinsen fra det øvrige, urolige legeme. Men min sande idé, den eneste, jeg virkelig interesserer mig for, er, at jeg ikke bliver løsrevet fra Antonia.'

'Og det er alt?' spurgte mrs. Gould uden skarphed.

'Ja, absolut. Jeg narrer ikke mig selv med hensyn til mine motiver. Hun vil ikke forlade Sulaco for min skyld, og følgelig må Sulaco overlade resten af republikken til dens skæbne. Intet kan være klarere end dette. Jeg ynder en klart optrukken situation. Jeg kan ikke skilles fra Antonia, og derfor må den udelelige republik Costaguana bringes til at give afkald på sin vestlige provins. Tilfældigvis er dette også en sund politik. Den rigeste, den mest frugtbare del af denne jord kan frelses fra anarkiet. Personlig interesserer det mig meget lidt, men det er en kendsgerning, at får Montero magten, betyder det døden for mig. I alle de amnestiproklamationer, jeg har set, er mit navn, foruden enkelte andres, specielt undtaget. De to brødre hader mig, som De meget vel véd, mrs. Gould, og nu forlyder det altså, at de har vundet et slag. Og De vil sige, at hvis det er rigtigt, har jeg masser af tid at stikke af i.'

Mrs. Goulds svage, protesterende hvisken fik ham til at vente lidt, mens han så på hende med et mørkt, beslutsomt blik.

'Oh, det ville jeg gerne, mrs. Gould. Jeg ville stikke af, hvis det tjente det, som i øjeblikket er mit eneste ønske. Jeg er modig nok til at sige det og også til at gøre det. Men kvinder, selv vore kvinder, er idealister. Det er Antonia, der ikke vil stikke af. En ny slags forfængelighed.'

'Kalder De det forfængelighed!' sagde mrs. Gould forfærdet.

'Så sig stolthed eller hovmod, som pater Corbelàn vil kunne fortælle Dem er en dødssynd. Men jeg er ikke stolt. Jeg er ganske simpelt for forelsket til at stikke af. Samtidig vil jeg gerne leve. En død mand har ingen kærlighed. Det er derfor nødvendigt, at Sulaco ikke anerkender den sejrende Montero.'

'Og De mener, at min mand vil give Dem sin støtte?'

'Jeg tror, at han kan inddrages i sagen, ligesom alle idealister, når han ser en følelsesmæssig basis for sin handlemåde. Men jeg vil ikke tale med ham. Blotte fakta vil ikke appellere til hans følelser. Det er langt bedre, hvis han overbeviser sig selv på sin egen måde. Og jeg vil ærlig talt i dette øjeblik måske ikke kunne vise tilstrækkelig respekt for hans eller måske selv for Deres motiver, mrs. Gould.'

Det var tydeligt, at mrs. Gould var besluttet på ikke at blive fornærmet. Hun smilede ubestemt, mens hun syntes at overveje sagen. Så vidt hun kunne skønne af den unge piges halve bekendelser, forstod Antonia denne unge mand. Der var tydeligt nok en forjættelse om sikkerhed i hans plan eller rettere sagt i hans idé. Dertil kom, at ideen ingen skade kunne gøre, hvad enten den var rigtig eller forkert. Og det var jo også fuldt ud muligt, at rygtet var falsk.

'De har altså en slags plan?' sagde hun.

'Ja, og den er ganske simpel. Barrios er afrejst, og lad ham derfor fortsætte; han vil fastholde Cayta, der er døren til søruten til Sulaco. Man kan ikke sende en tilstrækkelig stor styrke over bjergene. Nej, end ikke til at tage en kamp op med held mod Hernandez-banden. I mellemtiden vil vi organisere vor modstand her. Og i så henseende vil netop denne Hernandez være nyttig. Han har besejret tropper som bandit; han vil utvivlsomt præstere det samme, hvis man gør ham til oberst eller endda til general. De kender landet tilstrækkeligt til ikke at blive chokeret over det, jeg siger, mrs. Gould. Jeg har hørt Dem hævde, at denne stakkels bandit var det mest typiske eksempel på, at grusomhed, uret, dumhed og undertrykkelse kan ødelægge menneskenes sjæle foruden at ruinere folk økonomisk i dette land. Der ville være en slags poetisk retfærdighed i, at denne mand står frem for at tilintetgøre de laster, der i sin tid drev en hæderlig ranchero ud i et liv i forbrydelse. Ligger der ikke en smuk tanke om retfærdig gengældelse heri?'

Decoud var utvunget slået over i engelsk, som han talte præcist, meget korrekt, men med for mange hvislelyde.

'Tænk også på Deres hospitaler, på Deres skoler, på Deres svagelige mødre og gamle mænd, på hele den befolkning, som De og Deres mand har hentet til klippeslugten ved San Tomé. Er De ikke over for Deres samvittighed ansvarlig for alle disse mennesker? Er det ikke umagen værd at gøre endnu et forsøg, der slet ikke er så fortvivlet, som det ser ud til, hellere end at –'

Decoud sluttede sin tankerække med en armbevægelse, der symboliserede tilintetgørelse; og mrs. Gould vendte hovedet bort med et udtryk af rædsel.

'Hvorfor siger De ikke alt dette til min mand?' spurgte hun uden at se på Decoud, der stod og iagttog virkningen af sine ord.

'Åh, Don Carlos er jo så engelsk,' begyndte han, men mrs. Gould afbrød ham:

'Lad nu det være, Don Martin. Han er lige så meget costaguaner – Nej! Han er mere costaguaner end De.'

'De er sentimental mere end noget andet,' sagde Decoud næsten kurrende, med et tonefald, der udtrykte mild og beroligende ærbødighed. 'De er sentimental, sådan som det er Deres folks forbløffende sædvane. Jeg har iagttaget kongen af Sulaco, siden jeg kom her i et tåbeligt ærinde, måske drevet hertil af en forræderisk skæbne, der lurer bag de uforklarlige omskiftelser i et menneskes liv. Men jeg er uvæsentlig, jeg er ikke sentimental, jeg kan ikke iklæde mine personlige ønsker en skinnende kjortel af silke og ædle stene. For mig er livet ikke en moralsk fabel, der er hentet i et kønt eventyrs tradition. Nej, mrs. Gould, jeg er praktisk. Jeg er ikke bange for mine motiver. Men tilgiv mig – jeg har taget for stærkt på vej. Det, jeg gerne ville sige, er, at jeg har været en vågen iagttager. Jeg vil ikke fortælle Dem, hvad jeg har opdaget –'

'Det er også unødvendigt,' hviskede mrs. Gould og drejede igen hovedet bort.

'Ja, det er det. Undtagen den ene lille kendsgerning, at Deres mand ikke kan lide mig. Det er en lille ting, der under de givne omstændigheder synes at få en aldeles komisk betydning. Komisk og umådelig; for det siger sig selv, at min plan koster penge,' sagde han og tilføjede så med sigende mine: 'Og vi har at gøre med to sentimentale personer.'

'Jeg véd ikke, om jeg forstår Dem, Don Martin,' sagde mrs. Gould koldt, med samme sagte stemme som før. 'Men hvem er den anden, hvis vi forudsætter, at jeg er den første?'

'Naturligvis den store Holroyd i San Francisco,' hviskede Decoud nonchalant. 'Jeg tror, at De forstår mig udmærket. Kvinder er idealister, men de ser også klart.'

Hvad grunden til denne udtalelse end var, en udtalelse, der på samme tid var nedsættende og smigrende, syntes mrs. Gould ikke at ænse den. Navnet Holroyd havde givet hendes ængstelse nyt tonefald.

'Sølv-eskorten kommer til havnen i morgen – frugten af hele seks måneders arbejde, Don Martin!' udbrød hun forfærdet.

'Lad den blot komme ned,' sagde Decoud sagte, alvorligt, næsten i hendes øre.

'Men hvis rygtet skulle komme ud, og navnlig hvis det skulle vise sig at være sandt, kunne der måske udbryde uroligheder i byen,' indvendte mrs. Gould.

Decoud indrømmede, at det var muligt. Han kendte udmærket befolkningen i Sulaco: dens laveste lag var sure, tyvagtige, hævngerrige og blodtørstige, hvilke gode egenskaber deres brødre på den store slette end kunne have haft. Men så var der denne anden sentimentale person, der knyttede en ejendommelig idealistisk betydning til konkrete fakta. Denne strøm af sølv måtte blive ved med at flyde nordpå for at vende tilbage i form af finansielt rygstød fra det store finanshus, som Holroyd stod i spidsen for. Oppe på bjerget i minens panserboks var sølvbarrerne mindre værd til dette formål end samme kvantum bly, som man i det mindste kan støbe kugler af. Det gjaldt derfor om, at sølvet kom til havnen for at blive sendt videre.

Den næste nordgående damper ville tage det med til selve San Tome minens frelse, denne mine, der havde produceret så meget ædelt metal. Og desuden var rygtet sandsynligvis falsk, bemærkede han med megen overbevisning i sine hastige ord.

'Dertil kommer, señora,' sluttede Decoud, 'at vi måske vil holde det hemmeligt i mange dage. Jeg har talt med telegrafisten midt på Plaza Mayor; jeg er derfor vis på, at ingen kan have hørt, hvad vi sagde. Der var end ikke en fugl i luften i nærheden af os. Og lad mig også fortælle Dem noget andet. Jeg har sluttet venskab med den mand, der hedder Nostromo, capataz’en. Vi har haft en samtale så sent som nu i aften, mens jeg gik ved siden af hans hest. Han red ud af byen for lidt siden. Han lovede mig, at hvis det skulle komme til uroligheder af en eller anden grund – selv af den mest politiske af alle grunde, forstår De – vil hans cargadores, der er en vigtig del af befolkningen, hvilket De må indrømme, være at finde på europæernes side.'

'Har han lovet Dem det?' spurgte mrs. Gould interesseret. 'Hvad fik ham til at love Dem det?'

'Dét véd jeg på ære ikke,' erklærede Decoud let overrasket. 'Han lovede mig det i hvert fald, men når De nu spørger mig hvorfor, kan jeg bestemt ikke sige Dem hans grunde. Han talte med sin sædvanlige nonchalance, som jeg, hvis han havde været hvad som helst andet end en almindelig matros, ville have kaldt opstyltethed eller affektation.'

Decoud afbrød sig selv og så nysgerrigt på mrs. Gould. 'Alt i alt,' fortsatte han, 'ville jeg mene, at han venter sig en eller anden fordel af denne holdning. De må ikke glemme, at han ikke udøver sin forbavsende magt over de lavere klasser uden en vis personlig risiko og uden ødselhed med sine penge. På en eller anden måde må man betale for noget så solidt som individuel prestige. Efter at vi var blevet venner, hvilket skete på et bal i en Posada, der ejes af en mexicaner lige uden for bymuren, fortalte han mig, at han var kommet hertil for at søge lykken. Han betragter antagelig sin prestige som en slags investering.'

'Han værdsætter den måske for dens egen skyld,' sagde mrs. Gould i en tone, som om hun afviste en ufortjent sigtelse. 'Viola, garibaldinoen, som han har boet hos i nogle år, kalder ham den Ubestikkelige.'

'Åh! han hører jo til gruppen af Deres protegeer derude i retning af havnen, mrs. Gould. Muy bien. Og kaptajn Mitchell kalder ham vidunderlig. Jeg har hørt et utal af historier om hans kræfter, hans dristighed og hans troskab. En utrolig bunke fine ting. Hm, ubestikkelig! Det er visselig en hæderstitel for el capataz de cargadores i Sulaco. Ubestikkelig! Smukt, men ubestemt. Jeg går ud fra, at han også er fornuftig. Og jeg talte med ham ud fra denne nøgterne og praktiske forudsætning.'

'Jeg foretrækker at tro, at han er uegennyttig og derfor pålidelig,' sagde mrs. Gould så køligt, som det overhovedet var foreneligt med hendes natur at være.

'Hvis det er tilfældet, vil sølvet være endnu bedre forvaret. Lad det komme ned, señora. Lad det komme ned, så at det kan blive sendt nordpå og vende tilbage til os i form af kredit.'

Mrs. Gould så langs korridoren hen mod døren til sin mands værelse. Decoud, der så på hende, som om hun holdt hans skæbne i sine hænder, opdagede et næsten umærkeligt samtykkende nik. Han bukkede med et smil, stak hånden i sin jakkes brystlomme og tog en vifte bestående af lette fjer på malede blade af sandeltræ frem. 'Jeg havde den i lommen,' mumlede han triumferende, 'for at have et plausibelt påskud.' Han bukkede igen. 'God nat, señora.'

Mrs. Gould fortsatte hen ad gangen, bort fra sin mands værelse. San Tomé minens skæbne lå tungt på hendes hjerte. Nu var det lang tid siden, hun var begyndt at frygte den. Det havde været en idé. Med bange anelser havde hun set den blive til en fetich, og nu var denne vokset til en uhyrlig og knugende byrde. Det var, som inspirationen fra deres første år havde forladt hendes hjerte og forvandlet sig til en mur af sølv, der var rejst ved onde ånders tavse virke mellem hende og hendes mand. Han syntes at leve alene inden for en fæstningsvold af kostbart metal og lade hende blive udenfor med hendes skole, hospital, de syge mødre og de svage gamlinge, alt sammen betydningsløse spor af den oprindelige inspiration. 'De stakkels mennesker!' mumlede hun ved sig selv.

Nedenfor hørte hun Martin Decouds stemme i patioen. Han sagde med høj røst:

'Jeg har fundet Doña Antonias vifte, Basilio. Se, her er den!'

7. kapitel

Det var en del af det, Decoud kunne have kaldt sin sunde materialisme, at han ikke troede på muligheden af venskab mellem mand og kvinde.

Han hævdede, at den eneste undtagelse, han anerkendte, bekræftede denne absolutte regel: Venskab var muligt mellem broder og søster, idet han ved venskab forstod den frejdige uforbeholdenhed, man kunne vise over for et andet menneske med hensyn til tanker og følelser – hele den uselviske og nødvendige oprigtighed i éns sjæleliv, som søgte at reagere på et andet væsens dybe sympatier.

Hans yndlingssøster, den kønne, lidt egenrådige og resolutte engel, der regerede med forældrene i lejligheden på første sal i en meget fornem parisisk ejendom, var den, som Martin Decoud betroede sine tanker, handlinger, formål, tvivl og endog fiaskoer til …

'Forbered vor lille kreds i Paris på fødslen af endnu en sydamerikansk republik. Hvad rolle spiller én mere eller mindre? De kommer ofte til verden som onde blomster på en mistbænk af rådne forfatningsinstitutioner, men denne nye republiks sæd har spiret i din broders hjerne, og dette vil være nok til din kærlige anerkendelse. Jeg skriver dette til dig ved lyset af et enligt lys i en slags kro nær ved havnen; kroen ejes af en italiener ved navn Viola, en protegé af mrs. Gould. Der er fuldstændig stille i hele bygningen, som højst sandsynligt er opført af en conquistador-bonde af perlefiskerlauget for tre hundrede år siden. Det samme gælder sletten mellem byen og havnen; den er stille, men ikke så mørk som huset, fordi de italienske arbejdere, der bevogter banelinien, har tændt små bål langs hele sporet. Der var ikke så stille heromkring i går. Vi havde frygtelige optøjer – en pludselig opstand af bærmen – og de blev ikke slået ned før sent i dag. Det var utvivlsomt hobens hensigt at plyndre, og denne plan strandede, som du allerede må have erfaret ved det telegram, der blev sendt via San Francisco og New York i aftes, da linierne endnu var åbne. Du har allerede læst, at den energiske aktion fra de ved jernbanen ansatte europæeres side frelste byen fra ødelæggelse, og dette kan du roligt tro på. Jeg skrev selv telegrammet. Vi har ikke nogen mand fra Reuter’s Bureau her. Jeg har også skudt på mængden fra klubbens vinduer, sammen med en del andre unge mænd af det gode selskab. Det var vor opgave at holde Calle de la Constitucion åben, for at det skulle være muligt for et antal damer og børn at nå i sikkerhed på et par fragtdampere, der nu ligger i havnen. Dette var i går. Du vil af telegrammet også have erfaret, at den savnede præsident Ribiera, der var forsvundet efter slaget ved Sta. Marta, er dukket op her i Sulaco ved en af de sælsomme tilfældigheder, der er næsten utrolige, idet han kom ridende på et halt muldyr lige ind i gadekampen. Han skal være flygtet sammen med en muldyrdriver ved navn Bonifacio, tværs over bjergene fra Monteros trusler og lige i armene på en ophidset menneskemængde.

Den tidligere omtalte capataz de cargadores – den italienske sømand, jeg har skrevet om – har frelst ham fra en forsmædelig død. Denne mand synes at have et særligt talent for at være på stedet, hvor der er noget dramatisk at gøre.

Han var sammen med mig klokken fire om morgenen på Porvenir’ s redaktion, hvor han havde indfundet sig så tidligt for at orientere mig om de forestående uroligheder og samtidig forsikre mig, at han ville holde sine cargadores på ordensmagtens side. Da det blev helt lyst, stod vi sammen og så på menneskemængden, der var til fods og til hest på Plaza’en og kastede sten mod Intendencia’ens vinduer. Nostromo (sådan kalder folk ham her) udpegede dem af hans folk, der havde blandet sig med mængden.

Solen begynder først at skinne sent på Sulaco, for den skal først stige op over bjergene. I dette klare morgenlys, der var stærkere end tusmørke, fik Nostromo på den anden side af den store Plaza, for enden af gaden hinsides katedralen, øje på en bereden mand, der åbenbart var i kamp med en hylende flok bærme. Han sagde med det samme til mig: ’Det er en fremmed. Hvad er det, de laver med ham?’ Derpå tog han den sølvfløjte frem, han plejer at bruge på kajen (denne mand synes at foragte brugen af noget metal, der er mindre kostbart end sølv), og stødte i den to gange, hvilket åbenbart var et aftalt signal til hans cargadores. Derpå styrtede han ud på pladsen, og de samledes om ham. Jeg løb efter ham, men kom for sent til at følge med dem og hjælpe til med at redde den fremmede, hvis muldyr var styrtet. Jeg blev straks forfulgt som en forhadt aristokrat og var lykkelig over at slippe ind i klubben, hvor Don Jaime Berges (du husker nok, at han besøgte os i Paris for cirka tre år siden) stak mig en jagtbøsse i hånden. De andre skød allerede fra vinduerne. Der lå små bunker af patroner rundt om på de udslåede spilleborde. Jeg husker et par væltede stole, og også nogle flasker, som trillede på gulvet mellem de kort, der pludselig blev spredt til alle sider, da vore caballeros rejste sig fra deres spil for at åbne ild på hoben. De fleste af de unge mænd havde tilbragt natten i klubben og afventet urolighedernes begyndelse. I to af kandelabrene på konsollerne brændte lysene ned i deres stager. En stor jernbolt, der sandsynligvis var stjålet fra jernbaneværkstederne, kom susende fra gaden i det øjeblik, jeg trådte ind, og knuste et af de store spejle i væggen. Jeg bemærkede også, at en af tjenerne i klubben lå bundet på hænder og fødder med gardinsnore og var smidt hen i et hjørne. Jeg husker utydeligt, at Don Jaime forsikrede mig, at man havde opdaget, at manden havde hældt gift i retterne ved aftensmåltidet, men mindes derimod klart, at manden hylede om nåde i ét væk, og at alle ignorerede ham i den grad, at ingen så meget som gad kneble ham. Den støj, han frembragte, var så ubehagelig, at jeg så småt tænkte på selv at gøre det, men der var ingen tid at spilde på den slags småting. Jeg indtog min plads ved et af vinduerne og begyndte at skyde.

Først sent på eftermiddagen fik jeg at vide, hvem det var, Nostromo med sine cargadores og nogle italienske arbejdere havde haft held til at redde fra de berusede slyngler. Denne mand har et ejendommeligt talent, når der skal udføres noget, der appellerer til fantasien. Dette sagde jeg til ham bagefter, da vi mødtes og der var tilvejebragt en vis orden i byen, og det svar, han gav mig, var overraskende. Han sagde nemlig ret gnavent: Hvad får jeg for det, señor?’ Det gik da op for mig, at denne mands forfængelighed måske var blevet tilfredsstillet af de jævne menneskers store beundring og hans foresattes tillid!'

Decoud standsede for at tænde en cigaret, og mens han endnu sad bøjet over brevet, pustede han en røgsky ud, der ligesom sprang op fra papiret. Derpå tog han blyanten igen.

'Dette var i går aftes på Plaza’en, mens han sad på trappen til katedralen med hænderne mellem knæene og holdt sin berømte sølvgrå hoppe i tøjlen. Han havde ført sin flok af cargadores på strålende måde hele dagen. Han så træt ud. Jeg véd ikke, hvordan jeg så ud. Formodentlig meget snavset. Men jeg så vist også tilfreds ud. Fra det øjeblik, den flygtede præsident var blevet bragt om bord på SS Minerva, havde bladet vendt sig til ugunst for hoben. Denne var blevet drevet bort fra havnen og bort fra byens pænere gader, ind i sin egen labyrint af ruiner og usle skure. Du må forstå, at denne rejsning, hvis hovedformål utvivlsomt var at få fat på San Tomé sølvet, der var opmagasineret i den nederste etage på Toldboden (foruden en almindelig udplyndring af de rige), havde fået en politisk farve ved den omstændighed, at to af provinsforsamlingens deputerede, Señores Gamacho og Fuentes, begge fra Bolson, havde sat sig i spidsen for den – ganske vist sent om eftermiddagen, da hoben, der var skuffet i sine forhåbninger om plyndringsgods, tog kampen op i de smalle gader under råbet ’ Viva la Libertad! Ned med feudalismen!’ (Jeg gad vidst, hvad de tror, at feudalismen er). ’Ned med de fremmede udsugere!’ Jeg formoder, at Señores Gamacho og Fuentes vidste, hvad de gjorde. De er ellers et par forsigtige herrer. I forsamlingen kaldte de sig moderate og opponerede med humane betænkeligheder mod alle energiske foranstaltninger. Ved de første rygter om Monteros sejr begyndte de at opgive deres betænkeligheder og trodsede stakkels Don Juste Lopez på formandssædet med en frækhed, som den stakkels mand kun kunne reagere imod ved at stryge sig fortumlet over skægget og ringe med formandsklokken. Da Ribiera-regeringens fald derefter blev utvetydigt bekræftet, udviklede de sig til overbeviste liberale, optrådte sammen som et par siamesiske tvillinger og tog til sidst ledelsen af revolten i de monteristiske princippers navn.

Deres sidste handling klokken otte i aftes var at organisere sig i en monterist-komité, der, så vidt jeg véd, holder møder i en Posado, som ejes af en forhenværende mexicansk tyrefægter; han er også politiker, men jeg har glemt hans navn. Herfra har de udsendt en meddelelse til os, ’Amarilla-klubbens barbarer og udsugere’ (vi har vor egen komité) og opfordret os til at nå til en midlertidig forståelse med dem om en våbenstilstand, som de har den frækhed at sige skulle sørge for, at frihedens ædle sag ’ikke plettes af konservativ egoismes forbryderiske udskejelser!’ Da jeg satte mig på katedralens trappe sammen med Nostromo, var klubben travlt optaget af at forfatte et passende svar i mødelokalet, hvor det flød med patronhylstre, glasskår, blod, lysestager og alt muligt andet ragelse på gulvet. Men alt dette er i virkeligheden nonsens. Ingen i byen har nogen virkelig magt undtagen jernbaneingeniørerne, hvis folk har besat de halvt nedrevne huse, som selskabet har købt til indretning af bystationen på den ene side af Plaza’en, og Nostromo, hvis cargadores sov i buegangen under Anzanis butikker. Et bål af ødelagte møbler fra Intendenda’ens saloner, hovedsagelig forgyldte, brændte på Plaza’en med en høj flamme, der svajede hen til statuen af Carlos IV. På trappen til piedestalen lå liget af en mand med armene bredt ud og sombreroen over ansigtet – måske en opmærksomhed fra en vens side. Lyset fra flammen rørte ved løvet på Alameda’ens første træer og spillede på indgangen til en sidegade i nærheden, der var spærret af et kaos af oksevogne og døde trækokser. På et af kadaverne sad en tæt tilhyllet vagabond og røg en cigaret. Der var jo våbenstilstand, forstår du. Det eneste andet levende væsen på hele Plaza’en foruden os var en cargador, der gik frem og tilbage med en lang, dragen kniv i hånden, ligesom en skildvagt, foran buegangen, hvor hans kammerater sov. Og det eneste andet lys i den mørke by var klubbens oplyste vinduer på hjørnet af hovedgaden'.

Efter at være nået hertil i sit brev, rejste Don Martin Decoud, den parisiske boulevards eksotiske dandy, sig og gik tværs over det sandstrøede gulv i cafeen i den ende af Hotel 'Det forenede Italien', der ejedes af Garibaldis gamle kampfælle, Giorgio Viola. Det kolorerede litografi af den Trofaste Helt syntes i skæret fra det enlige stearinlys at skue fjernt ned på manden, der ikke havde tro på noget undtagen sandheden i sine egne følelser. Da Decoud så ud ad vinduet, mødtes han af et så uigennemtrængeligt mørke, at han hverken kunne se bjergene eller byen, ja, end ikke bygningerne ved havnen; ikke en lyd var at høre, som om den gigantiske dunkelhed, der fra bugtens vande bredte sig ind over landet, havde gjort dette både blindt og stumt. Et øjeblik efter mærkede Decoud en let skælven i gulvet og hørte samtidig en fjern skramlen af jern. Et stærkt hvidt lys dukkede op dybt i mørket og voksede, ledsaget af en tiltagende buldren. De jernbanevogne, der normalt holdt på sidesporene i Rincon, var man i færd med at køre tilbage til rangérterrænet, hvor de var lettere at beskytte. Som en mystisk uro i mørket bag lokomotivets lygte passerede toget forbi med hul gungren ved enden af huset, der syntes at skælve over det hele til svar. Intet var tydeligt at se undtagen en neger bagest på den sidste fladvogn. Han var i hvide bukser og havde nøgen overkrop, og han svingede uafbrudt en blussende fakkel med en cirkelbevægelse af den nøgne arm. Decoud rørte sig ikke.

Bag ham, over ryggen på den stol, han havde rejst sig fra, hang hans elegante parisiske overfrakke, som havde perlegråt silkefoer. Da han ville til at gå tilbage til bordet, faldt lysets skær på hans ansigt, der var snavset og forrevet. De røde læber var sværtet af hede og krudtrøg. Snavs og rust tog al glans af det korte skæg. Hans flip og manchetter var krøllede; det blå silkeslips hang som en klud ned over hans bryst; en fedtet, sort strime gik tværs over hans hvide pande. I fyrre timer havde han ikke været af tøjet eller brugt vand undtagen for at tage sig en hastig slurk. En frygtelig rastløshed havde grebet ham, havde præget ham med alle en vild kamps mærker og givet hans øjne et tørt, søvnløst, stirrende udtryk. Med hæs stemme mumlede han ved sig selv: 'Mon der er noget brød her?' og så sig ubestemt omkring. Så satte han sig tungt på stolen og tog blyanten igen. Han blev klar over, at han intet havde fået at spise i mange timer.

Det gik op for ham, at ingen ville kunne forstå ham så godt som hans søster. Når det drejer sig om selve muligheden for at opretholde livet, lurer der i sådanne øjeblikke i selv det mest skeptiske hjerte en trang til at efterlade et sandfærdigt indtryk af følelserne, som et lys, ved hvilket det skete kan ses, når det personlige er borte, forsvundet derhen, hvor ingen granskningens lygte nogen sinde kan nå den sandhed, som enhver død tager med ud af verden. I stedet for at lede efter noget at spise eller at forsøge på at sove en times tid sad Decoud derfor og fyldte siderne i en stor notebog med et brev til sin søster.

I denne meddelelses fortrolighed kunne han ikke holde sin træthed, sin udmattelse og sine stærke fysiske fornemmelser udenfor. Han begyndte igen, som om han sad og talte med hende. Han havde næsten en illusion om hendes nærværelse, da han skrev sætningen: 'Jeg er sulten.'

'Jeg har fornemmelsen af en stor ensomhed rundt om mig,' fortsatte han. 'Er det mon, fordi jeg er det eneste menneske med en klar forestilling i mit hoved her under det totale sammenbrud af enhver beslutsomhed, hensigt og forhåbning omkring mig? Men ensomheden er også meget virkelig. Alle ingeniørerne er borte herfra og har været det i to dage; de vogter National Central Railways ejendom, dette store costaguanske foretagende, der skal bringe penge i lommerne på englændere, franskmænd, amerikanere, tyskere og guderne må vide hvem andre. Stilheden omkring mig er ildevarslende. Over den midterste del af dette hus er der en slags førstesal med smalle åbninger, der kan minde om skydeskår, som vinduer; denne etage har sandsynligvis i gamle dage været brugt som forsvarsstilling mod de vilde, da vort fastlands konsekvente barbari ikke var iført politikernes sorte frakker, men løb hylende, halvnøgne omkring med buer og pile i hænderne. Jeg tror, at konen i huset ligger for døden deroppe, helt alene med sin gamle ægtemand. En smal trappe af den slags, en enkelt mand let vil kunne forsvare mod en menneskemasse, fører derop, og gennem den tykke mur har jeg netop hørt den gamle fyr gå ned til køkkenet efter et eller andet. Det var en lyd af den slags, en mus kan frembringe bag pudset på en mur. Alle deres tjenestefolk stak af i går og er ikke kommet tilbage endnu, hvis de da nogen sinde gør det. Ellers er her kun to børn, to piger. Faderen har sendt dem nedenunder, og de har sneget sig ind i cafeen, måske fordi jeg er her. De kryber sammen i et hjørne, i hinandens arme. Jeg lagde netop mærke til dem for nogle minutter siden, og jeg føler mig mere ensom end nogen sinde.'

Decoud vendte sig halvt om i stolen og spurgte: 'Findes der brød i huset?'

Linda rystede på sit mørkhårede hoved over søsterens blonde hår, der hvilede mod hendes bryst.

'Kan du mon ikke skaffe mig lidt brød?' insisterede Decoud. Barnet rørte sig ikke; han så hendes store øjne stirre meget mørkt fra krogen. 'I er da ikke bange for mig?' sagde han.

'Nej,' svarede Linda, 'vi er ikke bange for Dem. De kom her jo sammen med Gian’ Battista.'

'Du mener Nostromo?' sagde Decoud.

'Sådan kalder englænderne ham, men det er ikke et navn hverken for mennesker eller dyr,' sagde den unge pige og lod hånden glide forsigtigt hen over sin søsters hår.

'Men han giver folk lov til at kalde ham sådan,' indvendte Decoud.

'Ikke her i huset,' svarede pigen heftigt.

'Nå, så kalder jeg ham for capataz’en.'

Decoud opgav at diskutere, men efter at han havde skrevet en stund, vendte han sig atter om.

'Hvornår regner du med at se ham igen?' spurgte han.

'Efter at han havde bragt Dem hertil, red han til byen for at hente Señor doktor til mor. Han kommer snart tilbage.'

'Han risikerer at blive skudt undervejs,' mumlede Decoud højt ved sig selv, men Linda erklærede med sin let skingre stemme:

'Ingen ville vove at affyre et skud mod Gian’ Battista.'

'Tror du det?' spurgte Decoud. 'Tror du virkelig?'

'Jeg véd det,' svarede pigen med overbevisning. 'I hele byen er der ingen, der er modig nok til at angribe Gian’ Battista.'

'Der hører ikke meget mod til at trykke på en aftrækker bag en busk,' mumlede Decoud ved sig selv. 'Heldigvis er natten mørk – ellers ville der ikke være mange chancer for at redde sølvet fra minen.'

Han vendte sig igen mod bogen, bladede lidt tilbage i den og tog derpå atter fat på at skrive.

'Sådan var situationen i går, efter at Minerva med den flygtede præsident var sejlet ud af havnen og de urolige elementer var drevet tilbage til byens små sidegader. Jeg satte mig på katedralens trappe sammen med Nostromo efter at have afsendt mit telegram til underretning for en mere eller mindre interesseret verden. Selv om telegrafselskabets kontorer ligger i samme bygning som redaktionen af Porvenir, har man kunnet forhindre hoben i at ødelægge apparaterne på den anden side af gården, medens den har væltet mine maskiner ud af vinduet og spredt typerne over hele Plaza’en. Mens jeg sad og talte med. Nostromo, kom telegrafisten, Bernhardt, frem fra buegangen med et stykke papir i hånden. Den lille mand havde bundet en kæmpesabel om livet og var behængt med revolvere over det hele. Han er komisk, men samtidig den tapreste lille tysker, der nogen sinde har betjent en telegrafnøgle. Han havde modtaget telegrammet fra Cayto om, at skibene med Barrios’ armé netop var ved at sejle ind i havnen, og at ’der hersker den største begejstring’. Jeg gik hen for at drikke ved springvandet, og der blev skudt på mig fra Alameda’en, af nogen, der gemte sig bag et træ. Men jeg drak, og jeg var ligeglad; når Barrios var i Cayta, og de store Cordillerer ligger mellem os og Monteros sejrrige hær, følte jeg det, ganske uanset de herrer Gamacho og Fuentes, som om jeg holdt min nye stat i min hule hånd. Jeg var lige parat til at sove, men da jeg kom til Casa Gould, fandt jeg patioen fuld af sårede, der var anbragt på halm. Der brændte lys over det hele, og i den lukkede gård hang der en svag em af kloroform og blod i den varme natteluft. I den ene ende af gården var doktor Monygham ude fra minen i færd med at forbinde sårede; i den anden ende, nær ved trappen, lå pater Corbelàn på knæ og hørte en døende cargadors skriftemål. Mrs. Gould gik rundt i al denne elendighed med en stor flaske i den ene hånd og en pose med vat i den anden. Hun så kort hen på mig og ikke så meget som blinkede. Hendes kammerpige fulgte efter hende, ligeledes med en flaske, og hulkede sagte.

En tid lang fandt jeg beskæftigelse ved at bære vand fra brønden til de sårede. Derefter gik jeg ovenpå og mødte på vejen nogle af de førende damer i Sulaco; de var blegere, end jeg nogen sinde før havde set dem, og de var i færd med at bære forbindinger ned. Ikke alle byens damer var flygte til skibene – ikke så få havde søgt tilflugt for dagen i Casa Gould. På afsatsen lå en ung pige med halvt udslaget hår på knæ ved muren under den niche, hvor der står en Madonna i blå kjortel og med en guldkrone på hovedet. Jeg tror, det var den ældste frøken Lopez. Jeg kunne ikke se hendes ansigt, men husker, at jeg så på hendes lille skos høje franske hæl. Hun rørte sig ikke og græd ikke; hun lå kun fuldstændig stille, helt i sort ved den hvide væg, et tavst symbol på lidenskabelig fromhed. Jeg er vis på, at hun ikke var mere bange end de andre meget blege damer, jeg mødte, da de kom gående med forbindsstofferne. En kvinde sad på det øverste trin og var i færd med hastigt at rive et stykke lærred i lange strimler – hun er ung, gift med en velhavende ældre mand her i byen. Hun vinkede til mig, da jeg bukkede – akkurat som om hun havde siddet i sin vogn på Alameda’en. Vort lands kvinder er værd at se under en revolution. Deres sminke og pudder falder af, sammen med den passive holdning over for omverdenen, som opdragelse, tradition og skik og brug påtvinger dem fra de første barneår. Jeg kom til at tænke på dit ansigt, der lige fra din spæde barndom har været præget af intelligens i stedet for den tålmodige og resignerede mine, der kommer til syne, når en eller anden politisk rystelse river kosmetikkens og konventionens slør bort.

I den store salon ovenpå sad en slags junta af standspersoner, resterne af den flygtede provinsforsamling. Don Juste Lopez havde fået halvdelen af sit skæg svedet af, da en forlader med kardæsker blev affyret mod ham på kort hold; til alt held var der ingen af dem, som ramte ham. Når han nu drejede hovedet fra den ene side til den anden, så det præcis ud, som om der var to mænd i hans diplomatfrakke: den ene værdig og med velplejet kindskæg, den anden usoigneret og skamferet.

Da jeg kom ind, opløftede de alle råbet: Decoud! Don Martin!’ Jeg spurgte dem: ’Hvad rådslår de herrer om?’ Ingen syntes at føre forsædet, omend Don José Avellanos sad for enden af bordet. Næsten som med én mund svarede de: ’Om bevarelsen af liv og gods’. ’Indtil de nye embedsmænd ankommer’, forklarede Don Juste mig, mens han vendte den værdige side af ansigtet mod mig. Det var, som om der blev hældt en strøm af vand på min glødende idé om en ny stat. Der var en hvislende lyd i mine ører, og værelset blev utydeligt, som om det pludselig fyldtes med damp.

Jeg gik i blinde frem til bordet, som om jeg var beruset. ’De rådslår om kapitulation’, sagde jeg. De sad alle sammen helt stille, med næsen helt nede i det stykke papir, der lå foran hver enkelt, guderne må vide hvorfor. Kun Don José skjulte ansigtet i hænderne og mumlede: ’Aldrig! Aldrig!’ Men mens jeg betragtede ham, forekom det mig, som om jeg kunne have blæst ham bort med et åndedrag – så skrøbelig, svag og opslidt så han ud. Hvad der end sker, vil han ikke overleve disse begivenheder. Skuffelsen er for stor for en mand på hans alder; og har han ikke set arkene til ’Halvtreds Års Vanstyre’, som vi var begyndt at trykke på Porvenir ’s presser, flyde over hele Plaza’en, drive i rendestenene, tændt som lunter til forladere, der var fyldt med typer, blæst bort for vinden, nedtrampet i mudderet? Jeg har set sider flyde på havnens vande. Det ville være urimeligt at vente, at han skulle overleve det. Det ville være grusomt.

Jeg sagde heftigt: ’Véd De, hvad kapitulation vil betyde for Dem, for Deres kvinder, Deres børn og Deres ejendom?’

Jeg talte lidenskabeligt i fem minutter, så at sige uden at trække vejret. Jeg understregede vore muligheder og talte om den grusomme Montero, hvem jeg beskrev som så frygteligt et uhyre, som han sikkert gerne ville være, hvis han var intelligent nok til at opfinde et virkeligt rædselsregimente. I andre fem minutter eller mere rettede jeg derefter en lidenskabelig appel til deres mod og mandighed, en lidenskab, som jeg lånte af min kærlighed til Antonia. Thi når en mand har talt vel, har det altid været ud fra en personlig følelse – det være sig, om han fordømte en fjende, forsvarede sig selv eller gik ind for det, der bør være mennesker kærere end livet selv. Min kære søster, jeg formelig tordnede til dem! Det var, som om min stemme ville få murene til at revne, og da jeg tav, så jeg dem alle sammen betragte mig med skræmte, tvivlrådige blikke. Det var den eneste virkning, mine ord havde gjort! Kun Don Josés hoved var sunket længere og længere ned på hans bryst. Jeg bøjede øret ned mod hans indtørrede læber og opfattede hans hvisken, der lød som: ’I Guds navn da, Martin, min søn!’ Jeg véd ikke præcis, om det var det, han sagde. Men jeg er vis på, at han nævnte Guds navn. Det står for mig, som om jeg hørte hans sidste åndedræt – da hans bortdragende sjæl drog sit sidste suk på hans læber.

Han lever ganske vist endnu. Jeg har set ham siden; men det var kun en oldings legeme, der lå på ryggen, tildækket til hagen, med åbne øjne, og så stille, at man ville have troet, at det ikke trak vejret mere. Sådan forlod jeg ham, mens Antonia knælede ved hans seng, lige før jeg kom til denne italieners Posada, hvor den allestedsnærværende død også venter. Men jeg véd, at Don José i virkeligheden er død derinde i Casa Gould, med denne hvisken, der tilskyndede mig til at forsøge, hvad hans sjæl sikkert må have afskyet – denne sjæl, der var hyllet i diplomatiske traktaters og højtidelige erklæringers ukrænkelighed. Jeg havde med meget høj røst udbrudt: ’Der er aldrig nogen Gud i et land, hvor menneskene ikke vil hjælpe sig selv’.

Imens var Don Juste begyndt på en værdig tale, hvis højtidelige virkning dog blev ødelagt af den komiske vanskæbne, der havde ramt hans skæg. Jeg ventede ikke for at høre den til ende. Han syntes at hævde, at Monteros (han kaldte ham ’Generalen’) hensigter sandsynligvis ikke var slette, selv om, fortsatte han, ’denne fremragende mand’ (blot en uge forinden plejede vi at kalde ham et gran’ bestia) måske tog fejl med hensyn til de rette midler.’ Som du nok kan forstå, blev jeg der ikke for at høre resten. Jeg kender hensigterne hos Monteros broder, Pedrito, guerillasoldaten, som jeg afslørede i Paris for nogle år siden, på en café, der frekventeredes af sydamerikanske studenter, og hvor han prøvede på at udgive sig for legationssekretær. Han kunne sidde og tale i timevis, mens hån krammede hatten i sine hårede labber, og det syntes at være hans ambition at blive en slags hertugen af Morny for en slags Napoléon, Allerede dengang havde han for skik at tale i de mest overdrevne vendinger om sin broder. Han mente sig åbenbart nogenlunde godt sikret imod at blive afsløret, da studenterne, der alle sammen tilhørte Blanco-familier, ikke færdedes i legationen, hvad du jo nok kan forstå. Det var kun Decoud, en mand uden tro og principper – som man sagde – der undertiden kom der for sjovs skyld, som til en forsamling af dresserede aber. Jeg kender hans hensigter. Jeg har set ham skifte tallerkener ved bordet. Hvem der end vil få lov til at leve videre i rædsel, vil jeg i hvert fald ikke undgå at blive henrettet.

Nej, jeg blev der ikke til det sidste for at høre Don Juste Lopez forsøge på i en højtidelig tale at overbevise sig selv om brødrene Monteros mildhed og retfærdighed, ærlighed og renhed. Jeg forlod salonen i hast for at finde Antonia. Jeg fandt hende på galleriet. Da jeg åbnede døren, rakte hun sine foldede hænder frem imod mig.

Hvad foretager de sig derinde?’ spurgte hun.

’De snakker,’ svarede jeg og mødte hendes blik.

’Javist, jo, men –’

’Tom tale,’ afbrød jeg hende. ’De skjuler deres frygt bag tåbelige forhåbninger. De er alle sammen store parlamentarikere – efter engelsk forbillede, som du nok véd.’ Jeg var så rasende, at jeg næsten ikke kunne få ordene frem, Hun gjorde en opgivende gestus.

Gennem døren, som jeg lod stå lidt på klem bag mig, hørte vi Don Justes beherskede, ensformige stemme gå fra sætning til sætning, som en slags frygtelig og højtidelig galskab: ’Når alt kommer til alt, har de demokratiske aspirationer måske deres berettigelse. Det menneskelige fremskridts veje er uransagelige, og når landets skæbne nu ligger i Monteros hænder, bør vi –’

Jeg smækkede døren i for disse ord; det var tilstrækkeligt; det var for meget. Aldrig har et smukt ansigt udtrykt så megen rædsel og fortvivlelse som Antonias. Jeg kunne ikke udholde det; jeg greb hendes håndled.

’Har de dræbt min far derinde?’ spurgte hun.

Hendes øjne flammede af harme, men mens jeg betragtede hende fascineret, forsvandt lyset i dem.

’Det er en kapitulation,’ sagde jeg. Og jeg husker, at jeg ruskede hende i håndleddene. ’Men det er mere end tom tale. Din far sagde, at jeg skulle gå videre i Guds navn.’

Min kære søster, i Antonia er der noget, som kan få mig til at tro på altings gennemførlighed. Et blik på hendes åsyn er nok til at sætte min hjerne i brand. Og dog elsker jeg hende, sådan som enhver anden mand ville elske – med hjertet, hjertet alene. Hun betyder mere for mig end Kirken betyder for pater Corbelàn (storvikaren forsvandt fra byen i aftes; måske har han sluttet sig til Hernandez’ bande). Hun betyder mere for mig, end minen, den uvurderlige mine, betyder for den sentimentale englænder. Jeg vil ikke tale om hans kone. Nu står San Tomé minen mellem disse to mennesker. Jeg gentog: ’Din far selv, Antonia, din far, forstår du? har sagt til mig, at jeg skulle fortsætte mit arbejde.’

Hun vendte ansigtet bort og svarede med forpint stemme:

’Sagde han det? Så frygter jeg visselig, at han aldrig vil tale igen’.

Hun gjorde hænderne fri af mit greb og begyndte at græde i sit lommetørklæde. Jeg ænsede ikke hendes sorg; jeg ville hellere se hende ulykkelig end slet ikke se hende, aldrig mere se hende; for hvad enten jeg flygtede eller blev her for at dø, ville der intet samliv blive for os, ingen fremtid. Da det forholdt sig sådan, havde jeg ingen medlidenhed at spilde på hendes forbigående sorgfulde stunder. Jeg sendte hende bort i tårer, for at hun skulle hente Doña Emilia og Don Carlos. Deres følelsesbetonede holdning var nødvendig for selve min plans liv, dette sentimentale hos mennesker, der aldrig vil gøre noget for deres lidenskabeligste trang, medmindre den kommer til dem klædt i en idés fagre klædebon.

Sent på natten dannede vi en lille junta på fire personer – de to kvinder, Don Carlos og mig – i mrs. Goulds blå og hvide boudoir.

Kongen af Sulaco betragter utvivlsomt sig selv som en meget ærlig mand. Det er han også, hvis man kunne se bag hans tavshed. Måske tror han, at allerede denne gør hans ærlighed komplet. Disse englændere lever på illusioner, der på en eller anden måde hjælper dem til at få et fast greb om det væsentlige. Når han taler, er det med et sjældent ’ja’ eller ’nej’, der virker lige så upersonligt som et orakels ord. Men mig kunne han ikke imponere ved sin fåmælte forbeholdenhed. Jeg vidste, hvilke tanker der var i hans sind; han tænkte på minen; og hans kone havde ikke andet i hovedet end hans uvurderlige person, som han har knyttet uløseligt til Gould-koncessionen og bundet til denne lille kvindes hals. Nå, ligemeget: Det drejede sig om at få ham til at fremstille sagen over for Holroyd (stål- og sølvkongen) på en sådan måde, at man sikrede sig dennes finansielle støtte. På dette tidspunkt sidste nat, for kun fireogtyve timer siden, mente vi, at sølvet fra minen var i god behold i Toldbodens hvælvinger, til den nordgående damper kom for at tage det med. Og så længe malmen blev ved med at komme ud af bjerget, ville denne aldeles sentimentale mand, Holroyd, ikke opgive tanken om at indføre ikke alene retfærdighed, flid og fred i de uoplyste kontinenter, men også sin yndlingsdrøm om en renere form for kristendom. Lidt senere kom den førende europæer i Sulaco, overingeniøren ved jernbanen, ridende fra havnen og blev optaget i vort råd. Imens var mændene i den store salon stadig i rådslagning; blot var en af dem ilet ud på gangen for at spørge tjeneren, om de ikke kunne få sendt noget mad ind. De første ord, overingeniøren sagde, da han trådte ind i boudoiret, var: ’Hvad er Deres hus, kære mrs. Gould? Et feltlazaret nedenunder og åbenbart en restaurant ovenpå. Jeg så dem komme slæbende med bakker fulde af gode sager ind i den store salon’.

’Og her, i dette boudoir,’ sagde jeg, ’ser De det indre kabinet for den kommende Vestlige Republik.’

Han var så bekymret, at han ikke smilede; han så ikke engang forbavset ud.

Han fortalte os, at han havde været optaget af de almindelige foranstaltninger til forsvaret af jernbanens ejendom på de store værksteder, da der blev sendt bud, om han ville komme til jernbanens telegrafstation. Ingeniøren ved sporets fjerneste ende, ved foden af bjergene, ville have forbindelse med ham fra sin ende af ledningen. Der var ingen på kontoret undtagen overingeniøren selv og telegrafisten, der aflæste de tikkende lyde, efterhånden som båndet rullede sig ud på gulvet. Indholdet af denne meddelelse, der blev tikket nervøst fra et skur langt inde i skovene, var, at præsident Ribiera blev forfulgt. Dette var visselig en nyhed for alle os i Sulaco. Ribiera selv havde, da vi havde reddet ham, bragt ham til live og beroliget ham, været tilbøjelig til at tro, at han ikke var blevet forfulgt.

Ribiera havde givet efter for sine venners indtrængende opfordringer og forladt sin slagne hærs hovedkvarter, alene, under føring af muldyrdriveren Bonifacio, der havde været villig til at tage både ansvaret og risikoen. Han var taget af sted den tredje dag ved daggry. De styrker, han havde haft tilbage, var smeltet bort i løbet af natten. Bonifacio og han red hurtigt på heste mod Cordillererne; derefter skaffede de sig muldyr, begav sig op gennem bjergene og passerede Ivie-passet lige før en voldsom snestorm drog hen over den stenfyldte højslette og begravede den lille stenhytte, i hvilken de havde tilbragt natten, under vældige driver. Derefter havde stakkels Ribiera været ude for mange eventyrlige hændelser; han var kommet bort fra sin fører, havde mistet sit muldyr og arbejdet sig til fods ned på sletten, og hvis han ikke havde overgivet sig til en rancheros nåde og barmhjertighed, ville han være omkommet langt fra Sulaco. Denne ranchero, der i øvrigt genkendte ham med det samme, gav ham et frisk muldyr, som den tunge og uøvede rytter red til døde. Det forholdt sig ganske rigtigt sådan, at han var blevet forfulgt af en styrke under kommando af ingen ringere end Pedro Montero, generalens broder. Den kolde blæst på højsletten overraskede til alt held forfølgerne på vej gennem passet. Nogle af soldaterne og alle hestene omkom i snestormen. Marodørerne døde, men hovedstyrken fortsatte. Den fandt den stakkels Bonifacio liggende halvdød ved foden af en sneskråning og dræbte ham øjeblikkelig med bajonetstik, sådan som skik er under borgerkrig. De ville også have fået ram på Ribiera, hvis de ikke uvist af hvilken grund var drejet af fra den gamle Camino Real og derefter var faret vild i skovene ved foden af de lavere bjergskråninger. Omsider var de ved en ren tilfældighed havnet ved jernbanefolkenes lejr. Ingeniøren i denne meddelte telegrafisk sin chef, at han havde Pedro Montero siddende ved siden af sig i skuret, hvor oprørslederen lyttede til morsetegnenes tikken. Manden havde udtalt, at han i demokratiets navn ville sætte sig i besiddelse af Sulaco. Han var meget overlegen. Hans folk slagtede nogle af jernbaneselskabets køer uden at bede om tilladelse og gav sig til at stege kødet på bål. Pedrito kom med mange skarpe hentydninger til sølvminen og spurgte, hvad der var blevet af det sølv, der var produceret i de sidste seks måneder. Han sagde bydende: ’Spørg Deres chef derinde i Sulacohan skulle nok vide besked; sig til ham, at Don Pedro Montero, indenrigsminister i den nye regering, kræver at få præcis underretning.’

Hans fødder var svøbt i blodplettede klude, hans ansigt var magert og hærget, skægget filtret, og han haltede under gangen, mens hans støttede sig til en kæp. Hans ledsagere befandt sig i en endnu værre forfatning, men de havde åbenbart ikke kastet våbnene fra sig og i hvert fald ikke al deres ammunition. Deres magre ansigter fyldte døråbningen og vinduerne i telegrafskuret. Da dette samtidig tjente som soverum for den ledende ingeniør, havde Montero kastet sig på de rene lagner og lå skælvende her, alt mens han dikterede krav, der skulle telegraferes til Sulaco. Han forlangte, at et tog straks skulle sendes af sted for at transportere hans folk til byen.

’Jeg svarede hertil fra min ende af ledningen,’ berettede overingeniøren, ’at jeg ikke turde risikere at sende det rullende materiel ind i det indre af landet, da der flere gange var blevet gjort forsøg på at afspore togene på forskellige steder af linien. Det gjorde jeg for Deres skyld, Gould,’ sagde overingeniøren. ’Svaret herpå lød, for at citere min underordnede: ’Det beskidte svin på min seng sagde: Hvis jeg nu lader dig skyde, hvad så? – Hvortil min ingeniør, der selv betjente apparatet, bemærkede, at det jo ikke ville få vognene til at køre derud. Hertil svarede den anden gabende: ’Det kan også være det samme, for der er heste nok på sletten’. Derefter lagde han sig til at sove på Harris’ seng.’

Dette er grunden til, at jeg er flygtning i nat, kære søster. Det sidste telegram fra stationen ude på linien går ud på, at Pedro Montero og hans folk tog af sted ved daggry efter at have frådset i oksesteg natten igennem. De tog alle hestene; de finder flere undervejs og vil være her på mindre end tredive timer, og følgelig er Sulaco ikke længere noget gunstigt opholdssted hverken for mig eller den store sølvbeholdning, som tilhører Gould-koncessionen.

Men dette er ikke det værste. Garnisonen i Esmeralda er gået over til det sejrende parti. Vi har hørt dette fra telegrafselskabets mand, der kom til Casa Gould tidligt om morgenen og fortalte det. Det var endda før det var blevet helt lyst i Sulaco. Hans kollega i Esmeralda havde kaldt ham og meddelt, at garnisonens soldater først havde skudt nogle af deres officerer og derefter havde sat sig i besiddelse af en af statens dampere, der lå i havnen. Det er et tungt slag for mig. Jeg havde troet, at jeg kunne stole på hver eneste mand i denne provins, men jeg tog fejl. Det drejer sig om en monteristisk revolution i Esmeralda, magen til den, man forsøgte i Sulaco, men i Esmeralda lykkedes den. Telegrafisten sendte til Bernhardt hele tiden, og de sidste ord i telegrammet var: ’De er i færd med at bryde ind og besætte telegrafstationen. Nu er I afskåret. Jeg kan ikke gøre mere.’

Ikke desto mindre må det være lykkedes ham at narre sine vogtere, der havde søgt at standse forbindelsen med omverdenen. Jeg véd ikke, hvordan han bar sig ad, men nogle timer senere kaldte han Sulaco igen og telegraferede følgende: ’Oprørshæren har sat sig i besiddelse af damperen i havnen og er i færd med at laste den med tropper for at sejle til Sulaco. Pas derfor godt på. De er parat til at afsejle om nogle timer og vil kunne være fremme inden daggry.’

Det var alt, hvad han kunne nå at meddele. Denne gang fordrev de ham definitivt fra apparatet, for Bernhardt har kaldt Esmeralda lige siden uden at få svar.'

Efter at have skrevet disse ord i den bog, Decoud var i færd med at fylde med brevet til sin søster, løftede han hovedet for at lytte. Men der var intet at høre, hverken i lokalet eller i huset, undtagen vandets dryppen fra filtret i den store lerkrukke under træstativet. Også uden for huset herskede der fuldstændig stilhed. Decoud bøjede sig atter over bogen.

'Du forstår vel, at jeg ikke stikker af,' skrev han nu. 'Jeg drager ganske simpelt bort med den store sølvskat, der må reddes for enhver pris. Pedro Montero ude fra sletten og den oprørske garnison fra Esmeralda har begge kurs imod den. Det er kun et tilfælde, at den ligger parat til dem. Det virkelige mål er selve San Tomé minen, hvilket du nok kan tænke dig; ellers ville Vestprovinsen utvivlsomt have fået lov til at ligge i fred i flere uger og var først senere blevet besat uden sværdslag af den sejrende hær. Don Carlos Gould vil få nok at gøre med at redde sin mine med dennes organisation og personel, dette ’Imperium in Imperio,’denne rigdomsfrembringende virksomhed, som han på grund af sin sentimentalitet forbinder med en ejendommelig forestilling om retfærdighed. Han holder fast ved denne forestilling, ligesom visse mænd holder fast ved forestillingen om kærlighed eller hævn. Hvis jeg ikke tager meget fejl af manden, må hans virksomhed forblive ukrænkelig eller gå til grunde alene i kraft af en viljesakt fra hans side. En lidenskab har sneget sig ind i hans kolde og idealistiske liv, en lidenskab, som jeg kun kan fatte rent forstandsmæssigt, en lidenskab, der ikke ligner dem, vi kender, vi, som er af et andet blod. Men den er lige så farlig som nogen af vore.

Dette har også hans, kone forstået. Derfor er hun min værdifulde forbundsfælle. Hun retter sig efter alle mine forslag med sikkert instinkt for, at de i sidste instans vil være til gavn for Gould-koncessionens sikkerhed. Og han bøjer sig for hende, måske fordi han stoler på hende, men efter min mening snarere, som om han ønsker at gøre en eller anden dunkel uret god igen, denne sentimentalt betingede utroskab, der bringer hendes lykke, hendes liv som offer til en altbeherskende tanke. Den lille kvinde har opdaget, at han lever mere for minen end for hende. Men nok om dem. Hver må vælge sin skæbne, den være formet af lidenskab eller sentimentalitet. Det vigtigste er, at hun er gået ind for mit forslag om at få sølvet ud af byen, ud af landet, med det samme, for enhver pris, uanset risikoen. Det er Don Carlos’ opgave at bevare minens gode ry uplettet; det er mrs. Goulds opgave at frelse ham fra følgerne af denne kolde og altbeherskende lidenskab, som hun frygter mere, end hvis den havde været en blind betagelse af en anden kvinde. Nostromos opgave er at redde sølvet. Planen går ud på at laste det i den største af selskabets lægtere og sende det tværs over bugten til en lille havn uden for Costaguanas territorium, lige på den anden side af Azuera, hvor det første nordgående skib da vil få ordre til at tage det med. Farvandet her omkring er roligt. Vi vil liste bort i mørket over bugten, før oprørerne fra Esmeralda ankommer; og når dagen gryer over havet, vil vi være ude af sigte, usynlige, skjult af Azuera, der fra Sulacos kyst ligner en svag blå sky i horisonten.

Den ubestikkelige capataz de cargadores er den rette mand til dette stykke arbejde, og jeg, manden med en lidenskab, men uden en opgave, vil tage med ham for at vende tilbage – for at spille min rolle i farcen til det sidste og, hvis jeg sejrer, da at modtage min belønning, som ingen undtagen Antonia kan give mig.

Jeg får hende ikke at se igen, før jeg drager bort. Som jeg fortalte, forlod jeg hende ved Don Josés leje. Gaden var mørk, husene tilskoddede, og jeg vandrede ud af byen i natten. Ingen gadelygte havde været tændt i to dage, og den store port var kun en masse af mørke med et tårns utydelige omrids, hvorfra jeg hørte en sagte, uhyggelig stønnen, som syntes at svare en mands dæmpede mumlen.

Jeg genkendte noget uforstyrreligt og nonchalant i denne stemme, noget der er karakteristisk for denne genuesiske sømand, der ligesom jeg er kommet hertil ved en tilfældighed og blev inddraget i begivenheder, for hvilke både hans og min skeptiske personlighed kun har passiv foragt til overs. Det eneste, der interesserer ham, er, så vidt jeg kan se, at man taler godt om ham. Dette er en ærgerrighed, der passer for ædle sjæle, men den er også fordelagtig for yderst intelligente slyngler. Ja. Hans egne ord ’At være godt omtalt. Si, señor.’ Han synes ikke at gøre nogen forskel på tale og tanke. Er det mon ren naivitet eller et praktisk synspunkt? Udprægede individualister har altid interesseret mig, fordi de stemmer overens med den almindelige regel, der udtrykker menneskehedens moralske tilstand. Han indhentede mig på vejen til havnen, efter at jeg havde passeret dem under den mørke hvælving uden at standse. Han havde talt med en kvinde, som var i nød. Af diskretion tav jeg, mens han gik ved siden af mig. Efter en stunds forløb begyndte han selv at tale. Det, han fortalte, var ikke, hvad jeg havde ventet. Det drejede sig kun om en gammel kone, en gammel kniplerske, som ledte efter sin søn, en af de kommunale gadefejere. Nogle bekendte var dagen før kommet til ægteparrets lille hytte før daggry og havde kaldt ham ud. Han var fulgt med, og hun havde ikke set ham siden; hun havde derfor ladet den mad, hun var i færd med at tilberede på komfuret, stå halvt færdig og havde sneget sig helt ned til havnen, hvor hun hørte, at nogle af byens mozos var blevet dræbt den morgen, da urolighederne begyndte. En af de cargadores, der bevogtede Toldboden, havde taget en lygte og hjulpet hende med at se på de få døde, der var blevet liggende derude. Nu var hun på vej tilbage, efter at hendes søgen intet resultat havde givet. Hun havde sat sig på stenbænken i porthvælvingen og jamrede, fordi hun var meget træt. Capataz’en havde spurgt hende ud, og efter at han havde hørt hendes usammenhængende og grådkvalte historie, havde han rådet hende til at gå hen og se blandt de sårede i Casa Goulds patio. Han havde også givet hende en kvart dollar, sagde han henkastet.

’Hvorfor gjorde De det?’ spurgte jeg. ’Kender De hende?’

’Nej, señor. Jeg tror ikke, at jeg har set hende før. Hvordan skulle jeg have gjort det? Hun har sandsynligvis ikke været på gaden i årevis. Hun er en af den slags gamle kvinder, man finder her i landet i baggrunden af hytterne, hvor de kryber sammen ved ildstedet; de har en stok liggende på jorden ved siden af sig, men er næsten for svage til at jage de omstrejfende hunde væk fra deres gryder. Caramba! jeg kunne høre på hendes stemme, at døden havde glemt hende. Men hvad enten de er unge eller gamle, kan de lide penge, og de vil tale godt om den mand, som giver dem en smule.’ Han lo lidt. ’Señor, De skulle have følt hendes håndtryk, da jeg lagde mønten i hendes hule hånd.’ Han tav et øjeblik. ’Det var også min sidste,’ tilføjede han.

Jeg sagde ikke noget. Han er kendt for sin gavmildhed og for sit uheld i spil, med det resultat, at han er lige så fattig, som da han i sin tid kom til landet.

’Don Martin,’ begyndte han så med eftertænksom, spekulativ stemme, ’mon ikke Señor Administrador for San Tomé vil belønne mig en dag, hvis jeg redder hans sølv?’

Jeg svarede, at det kunne der ikke være tvivl om. Han gik videre og mumlede ved sig selv. ’Si, si, det er givet, det er givet. Og dér ser De,Señor Martin, hvad det betyder at være vel omtalt! Der er ingen anden mand, man overhovedet ville finde på at nævne til løsning af en sådan opgave. En skønne dag vil jeg få noget stort for det. Og lad det ske snart,’ mumlede han. ’Tiden går lige så hurtigt her i landet som noget andet sted’.

Denne mand, kære søster, er altså min kompagnon i den store flugt, der skal tjene en stor sag. Han er mere naiv end kløgtig, mere handlekraftig end snu, mere rundhåndet med sin person, end de folk, som gør brug af ham, er med deres penge. Sådan tænker han i hvert fald selv, med mere stolthed end følelse. Jeg er glad for, at jeg er blevet hans ven. Som kammerat får han større betydning, end han nogen sinde har haft som en slags lille geni på sit felt – som en original italiensk sømand, som jeg gav lov til at komme i de små timer og snakke fortroligt med redaktøren af Porvenir, mens avisen blev trykt. Og det er ejendommeligt at have mødt en mand, for hvem det værdifulde i livet synes at bestå i personlig prestige.

Nu venter jeg på ham her. Da vi kom til Violas Posada, fandt vi børnene alene nedenunder, og den gamle genueser råbte til sin landsmand, at denne skulle skynde sig at hente doktoren. Ellers ville vi være gået videre til kajen, hvor kaptajn Mitchell og nogle frivillige europæere samt udvalgte cargadores er i færd med at laste lægteren med det sølv, der må reddes fra Monteros kløer, for at det kan blive brugt til Monteros nederlag. Nostromo galoperede tilbage til byen i rasende fart. Nu har han været borte længe. Denne forsinkelse giver mig tid til at skrive til dig. Når denne notebog kommer dig i hænde, vil meget være sket. Men nu er det en pause under dødens lurende vinge i dette stille hus, som er begravet i den sorte nat, med den døende kvinde, de to børn, som kryber sammen uden en lyd, og den gamle mand, som jeg gennem den tykke mur kan høre vandre frem og tilbage med en let slæbende lyd, der ikke er stærkere, end når en mus gnaver. Og jeg, den eneste anden, som er hos dem, véd i virkeligheden ikke, om jeg skal regne mig selv til de levende eller de døde. ’Quien sabe?’ – hvem véd? – som folk her har tilbøjelighed til at svare til ethvert spørgsmål. Men nej! Mine følelser for dig er visselig levende, og det hele her, huset, den mørke nat, de tavse børn i dette svagt oplyste rum, selve min tilstedeværelse her – alt dette er liv, må være liv, da det ligner en drøm så meget.'

Da Decoud havde skrevet den sidste linie, oplevede han et øjebliks pludselig og total tomhed. Han svajede over bordet, som om en kugle havde ramt ham. Et øjeblik efter satte han sig forvirret op og syntes, at han havde hørt sin blyant falde på gulvet. Den lave dør til cafeen stod på vid gab og fyldtes af skæret af en lygte; i dennes lys kunne man se halvdelen af en hest, der viftede med halen mod rytterens nøgne ben, på hvilket en lang jernspore var spændt fast. De to piger var væk, og Nostromo, der stod midt i lokalet, så på Decoud, under sombreroens runde skygge, der sad langt nede i hans pande.

'Jeg kommer med den surt udseende engelske doktor i Señora Goulds vogn,' sagde Nostromo. 'Jeg tvivler dog på, at han trods al sin klogskab kan redde padrona denne gang. De har sendt bud efter børnene. Det er et dårligt tegn.'

Han satte sig på kanten af en bænk. 'Hun vil formodentlig gerne give dem sin velsignelse.'

Decoud konstaterede fortumlet, at han måtte være faldet i søvn, og Nostromo sagde med et lille smil, at han havde kigget ind ad vinduet og set ham ligge ubevægelig hen over bordet med hovedet på armene. Den engelske señora var også med vognen og var straks gået ovenpå sammen med doktoren. Hun havde sagt, at Nostromo ikke måtte vække Don Martin endnu, men da de sendte bud efter børnene, var han gået ind i cafeen.

Hest og rytter drejede rundt uden for døren; den fakkel af tovværk og harpiks i en jernkurv, der sad på en stok ved sadlen, kastede sit stærke lys ind i rummet et øjeblik, og mrs. Gould trådte hastigt ind. Hendes ansigt var meget blegt og træt. Hætten på hendes mørkeblå frakke var faldet tilbage. De to mænd rejste sig.

'Teresa vil gerne tale med Dem, Nostromo,' sagde hun.

Capataz’en rørte sig ikke. Decoud, der sad med ryggen mod bordet, begyndte at knappe sin jakke.

'Sølvet, mrs. Gould, sølvet,' mumlede han på engelsk. 'Glem ikke, at garnisonen fra Esmeralda har fået fat på en damper. Den kan når som helst vise sig ved indsejlingen til havnen.'

'Doktoren siger, at der intet håb er,' sagde mrs. Gould hurtigt, ligeledes på engelsk. 'Jeg kører Dem ned til kajen i min vogn og tager derefter herop igen for at hente pigerne.' Hun slog straks over i spansk og sagde, henvendt til Nostromo: 'Hvorfor spilder De tiden? Gamle Giorgios kone vil gerne tale med Dem.'

'Jeg går op til hende nu, señora,' mumlede capataz’en.

Nu viste dr. Monygham sig, der kom ned med børnene. Mrs. Goulds spørgende blik besvarede han kun med en hovedrysten og gik straks udenfor, fulgt af Nostromo.

Fakkelbærerens hest stod ubevægelig, med ludende hoved, og rytteren havde sluppet tøjlerne for at tænde en cigaret. Faklens skær spillede over husets façade med de store, sorte bogstaver, af hvilke kun ordet ITALIA var fuldt belyst. Den flakkende lysplet nåede til mrs. Goulds vogn, der ventede på vejen; den gustne, tykke Ignacio så ud til at blunde på bukken. Ved hans side sad Basilio, mørk og mager, med en Winchester-karabin i begge hænder, og kiggede frygtsomt ud i mørket. Nostromo rørte let ved lægens skulder.

'Er hun virkelig ved at dø, señor doktor?'

'Ja,' svarede lægen med en ejendommelig sitren i den arrede kind. 'Og jeg kan ikke fatte, hvorfor hun vil tale med Dem.'

'Hun har haft det sådan før,' sagde Nostromo og så bort.

'Nuvel, capataz, jeg kan forsikre Dem for, at det kommer hun ikke til igen,' snerrede dr. Monygham. 'De kan gå derop eller lade være. Man får meget lidt ud af at tale med de døende. Men i min nærværelse sagde hun til Doña Emilia, at hun har været som en moder for Dem fra den dag, da De satte foden på dette lands jord.'

'Si! Og hun har aldrig sagt et pænt ord til nogen om mig. Det er snarere, som om hun ikke kunne tilgive mig, at jeg levede – endda en mand af den slags, som hun gerne ville have haft, at hendes søn skulle have været.'

'Måske!' udbrød en bedrøvet, dyb stemme tæt ved dem. 'Kvinder har deres egne måder at pine sig selv på.' Giorgio Viola var kommet ud af huset. Han kastede en tung, sort skygge i fakkelskæret, og dette faldt på hans store ansigt og det buskede, hvide hår. Han vinkede capataz’en ind med en håndbevægelse.

Efter at have beskæftiget sig lidt med en lille medicinkasse af poleret træ på landauerens sæde vendte dr. Monygham sig mod gamle Giorgio og stak en af flaskerne fra kassen i hans store, skælvende hånd.

'Giv hende en skefuld af dette af og til, opløst i vand,' sagde han. 'Det vil gøre det lettere for hende.'

'Der er altså ikke længere håb?' spurgte den gamle mand tålmodigt.

'Nej. Ikke på jorden,' sagde lægen med ryggen til ham, mens han smækkede kassens låg i.

Nostromo gik langsomt gennem det store køkken, som var helt mørkt, når undtages skæret fra en dynge trækul under komfuret, hvor vandet kogte i en jerngryde med kraftig, boblende lyd. Mellem en smal trappes to vægge strømmede et stærkt lysskær ned fra sygeværelset foroven; og den imponerende capataz de cargadores, der gik lydløst i bløde lædersandaler, med buskede bakkenbarter, med den kraftige hals og det brunede bryst nøgent i den åbne, ternede skjorte, lignede en sømand fra Middelhavet, straks efter at han er gået i land fra en eller anden vin- eller frugtlastet felucca. Øverst på trappen standsede han, bredskuldret, smal om livet og spændstig. Han så på den store seng med dens overflod af snehvidt linned, blandt hvilket padrona sad uden støtte, foroverbøjet, med det kønne, sortbrunede ansigt hængende mod brystet. En masse af kulsort hår, kun med enkelte hvide stænk, dækkede hendes skuldre; en lok, der var faldet frem, skjulte kinden halvt. Hun sad fuldstændig ubevægelig i denne stilling, der udtrykte fysisk uro og angst, og rettede kun blikket hen imod Nostromo.

Capataz’en havde et rødt skærf snoet mange gange om livet og en svær sølvring om pegefingeren på den hånd, han løftede for at sno sit overskæg.

'Deres revolutioner, deres revolutioner,' gispede Señora Teresa. 'Se, Gian’ Battista, til sidst har det taget livet af mig!'

Nostromo sagde intet, men den syge kvinde så op igen og blev ved: 'Se, denne gang slår det mig ihjel, mens du var borte og kæmpede for noget, som ikke vedkom dig, tåbelige mand.'

'Hvorfor skal man tale sådan?' mumlede capataz’en med sammenbidte tænder. 'Vil du aldrig tro på min fornuft? Det vedkommer mig at være, hvad jeg er: hver dag den samme.'

'Nej, du forandrer dig visselig aldrig,' sagde hun bittert. 'Du tænker altid kun på dig selv og beregner dig din betaling i smukke ord fra folk, der er ligeglade med dig.'

Der var imellem dem en fjendtlighedens fortrolighed, på sin måde så nær som fortroligheden mellem mennesker, der er dybt enige og holder af hinanden. Han var ikke vandret ad den vej, Teresas forventninger havde tegnet. Det var hende, der havde tilskyndet ham til at forlade skibet, i håb om at finde en mand, der ville være hendes døtres ven og forsvarer. Gamle Giorgios kone var klar over sit svage helbred og plagedes af tanken om hendes aldrende ægtemands ensomhed og de ubeskyttede børn. Hun havde ønsket at annektere denne tilsyneladende så stilfærdige og stabile unge mand, der var kærlig og føjelig, og som havde fortalt, at han havde været forældreløs fra ganske lille; han havde ingen bånd til Italien undtagen en gammel onkel, der var ejer af og skipper på en felucca, og hvis slette behandling drengen havde unddraget sig ved flugt, før han var fjorten år gammel. Den unge sømand havde gjort indtryk på hende af at være modig og arbejdsom, en mand, der ville frem i verden. Af taknemmelighed og vane ville han blive som en søn for hende og Giorgio; og når Linda så blev voksen … hvem ved … Ti års forskel mellem mand og kone var ikke så meget. Hendes egen storartede mand var næsten tyve år ældre end hun. Gian’ Battista var desuden en meget køn ung fyr; både mænd, kvinder og børn syntes om ham, fordi han var opfyldt af en dyb ro, der ligesom et klart tusmørke understregede hans kraftige skikkelse og beslutsomme væsen.

Gamle Giorgio, der intet anede om sin kones tanker og håb, satte stor pris på sin unge landsmand. 'En mand skal ikke være tam,' sagde han tit til hende og citerede det spanske mundheld til forsvar for den storartede capataz. Hun var ved at blive skinsyg, fordi det gik ham så godt. Hun var bange for, at han var ved at glide fra hende. Hun var praktisk, og hun syntes, at han ødslede de egenskaber bort, der gjorde ham så værdifuld. Han fik for lidt ud af dem. Han spredte dem med begge hænder til for mange mennesker, syntes hun. Han lagde ingen penge op. Hun hånede ham for hans fattigdom, for hans bedrifter, hans eventyr, hans kærlighedsforhold og hans ry, men i sit hjerte havde hun aldrig opgivet ham; det var alt i alt, som om han virkelig havde været hendes søn.

Selv nu, da hun var syg, så syg, at hun følte den snarlige døds isnende, sorte ånde, havde hun ønsket at se ham. Det var som at række den lammede hånd ud og atter få et fast greb om livet. Men hun havde overvurderet sin styrke. Hun kunne ikke styre sine tanker; de var blevet uklare, ligesom hendes syn. Ordene vaklede på hendes læber, og kun hendes livs bekymring og store ønske syntes at være for stærke for døden.

'Jeg har hørt disse ting mange gange,' sagde capataz’en. 'Du er uretfærdig, men det gør mig ikke ondt. Blot synes du i øjeblikket ikke at have mange kræfter til at tale, og jeg har kun meget lidt tid til at lytte. Jeg er i gang med et arbejde af meget stor vigtighed.'

Hun gjorde en kraftanstrengelse og spurgte, om det var sandt, at han havde fundet tid til at hente lægen til hende. Nostromo nikkede.

Hun var glad; det lindrede hendes smerter at vide, at denne mand havde nedladt sig til at gøre så meget for en, der virkelig havde brug for hans hjælp. Det var et bevis for hans venskab. Hendes stemme blev stærkere.

'Jeg har mere brug for en præst end for en læge,' sagde hun patetisk. Hun bevægede ikke hovedet; kun hendes øjne drejede hen i krogene for at se på capataz’en, der stod ved hendes seng. 'Vil du hente en præst til mig nu? Tænk på det! En døende kvinde beder dig om det!'

Nostromo rystede energisk på hovedet. Han troede ikke på præster som sjælesørgere. En læge var en effektiv person, men en præst som præst betragtet var intet, ude af stand til at gøre gavn eller fortræd. Nostromo havde end ikke noget imod synet af dem, sådan som gamle Giorgio. Den totale unyttighed af deres virke var det, som gjorde stærkest indtryk på ham.

'Padrona,' sagde han, 'du har før haft det, sådan som du har det nu, og er blevet raskere efter få dages forløb. Jeg har allerede givet dig de allersidste øjeblikke, jeg kan afse. Bed Señora Gould om at sende dig en.'

Han følte sig utilpas over sin udeltagende vægring. Konen troede jo på præster og skriftede for dem. Men det gjorde alle kvinder. Det kunne ikke have nogen større betydning. Og alligevel knugedes hans hjerte et øjeblik – ved tanken om, hvad syndsforladelsen ville betyde for hende, hvis hun troede blot en lille smule på den. Men det kunne der ikke være tale om nu. Det var rigtigt, når han sagde, at han allerede havde givet hende det allersidste øjeblik, han kunne undvære.

'Nægter du at gøre det?' gispede hun. 'Oh, du er visselig altid den samme!'

'Hør nu på, hvad der er fornuftigt, padrona,' sagde han. 'Man har brug for mig til at redde sølvet fra minen. Hører du det? En større skat end den, man siger bevogtes af genfærd og djævle i Azuera. Det er rigtigt. Jeg er besluttet på at sætte alt ind på dette det mest halsløse foretagende, jeg har indladt mig på i hele mit liv.'

Hun var fortvivlet og opfyldt af harme. Han havde svigtet ved den afgørende prøve. Nostromo, som stod over hendes leje, kunne ikke se hendes ansigts forvredne træk, fortrukne som de var af vild smerte og vrede. Hun begyndte at skælve over hele kroppen. Hendes bøjede hoved rystede. De brede skuldre dirrede.

'Så vil Gud måske se i nåde til mig! Men se du til, at du en dag får noget ud af dit liv, udover den anger, som en dag vil indhente dig!'

Hun lo sagte. 'Skaf dig rigdom i det mindste for én gangs skyld, du uundværlige, beundrede Battista, for hvem en døende kvindes fred betyder mindre end ros fra mennesker, der har givet dig et tåbeligt navn – og intet andet – til gengæld for dit legeme og din sjæl.'

Nostromo udstødte en dæmpet ed.

'Lad min sjæl i fred, padrona, så skal jeg nok selv vide, hvad jeg skal gøre med min krop. Hvad ondt er der i, at mennesker har brug for mig? Hvad misunder du mig – hvad har jeg berøvet dig og børnene? De selvsamme mennesker, som du nu slynger mig i ansigtet, har gjort mere for gamle Giorgio, end de nogen sinde har tænkt på at gøre for mig.'

Han slog sig for brystet med den flade hånd; hans stemme havde været sagte hele tiden, selv om han talte med styrke. Han snoede sine moustacher, den ene efter den anden, og hans øjne vandrede lidt rundt i værelset.

'Er det min fejl, at jeg er den eneste, de kan bruge? Hvad er det for tåbeligheder, du siger i din vrede, mor? Ville du hellere have, at jeg var frygtsom og dum, solgte vandmeloner på torvet eller roede en båd for passagerer i havnen som en slap napolitaner uden mod eller anseelse? Ville du have, at en ung mand skal leve som en munk? Det tror jeg ikke. Ville du ønske dig en munk til din ældste datter? Lad hende blive voksen. Hvad er du bange for? Du har været utilfreds med alt, hvad jeg har gjort i årevis, lige fra du første gang talte under fire øjne med mig om Linda. Ægtemand for den ene og broder for den anden – sagde du ikke det? Og hvorfor ikke! Jeg holder af de små, og en mand skal gifte sig en skønne dag. Men lige siden den tid har du talt slet om mig til alle. Hvorfor? Troede du, at du kunne give mig halsbånd og kæde på, som om jeg var en af de vagthunde, de holder ovre på jernbaneterrænet? Hør så her, padrona: Jeg er den samme som den, der en aften gik i land og satte mig ved det stråtækte hus, du dengang boede i, i den anden ende af byen, og fortalte dig alting om mig selv. Dengang var du ikke uretfærdig mod mig. Hvad er der sket siden? Jeg er ikke længere en ung mand, der intet betyder. Giorgio siger, at et godt navn er en skat, padrona.'

'Folk har fordrejet hovedet på dig med deres ros,' gispede den syge kvinde. 'De har lønnet dig med ord. Din tåbelighed vil narre dig ud i fattigdom, elendighed og sult. Selv vagabonderne vil le ad dig – den store capataz.'

Nostromo stod en lille stund, som om han var lammet. Hun så ikke på ham. Et selvsikkert, bittert smil svandt hurtigt fra hans læber, og så gik han tilbage. Hans skikkelse forsvandt fra døren. Han gik baglæns ned ad trappen, med den sædvanlige fornemmelse af at være blevet bragt ud af fatning af denne kvindes spot over det ry, han havde vundet og ønskede at bevare.

Nede i det store køkken brændte et lys, omgivet af skyggerne fra vægge og loft, men intet rødligt skær fyldte yderdørens åbning. Vognen med mrs. Gould og Don Martin var kørt videre til molen, med den beredne fakkelbærer foran. Dr. Monygham, som var blevet tilbage, sad på hjørnet af et bord i nærheden af lysestagen. Han havde lagt det furede, glatbarberede ansigt lidt på siden, han havde foldet armene over brystet, læberne var sammenknebne, og de udstående øjne stirrede tomt på det sorte jordgulv. Nær ved komfuret, hvor gryden med vandet stadig kogte voldsomt, stod gamle Giorgio med hagen støttet i hånden og den ene fod fremme, som om han var blevet standset af en pludselig tanke.

'Adios, viejo,' sagde Nostromo, mens han følte på sit revolverskæfte i bæltet og løsnede kniven i skeden. Han tog en blå poncho, der var foret med rødt, fra bordet og trak den over hovedet. 'Adios – se efter tingene i mit værelse, og hvis du ikke mere hører fra mig, så giv kassen til Paquita. Den indeholder ikke meget af værdi, undtagen min ny serape fra Mexico og nogle sølvknapper på min søndagsjakke. Men lige meget! Disse ting vil klæde den næste elsker, hun får, og manden behøver ikke at frygte, at jeg skal blive på jorden efter min død, sådan som disse gringos, der spøger på Azuera.'

Dr. Monygham fortrak munden til et bittert smil. Efter at gamle Giorgio med et næsten umærkeligt nik og uden et ord var gået op ad den smalle trappe, sagde han:

'Hvad skal det sige, capataz! Jeg troede, at intet kunne mislykkes for Dem!'

Nostromo sendte lægen et foragteligt blik, mens han blev stående i døren og rullede en cigaret. Så strøg han en tændstik, og da han havde tændt cigaretten, holdt han det brændende stykke træ over hovedet, til flammen næsten rørte ved hans fingre.

'Ingen vind!' mumlede han ved sig selv. 'Hør her, señor – er De klar over, hvad min opgave går ud på?'

Dr. Monygham nikkede gnavent.

'Det er, som om jeg tager en forbandelse på mig, señor doktor. En mand med en skat vil ikke kunne undgå at få alle knive løftet mod sig overalt på denne strand. Kan De indse det, señor doktor? Jeg vil komme til at drive af sted med en forbandelse over mit hoved og i den største fare, til jeg et eller andet sted møder kompagniets nordgående damper; så skal man nok komme til at tale om Sulaco-cargadorernes capataz fra den ene ende af Amerika til den anden.'

Dr. Monygham lo sin sædvanlige korte, hæse latter. Nostromo vendte sig om i døren.

'Men hvis Deres Velbårenhed kan finde nogen anden mand, der er parat og egnet til et sådant ærinde, træder jeg gerne tilbage. Jeg er ikke træt af min tilværelse, selv om jeg er så fattig, at jeg kan føre alt, hvad jeg ejer, med mig på ryggen af min hest.'

'De spiller for meget og siger aldrig ’nej’ til et kønt ansigt, capataz,' sagde dr. Monygham med sigende mine. 'På den måde skaber man ikke en formue. Men ingen, jeg kender, har nogen sinde mistænkt Dem for at være fattig. Jeg håber, at De har sluttet en god handel af, dersom De kommer velbeholden hjem fra dette eventyr.'

'Hvilken handel ville Deres Velbårenhed have sluttet af?' spurgte Nostromo og pustede røgen gennem døren.

Dr. Monygham lyttede et øjeblik mod trappen, før han svarede; så lo han igen kort og hæst:

'Berømmelige capataz, hvis jeg skulle tage dødens forbandelse på min ryg, som man siger, ville intet mindre end hele skatten være den tilbørlige løn.'

Nostromo forsvandt ud ad døren med et misfornøjet grynt over dette hånlige svar. Dr. Monygham hørte ham galopere bort. Nostromo red i rasende fart gennem mørket. Der var lys i O.S.N. kompagniets bygninger ved kajen, men før han nåede derned, mødte han Goulds vogn. Rytteren red foran med faklen, hvis lys viste de hvide muldyr, som travede, den tykke Ignacio, som kørte vognen, og Basilio med karabinen på bukken. Fra landauerens mørke indre råbte mrs. Gould: 'De venter på Dem, capataz!' Hun var på vej tilbage, forfrossen og altereret, med Decouds bog i hånden. Han havde bedt hende sende den til søsteren. 'Det er måske mine sidste ord til hende,' havde han sagt, idet han trykkede mrs. Goulds hånd.

Capataz’en satte ikke farten ned. For enden af kajen sprang utydelige skikkelser med geværer ind foran hans hest; andre strømmede til – cargadores i kompagniets tjeneste, på vagt efter kaptajn Mitchells befaling. På en kort kommando fra rytteren veg de tilbage under ærbødig mumlen, for de genkendte hans stemme. Længere ude på molen, i nærheden af en lastekran, i en mørk gruppe med glødende cigarer, blev hans navn udtalt med lettelse. De fleste af europæerne i Sulaco befandt sig her, samlet om Charles Gould, som om sølvet fra minen var blevet symbolet på en fælles sag, et sindbillede på de økonomiske interessers altoverskyggende vigtighed. De havde lastet sølvet i lægteren med deres egne hænder. Nostromo genkendte Don Carlos Gould, en mager, høj silhouet, der stod lidt afsides og tav, medens en anden høj skikkelse, overingeniøren, sagde til ham: 'Hvis det endelig skal gå tabt, er det en million gange bedre, at det går til havsens bund.'

Martin Decoud råbte fra lægteren: 'Au revoir, messieurs, til vi atter kan trykke hinandens hånd over den nyfødte Vestrepublik.' Kun en undertrykt mumlen besvarede hans klare, rungende stemme; så forekom det ham, som om kajen drev bort i natten, men det var Nostromo, der allerede var ved at skubbe fra land med en af de tunge årer. Decoud rørte sig ikke; han følte det, som om han blev slynget ud i rummet. Efter et par plask hørtes ikke en lyd undtagen Nostromos fødder, mens han sprang rundt på båden. Han hejsede storsejlet; et vindpust legede om Decouds kind. Alt var forsvundet undtagen lyset i den lanterne, kaptajn Mitchell havde hejst på bjælken for enden af molen for at lede Nostromo ud af havnen.

De to mænd, som ikke kunne se hinanden, tav, til lægteren for den stødvise brise passerede mellem to næsten usynlige landtunger og ud i bugtens endnu tættere mørke. Lanternen på molen skinnede endnu en stund efter dem. Vinden løjede af, men kom så igen, omend kun så svagt, at den store halvdæksbåd gled af sted uden mere lyd, end hvis den havde været ophængt i luften.

'Nu er vi ude på bugten,' sagde Nostromos rolige stemme. Et øjeblik efter tilføjede han: 'Señor Mitchell har taget lanternen ned.'

'Ja,' sagde Decoud, 'nu er der ingen, der kan finde os.'

Mørket opslugte båden fuldstændigt. Havet i bugten var så sort som skyerne ovenover. Efter at have strøget et par tændstikker for at få et glimt af det kompas, Nostromo havde med i båden, styrede han efter vinden, han følte mod sin kind.

Det var en ny oplevelse for Decoud, denne hemmelighedsfuldhed over de store vande, der lå så sælsomt glatte, som om deres rastløshed var blevet knust af den tætte nats vægt. Bugten sov fast under sin sorte poncho.

Det, der nu var vigtigt for et godt resultat af foretagendet, var at komme bort fra kysten og nå midten af bugten inden daggry. Isabellerne lå et sted i nærheden. 'På venstre hånd, når De ser fremefter, señor,' sagde Nostromo pludselig. Da han tav, var det, som om den enorme stilhed, uden lys eller lyd, påvirkede Decouds sanser som et bedøvende middel. Af og til vidste han end ikke, om han sov eller var vågen. Som en mand, der er sunket hen i søvnen, hørte han intet og så intet. Selv hånden, han holdt for sit ansigt, eksisterede ikke for hans øjne. Overgangen fra uroen, lidenskaberne og farerne i land, fra landjordens synsindtryk og lyde, var så total, at den ville have lignet døden, hvis ikke hans tanker stadig havde været levende. I denne forsmag på den evige fred svævede de hurtigt og let, som de unaturligt klare drømme om jordiske ting, der måske plager de sjæle, som af døden er befriet fra den tågede atmosfære af anger og håb. Decoud skuttede sig, skælvede lidt, selv om luften, der drev forbi ham, var varm. Han havde en højst forunderlig følelse af, at hans sjæl netop var vendt tilbage til hans legeme fra det altomsluttende mørke, i hvilket land, hav, himmel, bjerge og klipper var, som om de aldrig havde været.

Nostromos stemme lød, som om heller ikke han, der sad ved rorpinden, var virkelig. 'Har De sovet, Don Martin? Caramba! Hvis det var muligt, ville jeg tro, at også jeg havde blundet. Jeg har en sælsom fornemmelse af at have drømt, at der lød en flæbende lyd i nærheden, omtrent som en sørgende mand kunne tænkes at frembringe, i nærheden af denne båd. Noget midt imellem et suk og en hulken.'

'Det er besynderligt!' mumlede Decoud, der lå på de stablede kasser sølv, som var dækket med mange presenninger. 'Kunne det tænkes, at der er en anden båd i nærheden af os her på bugten? Vi vil jo ikke kunne se den.'

Nostromo lo en smule ad tankens tåbelighed. De viste den begge frasig som absurd. Man kunne næsten føle ensomheden. Og da brisen lagde sig, var det, som om mørket tyngede Decoud som en sten.

'Dette er overvældende,' mumlede han. 'Kommer vi overhovedet nogen vegne, capataz?'

'Vi bevæger os ikke så hurtigt som en kravlende bille, der hænger fast i græsset,' svarede Nostromo, og hans stemme var ligesom lammet af det tætte slør af mørke, der føltes varmt og håbløst overalt omkring dem. Der var lange perioder, hvor han ikke sagde en lyd, men sad usynlig og uhørlig, som om han på hemmelighedsfuld måde havde forladt lægteren.

I den konturløse nat var Nostromo end ikke sikker på, hvilken vej lægteren sejlede, efter at vinden havde lagt sig helt. Han kiggede efter øerne. Der var intet som helst at se af dem; det var, som om de var sunket til bugtens bund. Omsider lagde han sig tungt ved siden af Decoud og hviskede i hans øre, at hvis daggryet overraskede dem i nærheden af Sulacos kyst på grund af manglende vind, ville det være muligt at få lægteren ind bag klippen i den høje ende af Store Isabel, hvor den kunne ligge skjult. Decoud var forbavset over det sammenbidte i den andens bekymring. I journalistens øjne var bortførelsen af skatten en politisk foranstaltning. Af mange grunde var det nødvendigt, at den ikke faldt i hænderne på Montero, men her var der en mand, som så anderledes på foretagendet, Herrerne i byen syntes ikke at have den ringeste anelse om, hvad de havde ladet ham påtage sig. Nostromo virkede nervøs og pirrelig, som om mørket omkring skibet påvirkede ham stærkt. Decoud var forbavset. Catapaz’en, der var ligeglad med de farer, som forekom hans ledsager så indlysende, tillod sig at være irriteret over den dødsensfarlige karakter af den tillid, der som noget ganske selvfølgeligt var blevet vist ham. Det var farligere, sagde Nostromo med en latter og en ed, end at sende en mand af sted for at hente den skat, folk sagde blev bevogtet af djævle og genfærd i Azueras dybe kløfter. 'Señor,' sagde han, 'vi må nå damperen til havs. Vi må holde os ude på åbent vand og holde udkig efter den, til vi har spist og drukket alt, hvad der findes om bord. Og hvis vi som følge af et eller andet uheld ikke skulle få forbindelse med den, må vi holde os borte fra land, til vi bliver svage og måske går fra forstanden og dør, og drive videre efter døden, indtil den ene eller den anden af kompagniets dampere finder båden med de to døde mænd, der har reddet skatten. Det er den eneste måde, den kan reddes på, señor. For indser De ikke, at hvis vi når land noget sted inden for et par hundrede kilometer langs denne kyst, med sølvet i vor besiddelse, er det akkurat det samme som at løbe det nøgne bryst mod en spids kniv! Denne opgave er blevet givet mig som en dødelig sygdom. Hvis folk finder ud af det, er jeg en død mand, og De også, señor, siden De ville drage med mig. Der er sølv nok til at gøre en hel provins rig, for ikke at tale om en landsby ved kysten, befolket med tyve og vagabonder. Señor, de ville tro, at himlen selv har sendt dem disse rigdomme, og de ville ikke betænke sig på at skære halsen over på os. Jeg ville ikke stole på smukke ord fra selv den bedste mand på denne vildsomme bugts kyst. Tænk på, at selv om vi afleverede skatten ved første krav om det, ville vi alligevel ikke kunne redde livet. Forstår De dette, eller er jeg nødt til at forklare det?'

'Nej, De behøver ikke at forklare noget,' sagde Decoud lidt apatisk. 'Jeg ser klart nok selv, at besiddelsen af denne skat minder meget om en dødelig sygdom for mænd i vor stilling. Men sølvet måtte fjernes fra Sulaco, og De var den rette mand til at gøre det.'

'Det var jeg,' sagde Nostromo. 'Men jeg kan ikke tro, at tabet af dette sølv ville have bragt Don Carlos Gould til tiggerstaven. Der er mere rigdom i bjerget. Jeg har hørt malmen rulle ned ad renderne i stille nætter, når jeg red til Rincon for at besøge en pige, efter at jeg var færdig med mit arbejde i havnen. I mange år er den kostbare malm faldet gennem renderne med en lyd som torden, og minearbejderne siger, at der er nok i bjergets hjerte til, at denne torden kan blive ved langt ud i fremtiden. Alligevel har vi i forgårs kæmpet for at redde sølvet fra bærmen, og i nat er jeg sendt med det ud i dette mørke, hvor der ingen vind er at komme bort med – som om det var det sidste lod sølv i verden, for hvilket man kunne købe brød til de hungrende. Ha, ha! Nuvel, jeg vil gøre dette foretagende til det mest berømte og mest halsløse i mit liv – hvad enten der er vind eller ej. Der skal tales om det, når de små børn er blevet voksne og de voksne blevet gamle. Aha! Man siger til mig, at monteristerne ikke må få fat i det, uanset hvad der sker med capataz Nostromo; og de skal ikke få det, siger jeg Dem, thi for al sikkerheds skyld er det bundet om Nostromos hals.'

'Det kan jeg godt se,' mumlede Decoud. Han så endda, at hans kammerat havde sit eget specielle syn på dette foretagende.

Nostromo afbrød sine betragtninger om, på hvilken måde menneskers egenskaber udnyttes uden grundigt kendskab til deres natur, ved at foreslå, at de skulle tage de lange årer og ro lægteren i retning af Isabellerne. Det kunne jo ikke nytte, at det blev lyst og man så så skatten flyde mindre end en sømil fra havneindløbet. Det plejede at være sådan, at jo tættere mørket var, des livligere var de vindstød, han havde regnet at kunne sejle for, men i nat var bugten under dens poncho af skyer fuldstændig livløs, som om den ikke sov, men var død.

Don Martins bløde hænder smertede slemt, da han havde halet lidt i den vældige åres tykke håndtag. Han bed tænderne sammen og blev mandigt ved. Også han følte sig som led i noget fantastisk, og det fremmedartede i at skulle ro en stor lægter syntes at høre naturligt til dannelsen af en ny stat, fik en ideel betydning af hans kærlighed til Antonia. Men trods alle deres anstrengelser rørte lægteren sig næsten ikke af stedet. Han kunne høre Nostromo bande ved sig selv mellem åretagenes regelmæssige plask. 'Vi sejler i zigzag,' mumlede han ved sig selv. 'Bare vi kunne se øerne.'

Uøvet som Don Martin var, overanstrengte han sig. Nu og da løb en slags muskelsvaghed fra spidserne af hans værkende fingre gennem hver fiber af hans legeme og forsvandt i en pludselig hedestigning. Han havde kæmpet, talt, lidt både sjæleligt og fysisk, anstrengt sind og legeme uafbrudt i de sidste otteogfyrre timer. Han havde ikke fået hvile, kun meget lidt mad, ingen pause i sine tankers og følelsers voldsomme pres. Selv hans kærlighed til Antonia, som han hentede styrke og inspiration fra, havde nået et tragisk spændingspunkt under den hastige samtale ved Don Josés leje. Og nu, pludselig, var han kastet ud af alt dette, ud på en mørk bugt, hvis dysterhed, stilhed og totale fred gjorde den nødvendige legemlige anstrengelse yderligere pinefuld. Med et sælsomt gys af glæde forestillede han sig, at lægteren sank til havets bund. 'Jeg er på grænsen til afsind,' tænkte han. Han beherskede den skælven, der ville gribe hans lemmer og hans bryst, den indre skælven i hele kroppen, som var på grænsen til at miste sine sidste kræfter.

'Skal vi ikke hvile, capataz?' foreslog han ligesom henkastet. 'Vi har mange timers mørke endnu.'

'Det er rigtigt. Der er sikkert kun en sømil tilbage. Hvil Deres arme, señor, hvis det er det, De mener. Anden hvile vil De ikke finde, kan jeg forsikre Dem, efter at De har ladet Dem binde til denne skat, hvis undergang ikke ville gøre noget menneske fattigere. Nej, senor; vi får ingen hvile, før vi finder en nordgående damper, eller et andet skib finder os drivende, når vi ligger døde oven på englænderens sølv. Eller snarere – nej; por Dios! Jeg vil hugge rælingen ned med øksen, helt til vandkanten, før sult og tørst berøver mig mine kræfter. Ved samtlige helgener og djævle vil jeg hellere lade havet få skatten end at udlevere den til nogen fremmed. Da det behagede de fine herrer at sende mig ud i denne mission, skal de også få at vide, at jeg er den mand, de antager mig for.'

Decoud lå forpustet på sølvkasserne. Alle hans fornemmelser og følelser så langt tilbage, han kunne mindes, forekom ham at være afsindige drømme. Selv hans lidenskabelige betagelse af Antonia, som han havde arbejdet sig op til fra sin skeptiske indstillings dyb, havde mistet ethvert anstrøg af virkelighed. Et øjeblik var han bytte for en totalt passiv, men ikke ubehagelig ligegyldighed.

'Jeg er sikker på, at det ikke var deres mening, at De skulle anlægge så desperat et syn på sagen,' sagde han.

'Hvad var det da? En morsomhed?' snerrede den mand, der på O.S.N. kompagniets lønningslister i Sulaco var opført som 'kaj-formand' ud for beløbene. 'Var det for morskabs skyld, at de vækkede mig af min søvn efter to dages gadekampe, for at jeg skulle sætte mit liv på et dårligt kort? Tilmed véd alle, at jeg ikke har held i spil.'

'Men alle véd besked med Deres held hos det smukke køn, capataz,' sagde Decoud formildende til sin kammerat med træt, snøvlende stemme.

'Hør nu her, señor,' fortsatte Nostromo. 'Jeg har aldrig protesteret med hensyn til denne sag. Så snart jeg hørte, hvad man skulle bruge, så jeg, hvilken halsløs opgave det måtte blive, og jeg besluttede mig til at tage fat på den. Hvert minut var vigtigt. Først måtte jeg vente på Dem. Da vi så kom til 'Italia Una', råbte gamle Giorgio, at jeg skulle hente den engelske læge. Det næste var, at den stakkels døende kvinde ville tale med mig, sådan som De hørte. Señor, jeg var ikke glad for at gå derop. Jeg følte allerede, at dette forbandede sølv var ved at blive tungt på min ryg, og jeg var bange for, at hun, som vidste, at hun var døende, ville bede mig om at ride af sted igen, denne gang efter en præst. Pater Corbelàn, der er frygtløs, ville være kommet, så snart man kaldte, men pater Corbelàn er langt borte, i sikkerhed hos Hernandez og hans bande, og befolkningen, der gerne ville have revet ham i stykker, er meget rasende på præsterne. Ikke én eneste tyk pater ville være gået med til at stikke hovedet ud af sit skjul i nat for at frelse en kristensjæl, undtagen måske under min beskyttelse. Det var det, hun tænkte på. Jeg lod, som om jeg ikke troede, at hun skulle dø. Señor, jeg nægtede at hente en præst til en døende kvinde …'

Decoud rørte på sig.

'Gjorde De virkelig, capataz!' udbrød han. Han skiftede tonefald. 'Det var ærlig talt godt gjort!'

'De tror altså ikke på præster, Don Martin? Det gør jeg heller ikke. Hvorfor skulle man så spilde tid med den slags? Men hun – hun tror på dem. Jeg kan ikke få det ud af hovedet. Måske er hun allerede død, og her driver vi hjælpeløst om uden den ringeste smule vind. Til helvede med al overtro! Hun døde formentlig i den tro, at jeg har snydt hende for Paradiset. Det bliver den mest halsløse historie i mit liv.'

Decoud var hensunket i eftertanke. Han prøvede på at analysere de følelser, der blev vakt til live af det, han havde hørt. Men nu kom capataz’ens stemme igen:

'Nuvel, Don Martin, lad os tage årerne og prøve på at finde Isabellerne. Enten må vi gøre dette eller også sænke lægteren, hvis morgenen overrasker os. Vi må ikke glemme, at damperen med soldaterne kan komme denne vej. Nu vil vi ro på lige kurs. Jeg har fundet en lysestump, og vi må løbe risikoen ved at have et lille lys brændende for at kunne holde kursen efter kompasset. Der er ikke vind nok til at blæse det ud – gid himlens forbandelse ville ramme denne blinde bugt!'

En lille flamme viste sig og brændte helt lodret. Den oplyste et udsnit af de kraftige ribber og planker i den hule, tomme del af lægteren. Decoud kunne se, at Nostromo stod op for at ro. Han så ham op til det røde skærf, han havde om livet, med et glimt af en hvidskæftet revolver og en lang knivs træskaft stikkende frem fra hans venstre side. Decoud tog sig voldsomt sammen for at kunne ro igen. Der var ganske vist ikke vind nok til at slukke lyset, men flammen blafrede dog lidt og viste, at den tunge båd trods alt bevægede sig. Den var så tung, at de med opbydelse af alle deres kræfter ikke kunne bevæge den med mere end én sømil i timen. Dette var imidlertid også tilstrækkeligt til, at de kunne nå ind mellem Isabellerne længe før daggry. De havde godt seks timers mørke foran sig, og afstanden fra havnen til Store Isabel oversteg ikke to sømil. Decoud føjede dette voldsomme slid til capataz’ens utålmodighed. Undertiden holdt de pause og lyttede intenst for at høre, om skibet fra Esmeralda skulle være i nærheden. I denne totale stilhed ville man kunne høre en sejlende damper på meget lang afstand. Det var udelukket, at man kunne se noget. De to mænd kunne ikke se hinanden. Selv lægterens sejl, der stadig var sat, var usynligt. De holdt hvil med meget korte mellemrum.

'Caramba!' sagde Nostromo pludselig i en af disse pauser, mens de hang passivt over årernes tunge håndtag. 'Hvad er der? Er De ked af det, Don Martin?'

Decoud forsikrede ham, at han ikke på nogen måde var ked af det. Nostromo tav en stund, men opfordrede så hviskende Martin til at komme agter.

Med læberne helt henne ved Decouds øre erklærede han som sin overbevisnings at der var andre end dem om bord på lægteren. Han havde nu to gange hørt lyden af undertrykt hulken.

'Señor,' hviskede han med ærefrygtig undren i stemmen, 'jeg er vis på, at der er nogen, der græder i denne lægter.'

Decoud havde intet hørt. Han gav udtryk for sin skepsis. Det ville imidlertid være let at finde ud af, om der var noget om snakken.

'Det er højst forbløffende,' mumlede Nostromo. 'Kunne nogen have skjult sig om bord, mens lægteren lå ved kajen?'

'Og De siger, at det lød som en hulken?' spurgte Decoud og sænkede ligeledes stemmen. 'Hvis han græder, kan han ikke være ret farlig, hvem han så end er.'

De klatrede over den kostbare stabel i midten, bøjede sig ned foran masten og famlede sig frem under halvdækket. Helt fremme, i den forreste ende, fandt deres hænder lemmerne af en mand, der var tavs som døden. De var selv for lamslåede til at sige et ord, men slæbte ham agter i den ene arm og i flippen. Han var helt slap – livløs.

Skæret fra lysestumpen faldt på et rundt, krumnæset ansigt med sort overskæg og små bakkenbarter. Manden var umådelig snavset. Fedtede skægstubbe spirede ud på de barberede dele af kinderne. De tykke læber var let adskilt, men øjnene var lukket. Til sin umådelige forbavselse genkendte Decoud Señor Hirsch, hudegrossereren fra Esmeralda. Også Nostromo havde genkendt ham. De stirrede på hinanden hen over den fremmede, der lå med de nøgne fødder højere end hovedet, i en absurd foregivelse af søvn, besvimelse eller død.

8. kapitel

Over for dette sensationelle fund glemte de et øjeblik deres egne bekymringer og fornemmelser. Señor Hirschs fornemmelser, mens han lå her, må have koncentreret sig i en umådelig skræk. Han nægtede længe at vise det ringeste livstegn, indtil omsider Decouds indtrængende bønner – og måske endnu mere Nostromos utålmodigt fremførte forslag om, at han burde kastes over bord, da han åbenbart var død, fik ham til at løfte først det ene og derefter det andet øjelåg.

Det fremgik af hans beretning, at han ikke havde kunnet få nogen sikker befordring fra Sulaco. Han havde boet hos Anzani, indehaveren af den blandede handel på Plaza Mayor. Men da urolighederne udbrød, var han flygtet fra sin værts hus inden daggry og i en sådan hast, at han havde glemt at tage sine sko på. På strømpesokker og med hatten i hånden var han impulsivt styrtet ud i Anzanis have. Frygten gav ham den nødvendige behændighed til at klatre over adskillige lave mure, og bagefter forvildede han sig ind i de tilgroede hvælvinger i det forfaldne franciskanerkloster i en af sidegaderne. Han havde boret sig ind midt i det tætte buskads i sin paniske angst, og dette var grunden til hans forrevne krop og flængede tøj. Her havde han ligget skjult hele dagen, pint af en voldsom tørst, der både skyldtes varmen og frygten. Tre gange var bander af oprørere trængt ind i klostret under råb og forbandelser for at lede efter pater Corbelàn, men hen under aften, da han endnu lå på maven i buskadset, troede han, at han skulle dø af skræk over stilheden. Han var ikke rigtig klar over, hvad der havde fået ham til at forlade klostret, men han var i hvert fald listet ud og uden vanskeligheder sluppet ud af byen ad øde baggader. Han vandrede i mørket i nærheden af jernbanen og var så vild af angst, at han ikke turde nærme sig de italienske banevogteres bål ved sporet. Han havde åbenbart en uklar forestilling om at ville søge tilflugt på sporterrænet, men hundene fo’r gøende efter ham, mænd begyndte at råbe, og et skud blev affyret på må og få. Han flygtede fra indgangen. Ved et rent og skært tilfælde satte han kursen mod O.S.N. kompagniets kontorer. Han snublede to gange over lig af mænd, der var blevet dræbt i løbet af dagen. Men alt, hvad der var levende, skræmte ham langt mere. Han krøb sammen, kravlede, foretog spring, ledet af en slags dyrisk instinkt, og holdt sig borte fra ethvert lys og enhver lyd af stemmer. Det var hans hensigt at kaste sig for kaptajn Mitchells fødder og bede om husly på kompagniets kontorer. Der var helt mørkt her, da han nærmede sig kravlende på hænder og knæ, men pludselig råbte en vagtpost: 'Quien vive?' Der lå flere lig rundt om, og han klemte sig øjeblikkelig ned ved siden af et af dem. Han hørte en stemme sige: 'Det er en af de sårede banditter, der ligger og kravler rundt. Skal jeg gå ud og gøre ende på ham?' En anden stemme indvendte, at det ikke var tilrådeligt at gå ud i et sådant ærinde uden at have lygte med; måske var det kun en negerliberal, der lurede på en chance for at stikke en kniv i maven på en hæderlig mand. Hirsch ville ikke høre mere og kravlede hen til enden af kajen, hvor han skjulte sig mellem et parti tomme tønder. Efter en stunds forløb kom nogle mænd derhen; de snakkede og røg cigaretter. Han ventede ikke for at spørge sig selv, om det var sandsynligt, at de ville gøre ham noget, men fo’r i vild flugt hen ad molen, fik øje på en lægter, som lå fortøjet for enden af den og kastede sig ned i den. I sin trang til at finde dækning krøb han helt frem under halvdækket, og her var han blevet liggende mere død end levende, havde lidt frygteligt af sult og tørst og var næsten besvimet af rædsel, da han hørte skridt af mange mennesker og hørte europæernes stemmer, da de kom i flok som eskorte for jernbanevognen med sølv; vognen selv blev skubbet af en gruppe cargadores. Af mændenes samtale kunne han klart forstå, hvad man var i færd med at gøre, men han røbede ikke sin nærværelse, af frygt for, at han ikke skulle få lov til at blive om bord. Det eneste, han tænkte på, en overvældende, altoverskyggende tanke, var at komme væk fra dette frygtelige Sulaco. Nu fortrød han det inderligt. Han havde hørt Nostromo tale med Decoud og ønskede kun at være på landjorden igen. Han følte ingen trang til at være indblandet i et halsløst foretagende – i en situation, hvor man ikke kunne løbe sin vej. Hans ufrivillige, angstfyldte stønnen havde røbet ham for capataz’ens skarpe ører.

De baksede ham op i siddende stilling mod skibssiden, og han fortsatte med den jamrende beretning om sine oplevelser, til stemmen knækkede helt over, og hans hoved faldt ned på brystet. 'Vand!' hviskede han med besvær. Decoud holdt en af dunkene for munden af ham. Nu kom manden til hægterne med forbavsende hurtighed og sprang op med vilde fagter. Med vred og truende stemme beordrede Nostromo ham forud. Hirsch hørte til de mænd, hvem frygten smerter som en pisk, og han måtte have haft uhyggelige forestillinger om capataz’ens grumhed. Han udviste en usædvanlig behændighed, da han forsvandt forude i mørket. De hørte ham kravle over presenningen, og derefter lyden af et tungt fald, fulgt af et træt suk. Derefter blev der helt stille i lægterens forende, som om manden havde slået sig selv ihjel i et spring på hovedet. Med truende stemme råbte Nostromo:

'Lig stille derude! Rør ikke et lem! Hvis jeg hører så meget som et suk fra Dem, kommer jeg og skyder Dem en kugle gennem hovedet!'

En krysters blotte tilstedeværelse, hvor passiv han end er, bringer altid et element af forræderi ind i en farlig situation. Nostromos nervøse utålmodighed gik over i dyster eftertænksomhed. Decoud sagde lavmælt, som om han talte til sig selv, at denne bizarre begivenhed trods alt var af ringe betydning. Han kunne ikke forestille sig, at manden kunne gøre nogen skade. I værste fald ville han være i vejen, ligesom en livløs og unyttig genstand – f. eks. et stykke træ.

'Jeg ville betænke mig to gange, før jeg skilte mig af med et stykke træ,' sagde Nostromo roligt. 'Der kan ske noget uventet, hvor man kan få brug for det. Men i et foretagende som vort burde en mand som han smides over bord. Selv om han var så tapper som en løve, ville vi ikke bryde os om at have ham her.

Vi løber ikke vores vej for at redde livet. Señor, der er ikke noget ondt i, at en tapper mand søger at redde sig selv med snildhed og mod; men De hørte jo denne persons beretning, Don Martin. At han er her, skyldes alene hans utrolige frygt.' Nostromo tav et øjeblik. 'Der er ikke plads for frygt på denne lægter,' tilføjede han med sammenbidte tænder.

Decoud kunne ikke finde på noget at svare. Situationen egnede sig ikke til diskussion, til at møde op med betænkeligheder eller at skildre følelser. Der var tusind måder, på hvilke en mand, der var grebet af panisk angst, kunne være farlig. Det var indlysende, at man ikke kunne tale til Hirsch, ræsonnere med ham eller overtale ham til en fornuftsmæssig opførsel. Dette viste beretningen om hans flugt tydeligt nok. Decoud tænkte, at det var en stor skam, at skroget ikke var død af skræk. Naturen, der havde gjort ham til det, han var, syntes på grusom måde at have regnet ud, hvor meget han kunne udholde af den mest pinefulde angst uden at opgive ånden. Man måtte have en vis medlidenhed over for så megen skræk. Decoud, der havde fantasi nok til at nære medlidenhed, besluttede sig dog til ikke at blande sig i, hvad Nostromo eventuelt ville gøre. Men Nostromo gjorde intet, og Señor Hirschs skæbne blev ved med at svæve i mørket over bugten, afhængig af begivenheder, der ikke kunne forudses.

Capataz’en rakte pludselig hånden ud og slukkede lysestumpen. Decoud følte det, som om hans kammerat med ét slag havde ødelagt hele den verden af begivenheder, elskov, revolution, i hvilken han, Decoud, med selvgod overlegenhed frygtløst analyserede alle motiver og alle lidenskaber, sine egne ikke undtaget.

Decoud udstødte et lille gisp. Hans nye situation gjorde et stærkt indtryk på ham. Han, der havde en stærk, intellektuelt betonet selvtillid, led under at have mistet det eneste våben, han kunne anvende med effekt. Ingen intelligens kunne trænge gennem den store bugts mørke. Tilbage var kun én ting, han var sikker på, nemlig hans ledsagers anmassende forfængelighed. Den var direkte, ukompliceret, naiv og effektiv. Decoud, som havde benyttet ham, havde prøvet på at forstå ham grundigt. Han havde opdaget en fuldstændig enkelhed i motivet bag de forskellige udslag af en konsekvent personlighed. Det var derfor, manden var så forbavsende ukunstlet i sin forfængeligheds skinsyge storhed. Og nu var der opstået en komplikation. Det var tydeligt, at han var misfornøjet med at have fået overdraget et hverv, i hvilket der var så mange muligheder for, at det kunne mislykkes. 'Jeg gad vide, hvordan han ville opføre sig, hvis jeg ikke var her,' tænkte Decoud.

Han hørte Nostromo mumle igen: 'Nej, der er ikke plads for frygt på denne lægter! Selv mod er næppe tilstrækkeligt. Jeg har gode øjne og en sikker hånd; ingen kan sige, at han nogen sinde har set mig træt eller i tvivl om, hvad jeg skulle gøre; men por Dios, Don Martin, jeg er blevet sendt ud i dette kulsorte vindstille i et ærinde, hvor hverken gode øjne eller en rolig hånd eller et sikkert skøn er nogen nytte til …' Han svor en række eder på spansk og italiensk, med dæmpet stemme. 'Denne sag kan kun klares ved halsløs handling.'

Disse ord dannede en ejendommelig kontrast med den fred, der hvilede over bugten, denne stilhed, der var næsten håndgribelig. En byge faldt med en brat, hviskende lyd rundt om båden, og Decoud tog hatten af, lod håret blive vådt og følte sig meget forfrisket. Straks efter kærtegnede en lille, støt vind hans kind. Lægteren begyndte at bevæge sig, men bygen løb fra den. Dråberne holdt op med at falde på hans hoved og hænder, og den hviskende lyd tabte sig i det fjerne. Nostromo brummede tilfreds, greb rorpinden og fløjtede sagte, som søfolk har for skik, når de vil opmuntre vinden. Aldrig i de tre sidste dage havde Decoud mindre end nu følt trang til det, capataz’en kaldte halsløs handling.

'Jeg synes, at jeg kan høre en anden byge på vandet,' sagde han med et tonefald, der var præget af rolig tilfredshed. 'Jeg håber, at den vil indhente os.'

Nostromo standsede sin fløjten med det samme. 'Kan De høre en anden byge?' sagde han tvivlende. Mørket syntes at være blevet en smule tyndere; Decoud kunne nu se omridset af sin ledsagers skikkelse, og selv sejlet trådte ud af natten som en firkantet blok af tæt sne.

Den lyd, Decoud havde hørt, lød nu stærkere over vandet, og Nostromo genkendte den støj, bestående af både en hvislen og en raslen, der breder sig til alle sider af en damper på vej gennem spejlblankt vand en stille nat. Det kunne ikke være andet end det skib, de oprørske tropper i Esmeralda havde erobret. Det førte ingen lanterner. Lyden af dets maskine blev stedse stærkere, standsede af og til helt, men begyndte så igen helt pludseligt og lød forbløffende meget nærmere, som om dette usynlige fartøj, hvis position det var umuligt at slutte sig nøje til, styrede lige mod lægteren. Denne fortsatte imens sin langsomme, lydløse sejlads for en brise, der var så svag, at Decoud kun overbeviste sig selv om, at den overhovedet bevægede sig, ved at bøje sig ud over siden og føle vandet glide gennem fingrene. Han følte sig ikke længere mat. Han var glad for at vide, at lægteren bevægede sig. Efter så megen stilhed virkede larmen fra damperen voldsom og foruroligende. Der var noget uhyggeligt ved, at man ikke kunne se den. Pludselig blev der stille: Maskinen standsede, men skibet var så nær ved dem, at dampen, det blæste ud, sendte rumlende vibrationer lige hen over de to mænds hoveder.

'De prøver på at finde ud af, hvor de er,' hviskede Decoud. Han bøjede sig igen ud og stak fingrene i vandet. 'Vi har ganske god fart på.'

'Jeg tror, at vi skærer dens kurs,' sagde capataz’en sagte. 'Vi leger blindebuk med døden. Det nytter ikke at prøve på at stikke af. Vi må sørge for, at vi ikke bliver set eller hørt.'

Hans hvisken var hæs af spænding. Man kunne ikke se andet af hans ansigt end glimtet af det hvide i hans øjne. Han greb fat i Decouds skulder. 'Dette er den eneste måde, på hvilken skatten kan reddes fra denne damper, som er fuld af soldater. Enhver anden ville have ført lanterner. Men De kan nok se, at der end ikke er det svageste lysskær til at vise os, hvor den er.'

Decoud stod som lammet; kun hans tanker var i vild bevægelse. I løbet af et sekund huskede han Antonias fortvivlede blik, da han forlod hende ved faderens leje i Avellanos’ dystre hus, hvor vinduerne var tilskoddede, men alle dørene stod åbne, og som var forladt af alle tjenestefolkene undtagen en gammel neger ved porten. Han mindedes Casa Gould og sit sidste besøg i dette, diskussionerne, tonefaldet i hans egen stemme, Charles’ uudgrundelige holdning, og mrs. Goulds ansigt, der var så blegt af bekymring og træthed, at øjnene syntes at have ændret farve og nu virkede næsten sorte. Selv hele sætninger af den proklamation, som han agtede at få Barrios til at udstede fra sit hovedkvarter i Cayta, så snart han kom dertil, gik gennem hans hjerne – selve kimet til den nye stat, den separatistiske proklamation, som han, inden han tog af sted, havde prøvet på at læse i hast for Don José, der lå udstrakt på sengen, mens hans datters blik ikke veg fra ham. Guderne måtte vide, om den gamle politiker havde forstået den; han kunne ikke tale, men han løftede i hvert fald armen fra tæppet; hans hånd bevægede sig som for at gøre korsets tegn i luften, en velsignende, samtykkende gestus. Decoud havde dette selvsamme udkast i lommen, skrevet med blyant på adskillige løse ark med ordene 'San Tomé Sølvminens Forvaltning, Sulaco, Republikken Costaguana' trykt i fede typer foroven. Han havde skrevet dem i rasende fart og snappet det ene ark efter det andet på Charles Goulds bord. Mrs. Gould havde flere gange kigget over hans skulder, mens han skrev, men Señor Administrador, der stod på skrævende ben, ville end ikke kigge på den, da den var færdig. Han havde afvist den med en kort håndbevægelse, som måtte være udtryk for foragt og ikke forsigtighed, eftersom han ikke mælede et ord om brugen af forvaltningens papir til et så kompromitterende dokument. Og dette viste hans ringeagt, den sande engelske ringeagt for almindelig forsigtighed, som om intet, der ikke lå inden for englændernes egne tanker og følelser, fortjente alvorlig overvejelse. Decoud undte sig en kort stund til at blive fnysende vred på Charles Gould og endog irriteret på mrs. Gould, i hvis varetægt han, ganske vist stiltiende, havde overladt Antonia. Det ville være bedre at omkomme tusind gange end at skulle takke den slags mennesker for sit liv, udbrød han ved sig selv. Nostromos fingre, der ikke slap hans skulder, men tværtimod greb hårdere til, kaldte ham tilbage til øjeblikket.

'Mørket er vor ven,' mumlede capataz’en i hans øre. 'Jeg vil tage sejlet ned og betro vor redning til denne sorte bugt. Ingen øjne vil kunne skelne os, når vi ligger stille med en nøgen mast. Jeg vil gøre det nu, før denne damper kommer endnu nærmere. Den svage piben af en talje vil ellers røbe os og give disse tyveknægte San Tomé skatten i hænde.'

Han bevægede sig omkring så forsigtigt som en kat. Decoud hørte ikke en lyd; kun den firkantede plets forsvinden fra mørket viste ham, at sejlet var taget, firet så varsomt ned, som om det havde været af glas. Et øjeblik efter hørte han Nostromos sagte åndedrag ved siden af sig.

'De må helst slet ikke røre Dem af stedet, Don Martin,' sagde capataz’en alvorligt. 'De kunne risikere at snuble eller falde over noget, der ville lave støj. Årer og stager ligger jo rundt om på dækket. Rør Dem endelig ikke. Por Dios, Don Martin,' fortsatte han med en hurtig, men venlig hvisken, 'jeg er så desperat, at hvis jeg ikke vidste, at Deres Velbårenhed er en modig mand, der kan stå fast, hvad der end sker, ville jeg støde min kniv i Deres hjerte.'

En dødlignende stilhed omgav lægteren. Det var vanskeligt at tro, at der i umiddelbar nærhed lå en damper, der var fuld af soldater, og på hvis bro mange øjne spejdede for at få landkending i natten. Maskinen blæste ikke længere damp ud, og skibet lå nu åbenbart stille i for lang afstand til, at nogen anden lyd kunne nå lægteren.

'Det ville De måske, capataz,' svarede Decoud hviskende. 'Men De behøver ikke at være urolig. Der er andre ting end frygten for Deres kniv – andre ting, som gør mit hjerte uroligt. Jeg svigter Dem ikke. Blot har De muligvis glemt –'

'Jeg talte åbent til Dem som til en mand, der er lige så desperat som jeg,' forklarede capataz’en. 'Sølvet skal og må reddes fra monteristerne. Jeg sagde tre gange til kaptajn Mitchell, at jeg helst ville tage af sted alene. Det samme sagde jeg til Don Carlos Gould. Jeg var i Casa Gould. Man havde sendt bud efter mig. Damerne var til stede, og da jeg prøvede på at forklare, hvorfor jeg ikke ønskede at have Dem med, lovede de mig store belønninger, hvis der ikke tilstødte Dem noget. Det er en mærkelig måde at tale til en mand på, man sender ud til en næsten sikker død. Disse fornemme mennesker synes ikke at have forstand nok til at erkende, hvilken opgave de stiller én overfor. Jeg sagde til dem, at jeg intet kunne gøre for Dem. De ville have været bedre beskyttet hos banditten Hernandez. Det ville have været muligt at ride ud af byen uden at løbe anden risiko, end at et skud blev affyret efter Dem på lykke og fromme. Men det var, som om disse mennesker var døve. Jeg måtte love, at jeg ville vente på Dem ved havneporten. Jeg ventede. Og da De er en modig mand, er De i lige så god sikkerhed som sølvet. Hverken mere eller mindre.'

Som for at kommentere Nostromos ord gik den usynlige damper i det samme frem, men kun for halv kraft, hvilket man kunne slutte af skruens rolige rytme. Lyden skiftede plads, herom var der ingen tvivl, men kom ikke nærmere. Den blev endda lidt fjernere ude til siden for lægteren, men standsede så igen.

'De søger at få en pejling til Isabellerne for at kunne sejle i ret linie til havnen og erobre Toldboden med sølvet,' mumlede Nostromo. 'Har De nogen sinde set kommandanten i Esmeralda? Sotillo hedder han, en køn mand med en mild stemme. Da jeg kom til landet i sin tid, så jeg ham tit på gaden i Sulaco, hvor han snakkede med de unge damer i husenes vinduer og viste sine hvide tænder hele tiden. Men en af mine cargadores, der havde været soldat, fortalte mig, at han en gang havde givet ordre til, at en mand skulle flåes levende ude i en afsides egn, hvortil kommandanten var sendt for at hverve rekrutter i den fattige landbefolkning. Det er aldrig faldet ham ind, at dampskibsselskabet kunne have en mand, der var i stand til at krydse hans planer.'

Capataz’ens mumlende snaksomhed foruroligede Decoud, der opfattede den som et tegn på svaghed. Ikke desto mindre kan snaksom beslutsomhed være lige så ægte som sammenbidt tavshed.

'Sotillo er ikke blevet narret endnu,' sagde Decoud. 'Har De glemt den sindssyge mand forude?'

Nostromo havde ikke glemt Señor Hirsch. Han bebrejdede bittert sig selv, at han ikke havde undersøgt lægteren grundigt inden afsejlingen. Han bebrejdede sig selv, at han ikke havde dolket manden og kastet ham over bord i det øjeblik, han fandt ham, uden så meget som at se på hans ansigt. Dette ville have svaret til foretagendets halsløse karakter. Hvad der end skete, var Sotillo allerede blevet snydt. Selv hvis det usle skrog, der nu var så stille som døden, på nogen måde røbede lægterens nærhed, ville Sotillo – hvis denne var chef for tropperne om bord – alligevel blive snydt for sit bytte.

'Jeg har en økse i hånden,' hviskede Nostromo sammenbidt. 'Med tre hug kan jeg skære igennem ned til vandlinien. Desuden er der en prop agter i hver lægter, og jeg véd nøjagtigt, hvor den sidder. Jeg kan føle den under min fod.'

Decoud erkendte den ægte beslutsomhed i den berømte capataz’ nervøse mumlen og hævnlystne ophidselse. Inden damperen, styret af et eller højest to skrig (for flere ville manden ikke kunne nå at udstøde, sagde Nostromo og skar tænder, så det kunne høres), kunne finde lægteren, ville der være rigelig tid til at sænke denne skat, som nu var bundet om hans hals.

De sidste ord hvæsede han ind i øret på Decoud. Decoud svarede ikke. Han var fuldstændig overbevist. Mandens sædvanlige, karakteristiske ro var borte. Den svarede ikke til situationen, sådan som han opfattede den. Noget dybere, noget, som ingen før havde haft anelse om, var kommet op til overfladen. Med forsigtige bevægelser afførte Decoud sig sin frakke og sine støvler; han anså sig ikke for at være forpligtet til at synke sammen med sølvet. Hans mål var at komme ned til general Barrios i Cayta, hvilket capataz’en udmærket godt vidste, og også han, Decoud, ville lægge al den desperation, han evnede, i dette forsøg. 'Det er rigtigt, det er rigtigt!' mumlede Nostromo. 'De er politiker, señor. Slut Dem til hæren og sæt en ny revolution i gang.' Han påpegede dog, at der til hver lægter hørte en lille båd, som kunne bære to mænd, måske flere. Også denne lægter havde en sådan båd på slæb.

Det havde Decoud ikke været klar over. Det var jo for mørkt til, at man kunne se noget, og først da Nostromo lagde hånden på fanglinen, der var fastgjort til en klampe i agterenden, følte Decoud virkelig lettelse. Tanken om at ligge i vandet og svømme rundt i mørket uden at ane hvorhen, formodentlig i kreds, til han sank af udmattelse, var modbydelig. Det golde og meningsløse i et sådant endeligt havde svækket ham i hans forsøg på at foregive nonchalant optimisme. I sammenligning med denne eventualitet var muligheden af at skulle drive i en båd, udsat for tørst, sult, opdagelse, fængsling og henrettelse, så behagelig, at den var værd at sikre sig, selv om en smule selvforagt var prisen. Han gik ikke ind på Nostromos forslag om, at han skulle gå i båden med det samme. 'Noget vil måske kunne overraske os, señor,' sagde capataz’en og bedyrede samtidig, at han ville lade linen gå i det øjeblik, når det viste sig absolut nødvendigt.

Men Decoud forsikrede ham med ubekymret stemme, at han ikke agtede at tage båden før i allersidste øjeblik, og at det da var hans hensigt, at capataz’en også skulle med. Mørket over bugten var ikke længere altings ende. Det var en del af en levende verden, eftersom fiasko og død kunne føles som lurende naboer. Og samtidig var dette mørke et ly. Han frydede sig over dets uigennemtrængelighed. 'Som en mur, som en mur,' mumlede han ved sig selv.

Det eneste, der bremsede hans optimisme, var tanken om Señor Hirsch. Det forekom nu Decoud at være højdepunktet af tåbelighed, at man ikke havde bundet og kneblet ham. Så længe dette elendige væsen havde evne til at udstøde et skrig, betød han en konstant fare. Hans umådelige skræk var stum i øjeblikket, men man kunne ikke sige, hvilken anledning der pludselig kunne få den til at give sig udslag i vilde skrig.

Netop denne sindssyge angst, som både Decoud og Nostromo havde set i mandens vilde og absurde blikke og ustandselige mundbevægelser, beskyttede Señor Hirsch mod dette desperate foretagendes grusomme nødvendigheder. Det øjeblik var forpasset, da man kunne bringe ham til tavshed for stedse. Som Nostromo bemærkede som svar på Decouds beklagende konstatering heraf: Det var for sent! Det kunne ikke gøres uden støj, navnlig da man ikke vidste nøjagtigt, hvor manden befandt sig. Hvor han end havde valgt at krybe sammen og skælve, var det for risikabelt at nærme sig ham. Han ville sandsynligvis begynde at skrige om nåde. Det var meget bedre at lade ham i fred, da han forholdt sig så roligt. Men at stole på hans tavshed blev for hvert øjeblik en hårdere belastning for Decouds sindsro.

'Jeg ville ønske, at De ikke havde forpasset det rette øjeblik, capataz,' mumlede han.

'Hvad siger De? Til at gøre ham tavs for stedse? Jeg fandt det praktisk først at få at vide, hvordan han var kommet om bord. Hans tilstedeværelse var jo mystisk. Hvem kunne ane, at den skyldtes en ren tilfældighed? Og bagefter, señor, da jeg så, at De gav ham vand at drikke, kunne jeg ikke gøre det. Ikke efter at jeg havde set Dem holde dunken for hans læber, som om han var Deres broder. Señor, nødvendigheder af denne slags skal man ikke tænke på for længe. Og dog ville det ikke have været nogen grusomhed at berøve ham hans usle liv. Dette er ikke andet end frygt. Deres medfølelse frelste ham dengang, Don Martin, og nu er det for sent. Det ville ikke kunne gøres lydløst.'

Der var helt stille om bord i damperen, og stilheden var så dyb, at selv den svageste lyd efter Decouds mening måtte bevæge sig uhæmmet og hørligt til verdens ende. Hvad nu, hvis Hirsch hostede eller nøs? At føle sig prisgivet en så tåbelig eventualitet var for pinefuldt til, at man kunne betragte det ironisk. Også Nostromo syntes at være ved at blive nervøs. Var det muligt, spurgte han sig selv, at damperen kunne finde natten for mørk og derfor agtede at blive liggende på stedet til daggry? Han begyndte at tænke, at dette trods alt var den reelle fare. Han var bange for, at mørket, der var hans beskyttelse, ville ende med at blive hans fordærv.

Som Nostromo havde gættet, havde Sotillo kommandoen om bord. Han vidste intet om begivenhederne i Sulaco i de sidste otteogfyrre timer og anede heller ikke, at det var lykkedes telegrafisten i Esmeralda at advare sin kollega i Sulaco. Som så mange andre officerer ved tropperne i provinsen var Sotillo i sin tilslutning til Ribieras sag blevet påvirket af overbevisningen om, at denne havde Gould-koncessionens enorme rigdom på sin side. Han havde været en hyppig gæst i Casa Gould, hvor han havde luftet sine Blanco-anskuelser og sin begejstring for reformpolitikken over for Don José Avellanos, samtidig med at han kastede frejdige blikke i retning af mrs. Gould og Antonia. Han tilhørte en god familie, der var blevet forfulgt og forarmet under Guzman Bentos tyranni. De anskuelser, han gav udtryk for, forekom absolut naturlige for en mand af hans oprindelse og med hans livsbane. Og han var ikke nogen bedrager; det vat ganske naturligt for ham at give udtryk for ophøjede følelser, mens han i øvrigt var besjælet af én solid og praktisk idé – nemlig tanken om, at Antonia Avellanos’ mand ganske naturligt ville være Gould-koncessionens nære ven. Han understregede endog en gang dette over for Anzani, da han med denne forhandlede om et sjette eller syvende lille lån i den skumle, fugtige lejlighed med enorme jernstænger for vinduerne bag den største butik i rækken under buegangene. Han antydede over for købmanden, på hvilken udmærket fod han stod med den emanciperede señorita, der var som en søster for den engelske kvinde. Han satte det ene ben frem og lagde armene over kors til Anzanis beskuelse og fikserede købmanden med et overlegent blik:

– Hør nu her, elendige kræmmer! Hvordan skulle en mand som jeg kunne få en kurv hos nogen kvinde, endsige da hos en emanciperet pige, der lever i forargelig frihed? – dette var, hvad hans hele holdning udtrykte.

Hans opførsel i Casa Gould var naturligvis ganske anderledes. Her var han ikke brøsig, men nærmest en smule sørgmodig. Som de fleste af sine landsmænd lod han sig rive med af smukke ord, navnlig hvis det var ham selv, der sagde dem. Han havde ingen overbevisning af nogen slags om noget som helst undtagen om sine personlige aktivers uimodståelige magt. Denne overbevisning var til gengæld så stærk, at selv Decouds tilsynekomst i Sulaco og fortrolige omgang med familierne Gould og Avellanos ikke foruroligede ham. Han prøvede tværtimod at slutte venskab med denne rige costaguaner fra Europa i håb om at kunne låne en stor sum af ham en skønne dag. Hans livs eneste ledemotiv var at skaffe penge for at kunne tilfredsstille sine kostbare tilbøjeligheder, som han hæmningsløst hengav sig til, da han var en svag karakter. Han indbildte sig, at han var en mester i intrigen, men hans fordærvethed var så ukompliceret som et dyrisk instinkt. Når han var alene, kunne han opfyldes af trang til grusomhed, og det samme var tilfældet, når han f. eks. var alene i en stue med Anzani for at forhandle om et lån.

Han havde snakket sig til kommandoen over garnisonen i Esmeralda. Den lille havneby havde en vis betydning, da det vigtigste af de undersøiske kabler, der forbandt Vestprovinsen med den øvrige verden, udgik herfra og havde forbindelse til Sulaco. Don José Avellanos bragte ham i forslag, og Barrios havde med en grov, hånlig skoggerlatter sagt: 'Lad bare Sotillo få den. Han er en udmærket mand til at holde vagt over kablet, og Esmeraldas damer bør også nyde godt af ham.' Barrios, der ubestrideligt var en modig mand, havde ikke høje tanker om Sotillo.

Kun via Esmeralda-kablet kunne San Tomé minen stå i stadig forbindelse med den store finansmand, hvis stiltiende samtykke udgjorde Ribiera-bevægelsens styrke. Denne bevægelse havde også modstandere i den lille by, men Sotillo regerede Esmeralda med stor strenghed, indtil begivenhedernes ugunstige udvikling på borgerkrigens fjerne skueplads tvang ham til at betænke, at den store sølvmine til sidst nødvendigvis ville tilfalde sejrherrerne som bytte. Forsigtighed var dog nødvendig. Han begyndte med at anlægge en dunkel og hemmelighedsfuld holdning over for Esmeraldas Ribiera-tro bystyre. Senere fik meddelelsen om, at kommandanten holdt møder med sine officerer midt om natten (dette sivede ud på en eller anden måde), byrådsmedlemmerne til helt at forsømme deres pligter og holde sig inde i deres huse. En dag blev pludselig alle breve fra Sulaco med posten over land hentet på posthuset af en trop soldater og bragt til kommandantskabet, hvilket skete ganske åbenlyst, uden noget påskud eller nogen undskyldning. Via Cayta havde Sotillo hørt om Ribieras endelige nederlag.

Dette var det første åbenlyse tegn på forandringen i hans anskuelser, men ganske kort efter kunne man se notoriske demokrater, der indtil da havde levet i stadig frygt for arrestation, lænker og endog pryglestraf, færdes ind og ud ad den store dør til kommandantskabet, hvor ordonnansernes heste døsede under de tunge sadler, mens soldaterne i pjaltede uniformer og spidse stråhatte trakte sig på bænkene med de bare fødder ude af den skygge, kroppen lå i, og en skildvagt i rød våbenfrakke med huller på albuerne stod øverst på trappen og stirrede storsnudet på jævne borgere, der blottede hovedet for ham, når de gik forbi.

Sotillos tankeverden hævede sig ikke op over omsorgen for hans personlige sikkerhed og chancen for at plyndre den by, han havde kommandoen i, men han frygtede, at en så sen tilslutning kun ville skaffe ham sparsom taknemmelighed fra sejrherrernes side. Han havde troet lidt for længe på San Tomé minens magt. De beslaglagte breve havde bekræftet de oplysninger, han allerede havde modtaget om, at der lå en stor mængde sølvbarrer på Toldboden i Sulaco. At sætte sig i besiddelse af disse ville være en åbenlys Montero-venlig handling, en tjeneste, der måtte belønnes. Med sølvet i sine hænder ville han kunne stille betingelser for både sig selv og sine soldater. Han vidste intet om urolighederne i Sulaco og heller ikke noget om præsidentens flugt til denne by, eller at Monteros broder var i hælene på den flygtende. Sotillo mente, at han havde meget fine kort på hånden. Han satte sig først i besiddelse af telegrafstationen i Esmeralda og derefter af den statsejede damper, der lå i den smalle bugt, som danner Esmeraldas havn. Dette sidste skete uden vanskelighed ved hjælp af et kompagni soldater, der pludselig stormede op ad landgangsbroerne, mens skibet lå ved kajen, men løjtnanten, der havde ordre til at arrestere telegrafisten, gjorde undervejs holdt ved Esmeraldas eneste café, hvor han trakterede sine folk med brændevin og også forfriskede sig selv, alt sammen for indehaverens, en kendt ribierists, regning. Hele styrken blev beruset og fortsatte fremrykningen gennem gaden under høje skrig, mens den affyrede skud mod vinduerne. Denne lille festlighed, der kunne være blevet farlig for telegrafistens liv, gjorde det i sidste instans muligt for ham at sende sin advarsel til Sulaco. Løjtnanten, der vaklede op ad trappen med dragen sabel, kyssede ham få øjeblikke efter på begge kinder som følge af et af de hurtige stemningsskifter, der er karakteristiske for den berusede tilstand. Han faldt om halsen på telegrafisten og forsikrede ham, at alle Esmeralda-garnisonens officerer skulle udnævnes til oberstløjtnanter, alt mens glædestårer randt ned ad hans svampede ansigt. Således gik det til, at stabschefen, der kom forbi senere, fandt hele styrken sovende på trappen og i gangene, mens telegrafisten (der undlod at benytte sig af lejligheden til at flygte) sad og tikkede på fuld kraft. Stabschefen lod ham føre bort med bart hoved og hænderne bundet på ryggen, men skjulte sagens sammenhæng for Sotillo, der forblev uvidende om den advarsel, som var blevet sendt til Sulaco.

Oberst Sotillo var ikke den mand, der lod nogen form for mørke stå i vejen for den planlagte overraskelse. Han var aldeles overbevist om, at denne ville lykkes, og han higede med uregerlig, barnlig utålmodighed efter at få aktionen gennemført. Lige fra det øjeblik, da damperen havde rundet Punta Mala og var nået ind i bugtens mørkere vande, havde han opholdt sig på kommandobroen sammen med en flok officerer, der var lige så utålmodige som han selv. Damperens ulykkelige kaptajn, der skiftevis blev lokket og truet af Sotillo og dennes stab, sejlede videre med så stor forsigtighed, som de ville lade ham udvise. Nogle af dem var stærkt berusede, men udsigten til at få fingre i så store rigdomme gjorde dem idiotisk dumdristige og samtidig meget nervøse. Bataillonschefen, en gammel, mistænksom og ubegavet mand, der aldrig i sit liv havde været ude at sejle, udmærkede sig ved pludselig at slukke nathuslampen, det eneste lys, der var tilladt om bord, fordi det var uundværligt ved navigeringen. Han kunne ikke forstå, hvad nytte det skulle gøre, for at man kunne finde vej. Da kaptajnen protesterede voldsomt, stampede bataillonschefen i dækket og slog på sit sværd. 'Dér afslørede jeg Dem!' råbte han triumferende. 'De er fortvivlet over min klogskab. Jeg er ikke så barnlig at tro, at et lys i en messingkasse kan vise én, hvor havnen er. Jeg er en gammel soldat, ja, jeg er så. Jeg kan lugte en forræder på flere mils afstand. De ville have, at lyset skulle røbe for Deres ven englænderen, at vi nærmer os. At sådan en tingest skulle kunne vise vej! Det er en elendig løgn! Que picardia! I Sulaco-folk er alle sammen i de fremmedes sold. De fortjente, at jeg gennemborede Dem med min sabel.' Andre officerer samledes om dem, prøvede på at dæmpe hans harme og gentog overtalende: 'Nej, nej, hr. major, det er noget, søfolkene ikke kan undvære, og det er ikke forræderi.' Skibets kaptajn kastede sig næsegrus på broen og nægtede at rejse sig op. 'Gør ende på mit liv med det samme,' sagde han med halvkvalt stemme. Sotillo var nødt til at gribe ind.

Forvirringen og uroen på broen blev så stærk, at rorgængeren flygtede fra rattet. Han søgte tilflugt i maskinrummet og gjorde folkene her så forskrækkede, at de uden at ænse truslerne fra de soldater, der var sat til at holde vagt over dem, standsede maskinen, idet de erklærede, at de hellere ville skydes end drukne under dæk.

Dette var den første gang, Nostromo og Decoud hørte damperen stoppe. Efter at ordenen var genoprettet og nathuslampen atter var blevet tændt, gik den frem igen og passerede lægteren i ret stor afstand under sin søgen efter Isabellerne. Man kunne imidlertid ikke øjne øerne, og på kaptajnens ynkelige bønner gik Sotillo med til, at maskinen blev standset igen, for at man kunne afvente en af de jævnlige lysninger i mørket, der skyldes forandringer i skydækket over bugtens vande.

Sotillo, der stod på broen, mumlede af og til vredt til kaptajnen, der med undskyldende, underdanigt tonefald tryglede obersten om at betænke de begrænsninger, nattens mørke påtvang de menneskelige sanser. Sotillo dirrede af vrede og utålmodighed. Det var jo hans livs chance.

'Hvis Deres øjne ikke er mere nytte til for Dem end dette, lader jeg dem stikke ud,' brast det ud af ham.

Damperens kaptajn svarede ikke, for netop da dukkede Store Isabellas uformelige masse truende op efter en kort regnbyge, men forsvandt igen, som om den var skyllet bort af en bølge af større mørke inden endnu en byge. Men dette var også tilstrækkeligt. Med stemme som en mand, der er vendt tilbage til livet, meldte han Sotillo, at skibet ville lægge til ved Sulacos kaj inden en time. Han kommanderede derefter fuld fart frem, og soldaterne på dækket fik nok at gøre med at forberede sig til landsætningen.

Decoud og Nostromo hørte, hvad der forgik. Capataz’en forstod, hvad det betød: Om bord på damperen havde man fået kending af Isabellerne og styrede nu direkte mod Sulaco. Han skønnede, at skibet ville passere lægteren i ringe afstand, men han mente, at hvis han blot lå helt stille, med sejlet nede, ville den ikke kunne ses. 'Selv ikke hvis de gnider sig op ad siden på os,' mumlede han.

Regnen begyndte at falde igen, først som en våd tåge, derefter kraftigere og blev snart til et lodret skybrud, alt mens den hvæsende og dunkende lyd fra damperen nærmede sig faretruende. Decoud, som havde øjnene fulde af vand og sad med bøjet hoved, spurgte netop sig selv, hvor længe det ville vare, før den var kommet forbi, da han pludselig mærkede, at lægteren tog en overhaling. Et vældigt skumsprøjt hvislede hen over agterenden, samtidig med at han hørte planker knække og derefter følte et voldsomt stød. Han havde det indtryk, at en vred hånd greb fat i lægteren og slæbte den i tilintetgørelse. Stødet havde naturligvis slået ham om kuld, og han fandt sig selv rullende i vand i lægterens bund. En voldsom skuren blev ved på langsiden; en fremmed og forbløffet stemme råbte noget oven over ham i natten. Han hørte et gennemtrængende skrig om hjælp fra Señor Hirsch. Han bed tænderne fast sammen hele tiden. Det var en kollision!

Damperen havde ramt lægteren skævt og fået den til at krænge, til den var halvt under vand, havde knækket en del af dens planker og svinget dens forende parallel med sin egen kurs på grund af slaget. Om bord på damperen kunne sammenstødet knap mærkes. Som sædvanlig føltes næsten hele dets voldsomhed på det mindre fartøj. Selv Nostromo tænkte, at dette måske var enden på hans halsløse eventyr. Han var blevet slynget væk fra den lange rorpind, der reagerede på krængningen. I næste øjeblik ville damperen være sejlet forbi og have efterladt lægteren til at synke eller flyde og uden at nogen havde set så meget som et glimt af den, hvis forholdet ikke havde været det, at damperen, som var lastet med gods og havde et stort antal mennesker om bord, lå så dybt, at dens anker greb fat i en af bardunerne til lægterens mast. I nogle nervepirrende sekunder holdt bardunen til den pludselige belastning. Det var dette, som havde givet Decoud fornemmelsen af, at lægteren pludselig blev slæbt i tilintetgørelsen. Grunden hertil kunne han naturligvis ikke forklare sig. Det hele skete så pludseligt, at han ikke havde tid til at tænke. Men alle hans sanseindtryk var fuldstændigt klare; han havde bevaret herredømmet over sig selv, ja, han registrerede endda med et vist velbehag denne ro, netop mens han blev slået baglæns over hækbjælken og havnede på ryggen i vandet i lægterens bund. Han havde hørt og identificeret Señor Hirschs skrig, mens han kom på benene og stadig havde denne besynderlige fornemmelse af at blive slæbt hovedkulds gennem mørket. Ikke et ord, ikke et skrig undslap ham; han havde ikke tid til at se noget, og efter de fortvivlede skrig om hjælp standsede den slæbende bevægelse så pludseligt, at han vaklede forover med åbne øjne og faldt ind mod de stablede kasser med sølv. Han klamrede sig uvilkårligt til dem af frygt for at blive slynget omkring igen, og i det samme hørte han atter frygtelige skrig om hjælp, langtrukne og fortvivlede, slet ikke i nærheden, men et uberegneligt stykke borte, helt væk fra lægteren, som om en eller anden ånd i natten gjorde nar af Señor-Hirschs rædsel og fortvivlelse.

Derefter blev alt stille – så stille som når man vågner i sin seng i et mørkt værelse efter en bizar og urolig drøm. Lægteren gyngede let; det regnede stadig. To famlende hænder greb ham om den værkende krop, og capataz’ens stemme hviskede i hans øre: 'Stille, for alt i verden! Stille! Damperen er stoppet!'

Decoud lyttede. Der hørtes ikke en lyd. Han følte vandet næsten op til knæene. 'Synker vi?' spurgte han ganske sagte.

'Det véd jeg ikke,' hviskede Nostromo tilbage til ham. 'Señor, sig ikke den mindste lyd!'

Da Hirsch tidligere på natten var blevet beordret frem af Nostromo, var han ikke vendt tilbage til sit første skjulested. Han var faldet nær ved masten og havde ikke kræfter til at rejse sig; desuden var han bange for at bevæge sig. Han betragtede sig selv som død, men ikke ud fra nogen fornuftsmæssig betragtning. Det var ganske simpelt en grusom og skrækindjagende følelse. Hver gang han begyndte at tænke på, hvad der skulle blive af ham, gav hans tænder sig til at klapre voldsomt. Han var for opslugt af sin skræks elendighed til at tage notits af noget som helst.

Skønt han var ved at kvæles under lægterens sejl, som Nostromo uden at vide det havde sænket oven på ham, vovede han end ikke at stikke hovedet ud før det øjeblik, da damperen ramte lægteren. Så sprang han op, ansporet til nye mirakler af legemskraft ved denne nye form for fare. Det indstrømmende vand, da lægteren krængede, løste hans tunge. Hans skrig 'Frels mig!' var det første, der sagde folkene om bord i damperen, at der var sket en kollision. I næste øjeblik sprang bardunen, og det befriede anker strøg hen over lægterens bak. Det kom imod Señor Hirschs bryst, og denne greb ganske simpelt fat i det uden at ane, hvad det var, men klamrede sig med arme og ben og en uovervindelig, urimelig stædighed til den del af ankret, der var over fligene. Lægteren blev puffet langt ud til siden, og damperen sejlede videre, alt mens han klamrede sig til metallet og råbte om hjælp. Det varede imidlertid noget, efter at damperen var standset, før man opdagede, hvor han befandt sig, for hans vedvarende hylen om hjælp syntes at komme fra nogen, der svømmede i vandet. Omsider klatrede et par mænd ud over skibssiden og halede ham indenbords. Han blev båret direkte op til Sotillo på broen. Afhøringen af ham bekræftede, at man havde påsejlet et eller andet fartøj og sænket det, men en så mørk nat var det ikke muligt at lede efter endeligt bevis i form af drivende vraggods. Sotillo var mere opsat end nogen sinde på at nå havnen uden spild af tid; tanken om, at han havde ødelagt hovedmålet for sin ekspedition var for utålelig til at blive accepteret. Denne følelse fik den historie, tyskeren fortalte ham, til at forekomme desto mere utroværdig. Efter at Señor Hirsch havde fået nogle knubs, fordi han fortalte løgnehistorier, blev han skubbet ind i bestiklukafet. Men han havde ikke fået mange klø. Hans historie havde gjort Sotillos officerer mismodige, selv om de blev ved med at gentage omkring deres chef: 'Umuligt, umuligt!' dog med undtagelse af den gamle major, der dystert triumferende sagde:

'Jeg sagde det jo, jeg sagde det jo! Jeg kunne mærke noget forræderi, noget diableria, en hel mil væk.'

Imens havde damperen fortsat sin sejlads mod Sulaco, der var det eneste sted, hvor man ville kunne konstatere, hvordan det virkelig forholdt sig. Decoud og Nostromo hørte skruens voldsomme rotation tabe sig og helt forsvinde; derpå genoptog de uden overflødige ord deres forsøg på at nå Isabellerne. Den sidste byge havde medbragt en blid, men konstant brise. Faren var ikke ovre endnu, og der var ikke tid til samtale. Lægteren lækkede som et sold. De trådte i vand for hvert skridt. Capataz’en stak grebet på pumpen, der var anbragt på siden agter, i hånden på Decoud, og denne begyndte straks at pumpe uden at spørge eller sige noget, for han havde glemt alt andet end ønsket om at holde skatten flydende. Nostromo hejste sejlet, ilede til rorpinden og trak i skødet som en gal. En tændstiks korte opblussen (tændstikkerne var holdt tørre i en blikæske, uagtet manden selv var gennemblødt) viste den asende Decoud Nostromos anspændte udtryk, mens han stod bøjet over kompashuset, og hans øjnes koncentrerede blik. Nu vidste capataz’en, hvor han var, og han håbede, at han kunne sejle den synkende lægter på grund i den lavvandede vig, hvor den høje, klippefyldte del af Store Isabella af en dyb og tilgroet slugt deles i to lige store dele.

Decoud pumpede uafbrudt. Nostromo styrede uden at slappe sit anspændte, årvågne blik et sekund. Hver for sig var de totalt alene med deres opgave. Det faldt dem ikke ind at tale. De havde intet til fælles undtagen bevidstheden om, at den beskadigede lægter var i færd med at synke, langsomt, men sikkert. I denne erkendelse, der var som den afgørende prøve på deres ønsker, syntes de at være blevet komplet fremmede for hinanden, som om de i selve choket ved kollisionen havde opdaget, at tabet af lægteren ikke ville betyde det samme for dem begge. Denne fælles fare bragte forskellighederne mellem deres mål, livssyn, personlighed og stilling helt i forgrunden af hver enkelts private synskreds. Der var intet overbevisningens, nogen fælles idés bånd; de var kun to eventyrere, der forfulgte hver sit eventyr, hver var involveret i den samme truende, dødelige fare. Men denne fare, denne eneste uomstødelige sandhed, de var fælles om, syntes at virke som en inspiration for deres sjælelige og legemlige kræfter.

Der var i hvert fald noget næsten mirakuløst i den måde, på hvilken capataz’en nåede vigen uden at have andet end et utydeligt glimt af øens silhouet og det ubestemte glimt af en lille sandstribe at styre efter. Lægteren blev sat på grund, hvor slugten åbner sig mellem klipperne og en smal, lavvandet å snor sig ud af buskadset og løber i havet; og de to mænd begyndte med tavs, ukuet energi at losse dens kostbare last, idet de bar hver oksehudskasse op ad åens leje, forbi buskadset til en hule, som en indstyrtning af jorden havde dannet under rødderne af et stort træ. Dets store, glatte stamme lænede sig som en falden søjle langt over det lille vandløb, som rislede mellem de løse sten.

Et par år tidligere havde Nostromo ganske alene tilbragt en hel søndag med at udforske øen. Han forklarede Decoud dette, efter at de var færdige med arbejdet og sad dødtrætte med benene hængende ned ad den lave skrænt og ryggen mod træet, som et par blinde mænd, der ved en uforklarlig sjette sans erkender hinandens nærværelse og deres omgivelser.

'Ja,' gentog Nostromo, 'jeg glemmer aldrig et sted, jeg én gang har studeret nøje.' Han talte langsomt, næsten dovent, som om et helt liv i lediggang lå foran ham og ikke de usle to timer inden daggry. Skattens eksistens, knap nok skjult, som den var på dette usandsynlige sted, lagde en byrde af hemmelighedsfuldhed over alt, hvad der ville blive gjort, enhver hensigt, enhver plan for fremtidig adfærd. Han følte, at det halsløse foretagende, man havde betroet ham at gennemføre på grund af det ry, han havde vidst at skabe sig, delvis var mislykkedes. Det var på den anden side også delvis lykkedes. Hans forfængelighed var delvis tilfredsstillet. Hans nervøse irritation havde lagt sig.

'Man véd aldrig, hvad der kan komme én til nytte,' fortsatte han med sin sædvanlige rolige stemme og væremåde. 'Jeg tilbragte en hel elendig søndag med at udforske denne klat land.'

'En misantropisk beskæftigelse,' mumlede Decoud arrigt. 'De havde formodentlig ingen penge at spille med eller ødsle væk blandt pigerne på Deres sædvanlige tilholdssteder, capataz.'

'É vero!' udbrød capataz’en forbavset på sit eget sprog over dette klarsyn. 'Det havde jeg ikke! Derfor ønskede jeg ikke at færdes blandt de stodderagtige personer, der er vant til min rundhåndethed. Man venter sig flothed af en capataz de cargadores, der jo er den rige mand og i virkeligheden en caballero blandt de jævne mennesker. Jeg interesserer mig ikke for kortspil undtagen som tidsfordriv; og hvad de piger angår, der praler af, at de har lukket op, når jeg bankede på, véd De godt, at jeg ikke ville se på nogen af dem to gange, uanset hvad folk så siger. De er besynderlige, de brave folk i Sulaco, og jeg har fået mange nyttige oplysninger blot ved at lytte tålmodigt, når kvinder snakkede, som folk troede jeg var forelsket i. Dette kunne stakkels Teresa aldrig forstå. Den pågældende søndag skældte hun mig sådan ud, at jeg forlod huset og svor på, at jeg aldrig ville sætte mine ben deri mere undtagen for at hente min køje og min skibskiste. Señor, der er ikke noget mere trættende end at høre en kvinde, man agter, angribe éns gode rygte, når man ikke har en eneste skilling i lommen. Jeg løste en af de små både og roede ud af havnen uden andet end tre cigarer i lommen til at hjælpe mig til at tilbringe dagen på øen her. Men vandet i denne å, som De hører under Deres fødder, er køligt og fersk og godt, señor, både før og efter en cigar.' Han tav en stund og tilføjede derefter tankefuldt: 'Det var den første søndag efter, at jeg havde bragt den hvidskæggede engelske rico hele vejen ned ad bjergene fra Entrada-passet – tilmed i en diligence! Ingen diligence var kørt op eller ned ad denne bjergvej i mands minde, señor, før jeg førte denne ned som fører for halvtreds landarbejdere, der arbejdede som én mand med tove, hakker og pæle under min ledelse. Det var den rige englænder, der, som folk siger, betaler anlægget af denne jernbane. Han var meget tilfreds med mig. Men min løn forfaldt ikke til betaling før ved månedens slutning.'

Pludselig lod han sig glide ned ad skråningen. Decoud hørte plasket af hans fødder i åen og fulgte hans skridt gennem slugten. Hans skikkelse tabte sig mellem buskene, til han nåede sandstriben neden for klippen. Som det ofte er tilfældet i bugten, når bygerne i den første del af natten har været hyppige og kraftige, var mørket blevet betydelig tyndere hen under morgen, selv om der endnu intet spor var af dagslys.

Lægteren, der nu var lettet for sin kostbare byrde, rokkede svagt, halvt flydende, med den forreste del af kølen på sandet. Et langt tov strakte sig som en sort tråd tværs over den hvide strand til det dræganker, Nostromo havde båret i land og fastgjort til stammen af en kraftig busk i selve slugtens udmunding.

Der var ikke andet at gøre for Decoud end at blive på øen. Af Nostromo modtog han den forplejning, som kaptajn Mitchell havde været så forudseende at bringe om bord i lægteren, og anbragte den midlertidigt i den lille jolle, som de straks ved deres ankomst havde halet op og skjult i buskadset. Den skulle blive hos ham. Øen skulle være et skjulested, ikke et fængsel; han kunne ro ud til et forbipasserende skib. O.S.N. kompagniets postbåde passerede nær ved øerne, når de kom til Sulaco nordfra. Men Minerva, der sejlede bort med den forhenværende præsident, havde bragt meddelelsen om urolighederne i Sulaco nordpå. Det var muligt, at den næste sydgående damper ville få ordre til slet ikke at anløbe havnen, da byen, så vidt Minerva’s officerer vidste, for tiden var i bærmens hænder. Dette betød, at der ikke ville komme nogen damper i en måned, i hvert fald ikke fra posttjenesten; men Decoud måtte tage chancen. Øen var hans eneste tilflugt mod den proskription, der hang over hans hoved. Capataz’en ville naturligvis vende tilbage til byen. Den lossede lægter lækkede meget mindre, og han mente, at den ville kunne holde sig flydende, til han nåede havnen.

Han rakte Decoud, der stod i vand til knæene ved siden af ham, en af de to skovle, der hørte til hver lægters udrustning til brug, når man fyldte skibe med ballast. Ved at arbejde forsigtigt med den, så snart der var dagslys nok at se ved, kunne Decoud løsne en masse jord og sten, der hang ud over den hule, de havde gemt skatten i, så at det ville se ud, som om det hele var faldet på naturlig måde. Det ville ikke alene dække hulen, men også alle spor af deres arbejde, de flyttede sten og de brækkede endog buske.

'Hvem ville desuden finde på at lede efter Dem eller skatten her på øen?' fortsatte Nostromo, som om han ikke kunne rive sig løs fra stedet. 'Det er ikke sandsynligt, at der kommer et menneske her. Hvad kunne nogen mand tænke sig at stille op med denne stump jord, så længe der er plads for hans fødder på fastlandet! Befolkningen i Costaguana er ikke nysgerrig. Der er end ikke fiskere, som vil kunne genere Deres Velbårenhed. Alt fiskeri i bugten foregår ved Zapiga, derovre. Señor, hvis De bliver nødt til at forlade denne ø, før vi kan få arrangeret noget for Dem, må De ikke prøve på at nå til Zapiga. Det er et fiskerleje, hvor der bor mange tyve og mordere, som omgående vil skære halsen over på Dem, bare for Deres guldurs skyld. Og dernæst, señor: tænk Dem om to gange, før De betror noget som helst til et eneste menneske – selv til officererne på kompagniets dampere, hvis De skulle komme om bord på en af disse. Ærlighed alene er ikke tilstrækkelig til at sikre Dem. De må også vurdere menneskers diskretion og klogskab. Og husk altid, señor, før De åbner munden for at betro Dem til nogen, at denne skat vil kunne efterlades her i sikkerhed i hundreder af år. Tiden er på skattens side, señor. Og sølv er et uforgængeligt metal, som med sikkerhed vil beholde sin værdi i al evighed … Et uforgængeligt metal,' gentog han, som om ordet beredte ham en dyb glæde.

'Ligesom man siger, at visse mænds ærlighed er,' erklærede Decoud uudgrundeligt, mens capataz’en, der var optaget af at øse lægteren med en træspand, blev ved med at kaste vandet ud over siden med regelmæssige plask.

Decoud, der var uforbederlig i sin skepsis, tænkte, ikke kynisk, men med almindelig tilfredshed, at denne mand var blevet ubestikkelig af sin umådelige forfængelighed, denne smukkeste form for egoisme, der kan antage skikkelse af enhver dyd.

Nostromo holdt op med at øse, og som om han pludselig fik en idé, lod han spanden falde med et brag ned i lægteren.

'Har De noget budskab til nogen?' spurgte han med sænket stemme. 'Husk, at man vil stille mig mange spørgsmål.'

'De må finde de optimistiske ord, der bør siges til folk i byen. I så henseende stoler jeg på Deres intelligens og erfaring, capataz. Er De med?'

'Si, señor … De mener til damerne?'

'Ja, ja,' svarede Decoud hurtigt. 'Deres storartede ry vil bevirke, at de fæster stor lid til Deres ord; vær derfor forsigtig med, hvad De siger.' Alt mens han følte det skæbnesvangre anstrøg af foragt for sig selv, som hans komplekse natur var underkastet, fortsatte han: 'Jeg glæder mig til en berømmelig og heldig afslutning på min mission. Hører De det, capataz? Brug ordene ’berømmelig’ og ’heldig’, når De taler med señoritaen. Deres egen mission er gennemført på berømmelig og heldig måde. De har uden al tvivl frelst minens sølv. Ikke kun dette sølv, men sandsynligvis alt det sølv, der nogen sinde vil komme ud af den.'

Nostromo opdagede det ironiske tonefald. 'Det tør jeg sige, Señor Don Martin,' sagde han irriteret. 'Der er meget få ting, jeg ikke kan klare. Spørg de fremmede herrer. Jeg, en mand af folket, der ikke altid kan forstå, hvad De mener. Men med hensyn til disse værdier, som jeg er nødt til at efterlade, vil jeg sige, at jeg ville mene, de var i større sikkerhed, hvis De slet ikke havde været med mig.'

Decoud udstødte et kort udråb, og der blev en kort pause. 'Skal jeg tage tilbage til Sulaco med Dem?' spurgte han vredt.

'Skal jeg stikke Dem ihjel med min kniv på stedet?' svarede Nostromo uden at tøve, med foragt i stemmen. 'Det ville være det samme som at tage Dem med til Sulaco. Nej, señor. Deres ry ligger i Deres politik, og minen er knyttet til dens sølvs skæbne. Undrer det Dem, at jeg gerne ville have, at der ikke havde været nogen anden mand, jeg skulle dele min viden med? Jeg ønskede ikke at have nogen med mig, señor.'

'De kunne ikke have holdt lægteren flydende uden mig,' næsten råbte Decoud. 'De ville være gået til bunds med den.'

'Ja,' svarede Nostromo langsomt. 'Alene.'

Her var en mand, tænkte Decoud, en mand, der virkede, som om han hellere ville være død end vansire sin egoismes perfekte form. En sådan mand var til at stole på. I tavshed hjalp han capataz’en med at få drægankeret om bord. Nostromo fik lægteren klar af sandet med ét eneste stød med den tunge åre, og Decoud befandt sig alene på stranden som en mand i en drøm. En pludselig trang til at høre en menneskelig stemme endnu en gang rørte sig stærkt i hans hjerte. Han kunne knapt skelne lægteren fra det sorte vand, den flød på.

'Hvad tror De, der er blevet af Hirsch?' råbte han.

'Han blev slået over bord og druknede,' råbte Nostromo med sikker stemme fra de sorte vidder af hav og himmel omkring den lille ø. 'Bliv i slugten, señor. Jeg vil forsøge at komme ud til Dem enten i nat eller næste nat.'

En svag, hvislende lyd røbede, at Nostromo var ved at hejse sejlet. Det fyldtes pludselig, med en lyd som af et enkelt trommeslag. Decoud gik tilbage til slugten. Nostromo så fra rorpinden af og til bagud på Store Isabellas svindende masse, der lidt efter lidt blev ét med nattens ensformige tæppe. Da han til sidst drejede hovedet endnu en gang, så han ikke andet end en tæt mur af mørke.

Så oplevede også han den følelse af ensomhed, der havde knuget Decoud så stærkt, efter at lægteren var sejlet ud fra stranden. Men medens manden på øen tyngedes af en bizar fornemmelse af uvirkelighed, der berørte selve den jord, han gik på, beskæftigede Nostromos tanker sig ivrigt med fremtiden. Hans evner, der arbejdede i parallelle linier, satte ham i stand til at styre lige, at holde udkig efter Hermosa, som han skulle passere, og at prøve på at forestille sig, hvad der ville ske i morgen i Sulaco. I morgen, eller rettere sagt, i dag, da daggryet ikke var langt borte, ville Sotillo finde ud af, på hvilken måde skatten var forsvundet. Et sjak cargadores var blevet brugt til at læsse den på en jernbanevogn fra Toldboden og køre vognen ud på kajen. Der ville blive foretaget anholdelser, og Sotillo ville sikkert allerede i formiddagens løb være klar over, på hvilken måde sølvet var kommet bort fra Sulaco, og hvem det var, som var sejlet bort med det.

Det havde været Nostromos hensigt at sejle lige ind i havnen, men ved denne tanke lagde han efter en pludselig indskydelse roret om, så at lægteren gik op i vinden og mindskede farten betydeligt. Hans genopdukken med netop denne båd ville vække mistanke, give anledning til gætterier og med sikkerhed bringe Sotillo på sporet. Han, Nostromo, ville selv blive arresteret, og når han én gang var i fængsel, kunne man ikke vide, hvad de ville gøre for at få ham til at tale. Han stolede på sig selv, men han rejste sig alligevel for at se sig om. Tæt ved kunne han se Hermosas hvide overflade, der var så jævn som et bord, med larmende bølgebrus mod stranden som følge af den livlige brise. Lægteren måtte sænkes med det samme.

Han lod den drive med slapt sejl. Der var allerede en hel del vand i skroget. Han lod den fortsætte i retning af havneindløbet, og idet han lod rorpinden passe sig selv, satte han sig på hug og gav sig til at løsne bundproppen. Når den var ude, ville lægteren fyldes meget hurtigt, og som alle andre lægtere havde den en lille jernballast – nok til, at den ville synke, når den var fyldt med vand. Da han rejste sig igen, lød larmen fra Hermosa fjernt, næsten uhørligt; han kunne allerede skelne terrænets form omkring indsejlingen til havnen. Dette var en halsløs sag, og han var en god svømmer. En sømil var ingenting for ham, og han kendte et sted, hvor det var let at gå i land, lige neden for det forladte gamle forts bastioner. Det slog ham og fascinerede ham, at dette fort var et godt sted at sove hele dagen efter så mange søvnløse nætter.

Med et slag af rorpinden, som han trak ud til denne brug, slog han bundproppen ud, men gjorde sig ikke den ulejlighed at tage sejlet ind. Han følte vandet bruse voldsomt op om sine ben, før han sprang op på hakkebrættet. Her stod han så og ventede, kun iført skjorte og bukser, rank og ubevægelig. Da han havde følt, at lægteren var på vej ned, sprang han i vandet med et vældigt plask.

Han vendte straks hovedet. Den skumle, skyede dagning bag bjergene viste ham det øverste hjørne af sejlet på det blanke vand, en mørk, våd lærredstrekant, der svajede let frem og tilbage. Han så den forsvinde, som om den blev trukket ned under vandet, og begyndte derefter at svømme ind mod kysten.

Tredje del

Fyrtårnet

1. kapitel

Så snart lægteren var gledet bort fra kajen og havde tabt sig i havnens mørke, spredtes Sulacos europæere for at forberede sig på monteriststyret, der nærmede sig Sulaco både fra bjergene og fra havet.

Lastningen af sølvet med håndkraft var deres sidste handling i fællesskab. Den betød afslutningen på de tre dages fare, i hvilke deres energi – ifølge den europæiske presse – havde bevaret byen mod skæbnesvangre følger af optøjerne. Ved den inderste ende af molen sagde kaptajn Mitchell god nat og vendte om. Det var hans hensigt at gå frem og tilbage på kajen, til damperen fra Esmeralda viste sig. Jernbaneingeniørerne samlede deres baskiske og italienske arbejdere, førte dem til rangérterrænet og efterlod Toldboden, der havde været så solidt forsvaret under de første optøjer, komplet ubevogtet. Deres folk havde vist sig tapre og tro i de berømte 'tre dage' i Sulaco. I væsentlig grad var denne troskab og tapperhed øvet mere i selvforsvar end til værn for de finansielle interesser, som Charles Gould havde sat sin lid til. Blandt bærmens råb havde kravet om 'død over de fremmede!' ikke været det mindst højrøstede. Det var et held for Sulaco, at forholdet mellem disse importerede arbejdere og landets befolkning havde været helt igennem dårligt lige fra begyndelsen.

Dr. Monygham, som var på vej til familien Violas køkken, iagttog dette tilbagetog, der markerede afslutningen på den udenlandske indblanding, denne tilbagetrækning af det materielle fremskridts armé fra de costaguanske revolutioners skueplads.

Johannesbrød-fakler, der blev båret i udkanterne af den marcherende styrke, sendte deres gennemtrængende aroma ind i hans næsebor. Deres skær på vej forbi husets façade fik bogstaverne i 'Albergo d’Italia Una' til at springe sort frem fra den ene ende til den anden af den lange mur. Han plirede med øjnene i det stærke lys. En del unge mænd, af hvilke de fleste var høje og lyshårede, og som ledede denne masse af sorthårede, brunhovede folk, over hvilke man så blanke geværpiber i skrå stilling, nikkede familiært til ham i forbifarten. Doktoren var en kendt skikkelse. Nogle af dem spekulerede på, hvad han foretog sig her, mens de marcherede videre ad sporet ved siden af deres arbejdere.

'Trækker De Deres folk tilbage fra havnen?' spurgte lægen overingeniøren, der havde ledsaget Charles Gould hertil på vej til byen, gående ved siden af hesten, med hånden på sadelknappen. De var standset lige uden for den åbne dør for at lade arbejderkolonnen komme over vejen.

'Ja, så hurtigt jeg kan. Vi er ikke nogen politisk gruppe,' svarede overingeniøren med sigende betoning. 'Og vi agter ikke at give de nye magthavere noget at hænge deres hat på over for jernbanen. Er De ikke enig med mig, Gould?'

'Fuldstændig,' svarede Charles Gould uforstyrreligt fra sadlen, uden for det svage parallelogram af lys, der faldt på vejen gennem den åbne dør.

Da Sotillo ventedes fra den ene side og Pedro Montero fra den anden, var det nu overingeniøren mere magtliggende end noget andet at undgå et sammenstød med nogen af dem. For ham var Sulaco en jernbanestation, et endepunkt, værksteder og depot for store beholdninger. Jernbanen forsvarede sin ejendom over for bærmen, men politisk set var den neutral. Han var en modig mand, og i denne neutralitetens ånd var han gået med forslag om våbenstilstand til massens selvbestaltede ledere, de deputerede Fuentes og Gamacho. Kuglerne susede endnu i luften, da han gik over Plaza’en i dette ærinde og svingede en hvid serviet tilhørende Amarilla-klubbens dækketøjsskab over sit hoved.

Han var ret stolt af denne bedrift, og da han tænkte, at lægen, der hele dagen havde været optaget af de sårede i Casa Goulds patio, ikke havde haft tid til at høre historien, begyndte han et sammentrængt referat: Han havde meddelt de to ledere, hvad han havde hørt ude fra lejren vedrørende Pedro Montero, og forsikret dem, at den sejrende generals broder kunne nå frem til Sulaco hvert øjeblik. Som han havde ventet, resulterede denne meddelelse, så snart Señor Gamacho havde råbt den ud af vinduet, i, at masserne strømmede ad vejen til den store slette ud mod Rincon. Også de to deputerede steg til hest og galoperede af sted for at møde den store mand efter at have trykket overingeniørens hånd med overstrømmende begejstring. 'Jeg har givet dem en smule unøjagtig besked med hensyn til tidspunktet,' tilstod overingeniøren. 'Hvor meget Pedro end skynder sig, kan han næppe nå frem til byen før i morgen tidlig. Men jeg har nået mit mål og sikret nogle timers fred for den tabende part. Jeg fortalte dem derimod ikke noget om Sotillo, da jeg var bange for, at de da kunne finde på at søge at besætte havnen igen, enten for at slås med ham eller hylde ham – det er ikke til at sige, om de ville gøre det ene eller det andet. I havnen lå jo Goulds sølv, som vi bygger vort sidste håb på. Der måtte også tænkes på Decouds flugt. Jeg mener, at jernbanen har hjulpet sine venner ganske godt uden at kompromittere sig selv uhjælpeligt. Nu må man overlade parterne til sig selv.'

'Costaguana for costaguanerne,' indskød lægen ironisk. 'Det er et dejligt land, og det har avlet en smuk høst af had, hævn, mord og plyndring disse landets sønner.'

'Jeg er en af dem,' sagde Charles Gould roligt, 'og jeg må videre for at tage mig af mine egne problemer. Kørte min kone straks videre, doktor?'

'Ja. Alt var roligt her. Mrs. Gould har taget de to piger med sig.'

Charles Gould red videre, og overingeniøren fulgte efter lægen ind i huset.

'Denne mand er den personificerede ro,' sagde han anerkendende, mens han satte sig på en bænk og strakte de lange ben næsten tværs over døråbningen. 'Han må være umådelig sikker på sig selv.'

'Hvis det er det eneste, han er sikker på, er han ikke sikker på noget som helst,' sagde lægen. Han havde atter sat sig på enden af bordet. Han støttede kinden i den ene hånd, mens den anden holdt albuen. 'Det er det sidste, nogen mand bør være sikker på.' Lyset, der var halvt fortæret af flammen og brændte uklart med en lang væge, kastede sit skær nedefra op på hans bøjede hoved, hvis ansigtsudtryk, der formedes stærkt af arrene på kinderne, virkede sært unaturligt – som præget af en overdreven, angerfuld bitterhed. Det så ud, som om han spekulerede på uhyggelige ting. Overingeniøren betragtede ham en stund, før han indvendte:

'Det kan jeg ærlig talt ikke indse. I mine øjne er dette det eneste sikre. Dog –'

Han var en klog mand, men han kunne ikke helt skjule sin foragt for paradokser af denne slags; dr. Monygham var i det hele taget ikke populær blandt Sulacos europæere. Hans hele fremtoning med dens præg af paria, som han opretholdt selv i mrs. Goulds salon, gav anledning til uelskværdige kommentarer. Det var givet, at han var intelligent, og da han havde levet mere end tyve år i landet, kunne man ikke bagatellisere hans pessimistiske livssyn. Men instinktivt gav folk – i selvforsvar for deres virksomhed og forhåbninger – en eller anden skjult ufuldkommenhed i mandens personlighed skylden for dette livssyn. Man vidste, at for mange år siden, som ret ung mand, var han af Guzman Bento blevet udnævnt til generallæge ved dennes hær. Ikke én af de europæere, som dengang var i Costaguanas tjeneste, havde den grumme gamle diktator holdt så meget af og stolet så meget på.

Hans senere historie var mere dunkel. Den fortabte sig blandt de utallige historier om sammensværgelser og komplotter mod tyrannen, ligesom et vandløb taber sig i et tørt bælte af sandet jord, før det formindsket og måske i uroligere skikkelse dukker op igen på den anden side. Lægen lagde ikke skjul på, at han i mange år havde levet i de vildsomste dele af republikken og vandret med næsten ukendte indianerstammer i de vældige skove i det inderste af landet, hvor de store floder har deres kilder. Men det var kun vandring uden mål; han havde intet skrevet, intet samlet, ikke skaffet noget til videnskaben fra de store skoves tusmørke, der syntes at blive hængende ved hans ramponerede personlighed, som nu haltede rundt i Sulaco, hvortil den var drevet rent tilfældigt og strandet på kysten.

Det var også almindelig kendt, at han havde levet i stor fattigdom, indtil ægteparret Gould kom fra Europa. Don Carlos og Doña Emilia havde taget sig af den gale engelske læge, da det viste sig, at han trods al sin vilde uafhængighed kunne tæmmes med venlighed. Måske var det kun sulten, der havde tæmmet ham. Han havde ganske vist før i tiden kendt Charles Goulds far i Sta. Marta, og nu blev han, uanset de dunkle afsnit af hans historie, en anerkendt personlighed, som læge ved San Tomé minen. Han var anerkendt, men blev ikke accepteret uforbeholdent. Så megen udfordrende excentricitet og en så udtalt foragt for menneskeheden syntes at tyde på kynisme og var måske i virkeligheden udslag af dårlig samvittighed. Efter at han atter havde vundet en vis anseelse, ymtedes der om, at han for år tilbage, da han faldt i unåde og blev sat i fængsel af Guzman Bento i forbindelse med den såkaldte 'Store Sammensværgelse', havde forrådt nogle af sine bedste venner blandt de sammensvorne. Ingen lod dog, som om de troede på disse rygter; hele historien om den Store Sammensværgelse var håbløst indviklet og dunkel; det indrømmedes i Costaguana, at der aldrig havde været nogen sammensværgelse undtagen i tyrannens syge sind, og at man derfor ikke kunne forråde nogen eller noget, uagtet de mest fremtrædende costaguanere var blevet sat i fængsel og henrettet efter denne anklage. 'Udrensningen' havde stået på i årevis og decimeret de højere klasser som en pest. Det blotte udtryk for sorg over henrettede slægtninges skæbne var blevet straffet med døden. Don José Avellanos var måske den eneste nulevende, der kendte hele historien om disse ubeskrivelige grusomheder. Han havde selv lidt under dem, og med et skuldertræk og en nervøs armbevægelse plejede han at afvise enhver hentydning dertil. Men hvad grunden så end var, blev dr. Monygham, en ledende skikkelse i Gould-koncessionens administration, en mand, der agtedes og æredes af minearbejderne, og hvis ejendommeligheder tolereredes af mrs. Gould, ved med at stå uden for 'kredsen'.

Det skyldtes ikke nogen sympati for lægen, at overingeniøren havde dvælet i hotellet på sletten. Han holdt langt mere af gamle Viola. Han var kommet til at betragte 'Albergo d’Italia Una' som et tilbehør til jernbanen. Mange af hans ingeniører boede der. Mrs. Goulds interesse for familien gav det en vis rang. Overingeniøren, der havde en hær af arbejdere under sin kommando, påskønnede den gamle garibaldinos moralske indflydelse på italienerne. Der var over hans strenge, europæiske republikanisme noget soldatermæssigt loyalt og pligtbetonet, som om verden var en slagmark, hvor menneskene skulle kæmpe for kærlighed og broderskab på jord og ikke om en større eller mindre del af byttet.

'Stakkels gamle fyr!' sagde han, efter at han havde hørt doktorens beretning om Teresa. 'Han vil aldrig kunne drive hotellet uden hende. Det er virkelig sørgeligt.'

'Han er helt alene deroppe,' brummede dr. Monygham og nikkede med det kraftige hoved hen mod den smalle trappe. 'Hver eneste sjæl er forsvundet fra huset, og mrs. Gould har lige taget de to piger med. Man må regne med, at det ville blive et usikkert opholdssted for dem i den nærmeste fremtid. Som læge kan jeg selvsagt ikke udrette mere her, men hun har bedt mig om at blive hos gamle Viola, og da jeg ikke har nogen hest, jeg kan ride tilbage til minen på – det var jo derude, jeg burde være nu – havde jeg ikke noget imod at blive. Man kan godt undvære mig i byen.'

'Jeg kunne have lyst til at blive hos Dem her, doktor, til vi ser, om der sker noget i havnen i nat,' erklærede overingeniøren. 'Vi kan ikke have, at den gamle kommer ud for overgreb fra Sotillos soldaters side – disse vil sikkert straks rykke frem hertil. Sotillo plejede at være umådelig fidel over for mig hos Goulds og i klubben. Jeg kan ikke fatte, hvordan denne mand nogen sinde vil kunne se nogen af sine venner her i øjnene.'

'Han begynder sikkert med at skyde nogle af dem for at komme over det første pinlige moment,' sagde lægen. 'Der er ikke noget så nyttigt her i landet for den militære chef, der skifter parti, end nogle raske henrettelser på stedet.' Han talte med en dyster overbevisning, som ikke indbød til modsigelse. Overingeniøren prøvede da heller ikke at protestere. Han nikkede blot nogle gange med beklagende mine og sagde så:

'Jeg tror, vi vil kunne skaffe Dem en hest i morgen, doktor. Vore indfødte arbejdere har fanget nogle af de heste, der var løbet deres vej i panikken. Hvis De rider godt til og gør en stor omvej via Los Hatos, langs skovkanten og langt uden om Rincon, vil De kunne regne med at nå San Tomé broen, uden at der sker Dem noget. Efter min mening er minen det sikreste sted for enhver, der er kompromitteret i de nye magthaveres øjne. Jeg ville blot ønske, at jernbanen var lige så vanskelig at komme til.'

'Er jeg da kompromitteret?' spurgte dr. Monygham langsomt efter et øjebliks tavshed.

'Hele Gould-koncessionen er kompromitteret. Jeg har ikke kunnet blive ved med at stå uden for landets politiske liv – hvis man kan kalde disse krampetrækninger for liv. Spørgsmålet er, om man kan gøre minen noget. Det øjeblik måtte komme, da neutralitet ville være en umulighed, og dette var Charles Gould helt klar over. Jeg tror, han er forberedt på enhver eventualitet. En mand af hans slags har aldrig haft til hensigt at skulle blive ved med at være prisgivet uvidenhed og korruption til evig tid. Det ville svare til, at man var fange i en hule hos nogle banditter og havde løsesummen i sin lomme – og købte sit liv fra dag til dag. Og kun livet, doktor, ikke friheden. Jeg véd, hvad jeg taler om. Det billede, som De her trækker på skulderen ad, er fuldstændig korrekt, navnlig hvis De tænker Dem en sådan fange udstyret med evnen til at fylde lommen op med penge, der ligger så langt fra banditternes rækkevidde, som om de var overnaturlige. Det må De have forstået lige så godt som jeg, doktor. Gould var stillet på samme måde som hønen, der lagde guldæg. Jeg bragte spørgsmålet på bane for ham i sin tid, da sir John var på besøg her. Den, der er fange hos stupide og griske banditter, er altid prisgivet den første den bedste imbecile kæltring, der kan finde på at knalde ham ned i hidsighed eller ved udsigten til en stor gevinst med det samme. Det er ikke uden grund, når den folkelige visdom har opfundet historien om drabet på hønen, der lagde guldæg. Det er en historie, der aldrig bliver uaktuel. Dette er grunden til, at Charles Gould på sin mærkeligt dybsindige og dog ukomplicerede manér støttede den ribieristiske fuldmagtslov, den første lov, som gav ham løfte om en sikkerhed, der ikke havde noget med bestikkelse at gøre. Ribierismen har lidt fiasko, således som alt, hvad der kun er forstandsbetonet, lider fiasko her i landet. Men Gould holder sig stadig til logikken i sit ønske om at redde denne store masse sølv. Decouds plan om en kontrarevolution kan måske gennemføres, måske ikke; den har måske en chance, måske ikke. Men med al den erfaring, jeg efterhånden har vedrørende dette revolutionære kontinent, kan jeg knap tage dets metoder alvorligt. Decoud læste sit udkast til en proklamation op for os og talte udmærket i to timer om sin aktionsplan. Han havde argumenter, der burde have virket solide, hvis ikke vi medlemmer af gamle, stabile politiske og nationale organisationer forbløffedes ved den blotte tanke om en ny stat, der springer lige ud af hovedet på en storsnudet ung herre, som flygter for livet med en proklamation i lommen til en grov, fræk halvblodsindianer og skvadronør, som kaldes for general i denne del af verden. Det lyder som et komisk eventyr – men tro mig, det kan muligvis blive til virkelighed, fordi det stemmer overens med selve landets ånd.'

'Er sølvet da i sikkerhed?' spurgte doktoren gnavent.

Overingeniøren tog sit ur frem. 'Efter kaptajn Mitchells beregninger – og han burde vide besked – har det nu været undervejs så længe, at det må være seks-syv kilometer fra havnen, og som Mitchell siger, er Nostromo en sømand af den slags, der forstår at udnytte enhver chance til det yderste.' Her rømmede lægen sig så energisk, at den anden skiftede tonefald.

'De har ikke høje tanker om denne disposition, doktor? Men hvorfor ikke? Charles Gould må spille sit spil helt og fuldt, selv om han ikke er den mand, der vil kunne forklare sin adfærd blot over for sig selv, endsige da over for andre. Det kan være, at taktikken delvis er foreslået ham af Holroyd, men den stemmer også med hans egen personlighed, og dette er grunden til, at den har haft så gode resultater. Kalder man ham ikke ’kongen af Sulaco’ i Sta. Marta? Et øgenavn kan være det bedste bevis på en succes. Det er, hvad jeg kalder at sætte en spøgefuld maske på sandhedens åsyn. Kære herre, da jeg oprindelig kom til Sta. Marta, gjorde det indtryk på mig at se, hvordan alle disse journalister, demagoger, kongresmedlemmer, generaler og dommere krøb for en sløvt udseende advokat uden praksis, blot fordi han var Gould-koncessionens repræsentant. Da sir John kom herud, gjorde det også indtryk på ham.'

'En ny stat med den tykke levemand Decoud som sin første præsident,' sagde dr. Monygham tankefuldt, mens han strøg sig over kinden og blev ved med at svinge med benene.

'Ja, ved Gud, og hvorfor ikke?' svarede overingeniøren med uventet alvorlig og fortrolig stemme. Det var, som om noget hemmelighedsfuldt i Costaguanas luft havde gennemsyret ham med den lokale tro på 'pronunciamentos', revolutionære militærkup. Han begyndte straks at tale som en erfaren revolutionsmand om det instrument, man havde parat i form af den intakte armé i Cayta, der på få dage kunne bringes tilbage til Sulaco, hvis det blot med det samme lykkedes Decoud at nå ned ad kysten. Den militære chef i Cayta var nemlig general Barrios, der ikke havde andet at vente af Montero, hans tidligere rival og bitre fjende, end en kugle gennem hjertet. Barrios’ støtte var en given sag. Heller ikke hans armé havde noget godt at vente af Montero, end ikke en månedslønning. Ud fra dette synspunkt var skattens eksistens af enorm betydning. Den blotte viden om, at den var bragt i sikkerhed og unddraget monteristerne, ville være en stærk tilskyndelse for tropperne i Cayta til at slutte sig til den nye stats sag.

Doktoren vendte sig om og betragtede overingeniøren en stund.

'Så vidt jeg kan se, er denne Decoud en ung sjover med store overtalelsesevner,' sagde han omsider. 'Og det er altså i denne sags tjeneste, at Charles Gould har ladet hele sølvlasten gå til søs i denne Nostromos varetægt?'

'Charles Gould har ikke sagt mere om sine bevæggrunde, end han plejer,' svarede overingeniøren. 'De véd jo, at han intet siger. Men vi her kender alle sammen hans motiv, og han har kun ét – San Tomé minens sikkerhed og bevarelsen af Gould-koncessionen i overensstemmelse med hans kontrakt med Holroyd. Også Holroyd er en ualmindelig mand. Disse to personligheder forstår hinandens fantasi. Den ene er tredive, den anden nær ved tres, og de er skabt for hinanden. At være millionær, og at være en millionær som Holroyd, er som at have evig ungdom. Ungdommens dristighed regner med at have ubegrænset tid til rådighed, men en millionær har ubegrænsede midler i sin hånd – hvilket er bedre. Éns tid på jorden er en uvis størrelse, men der er ingen tvivl om, hvad millioner kan udrette. Indførelsen af en ren form for kristendom på dette fastland er en drøm for en ungdommelig optimist, og jeg har prøvet på at forklare Dem, hvorfor Holroyd trods sine otteoghalvtreds år er som en mand på tærsklen til livet, ja, mere end det. Han er ikke missionær, men San Tomé minen rummer netop denne forjættelse for ham. Jeg forsikrer Dem, at han ikke var i stand til at holde dette hensyn uden for en helt igennem forretningsmæssig samtale, han for et par år siden havde med sir John om Costaguanas finanser. Sir John omtalte det med forbløffelse i et brev, han skrev til mig fra San Francisco, da han var på vej hjem. Jeg kan forsikre Dem, doktor, at tingene her ligesom ingen værdi har gennem det, de virkelig er. Jeg begynder at tro, at det eneste håndgribelige ved dem er den immaterielle værdi, som enhver opdager i sin egen form for aktivitet –'

'Såh!' afbrød doktoren ham uden et øjeblik at standse benenes svingende bevægelse. 'Indbildskhed! Næring til den forfængelighed, der får verden til at løbe rundt! Hvad tror De, at der i mellemtiden vil ske med den skat, der driver rundt på bugten med den store capataz og den store politiker?'

'Hvorfor er De så urolig for den, doktor?'

'Jeg – urolig? Hvad pokker vedkommer det sølv mig? Jeg lægger ikke nogen immateriel værdi i mine ønsker eller mening eller handlinger. De er ikke så store, at jeg har plads til indbildskhed. Se bare her, for eksempel – jeg ville så gerne have gjort den stakkels kvindes sidste øjeblikke lettere. Men jeg kan ikke. Det er umuligt. Har De nogen sinde stået over for det umulige – eller har De, jernbanernes Napoleon, ikke dette ord i Deres leksikon?'

'Bliver det meget svært for hende?' spurgte overingeniøren deltagende.

Der hørtes langsomme, tunge skridt på plankerne over de svære loftsbjælker i køkkenet. Derefter lød gennem den smalle åbning, trappen dannede i den tykke mur – denne åbning, der var så smal, at den kunne forsvares af én mand mod tyve fjender – en mumlen af to stemmer, den ene svag og brusten, den anden dyb og mild; den dybes alvorligere tone dækkede den svagere lyd.

De to mænd tav, til samtalen deroppe holdt op. Så trak lægen på skuldrene og mumlede:

'Ja, det er uundgåeligt. Men jeg ville intet kunne gøre, hvis jeg gik derop nu.'

Der blev stille længe, både oppe og nede.

'Jeg har indtryk af, at De nærer mistillid til kaptajn Mitchells capataz,' sagde ingeniøren omsider.

'Mistillid!' mumlede lægen med sammenbidte tænder. 'Jeg tror, han er i stand til hvad som helst – endog til at vise den mest absurde troskab. Jeg var den sidste, han talte med, før han forlod kajen. Den stakkels kvinde deroppe ville absolut tale med ham, og jeg lod ham gå op til hende. De véd nok, at man ikke må sige en døende imod. Dengang virkede hun temmelig rolig og fattet, men på de ti minutter må denne slyngel have sagt eller gjort noget, der har drevet hende til fortvivlelse.' Lægen fortsatte tøvende: 'Kvinder er jo så uberegnelige i alle situationer og på alle tidspunkter, at jeg undertiden troede, at hun på en vis måde – forstår De mig mon? – var forelsket i ham – capataz’en. Slynglen har ganske givet en vis charme – ellers ville han ikke have kunnet vinde hele befolkningen i byen for sig. Nej, nej, jeg vrøvler ikke. Jeg har måske givet for stærkt et navn til en stærk følelse fra hendes side over for ham, til en enkel og ufornuftig holdning, en kvinde i følelsesmæssig henseende kan finde på at indtage over for en mand. Hun rakkede ham tit ned over for mig, hvilket som bekendt ikke modbeviser min formodning. Overhovedet ikke. Det så ud for mig, som om hun altid tænkte på ham. Han var noget vigtigt i hendes liv. Jeg har jo set en masse af disse mennesker. Når jeg kom herned fra minen, plejede mrs. Gould at bede mig om at holde et lille øje med dem. Hun holder af italienere; hun har vist boet lang tid i Italien, og hun fattede en særlig sympati for denne gamle garibaldino. Han er også en personlighed. En hårdfør og dog drømmende karakter, der lever i sine unge dages republikanisme som i en sky. Han har tilskyndet capataz’en til mange af de forskruede ideer, manden går rundt med – den overspændte, hysteriske gamle stodder!'

'Det er jo det rene vrøvl!' sagde overingeniøren. 'Jeg har altid syntes, at capataz’en er en overordentlig klog og fornuftig fyr, aldeles frygtløs og yderst nyttig. En mand, man kan bruge til alt. Sir John var meget imponeret af hans opfindsomhed og omsorg, da han foretog rejsen over land fra Sta. Marta. Som De måske har hørt, gjorde han os senere en tjeneste ved over for den daværende politichef at afsløre, at der til byen var ankommet en bande professionelle røvere langvejs fra for at afspore og plyndre vort månedlige lønningstog. Han har organiseret hele havnens lægtertjeneste glimrende for O.S.N. Han er i stand til at skaffe sig lydighed, selv om han er udlænding. I øvrigt er vore cargadores jo for de flestes vedkommende fremmede her – fra andre dele af Sydamerika.'

'Hans prestige er hans formue,' mumlede lægen gnavent.

'Manden har bevist sin pålidelighed til bunds ved talløse lejligheder og på alle mulige måder,' erklærede den anden. 'Da spørgsmålet om den store sølvbeholdnings skæbne blev aktuelt, gik kaptajn Mitchell ganske naturligt stærkt ind for, at hans capataz var den eneste, som man kunne betro opgaven. Som sømand var han naturligvis udmærket hertil. Men hvad det rent moralske angik, mente Gould, Decoud og jeg selv, at det var aldeles ligegyldigt, hvem der tog af sted. Enhver anden bådsmand kunne være brugt. For hvad kunne en tyv stille op med et sådant parti barrer? Hvis han løb sin vej med dem, ville han til sidst være nødt til at lande med dem et eller andet sted, og hvordan kunne han skjule sin last for befolkningen i land? Vi afviste derfor denne betænkelighed uden videre. Desuden skulle Decoud jo med. Der har været lejligheder, hvor man har lagt endnu større ansvar på denne capataz.'

'Han så nu lidt anderledes på det,' sagde lægen. 'Jeg hørte ham erklære her i dette lokale, at det ville blive den mest halsløse historie i hans liv. Han gjorde en slags mundtligt testamente, mens jeg hørte på det, og udnævnte gamle Viola til sin eksekutor; og der er ved Gud også noget andet – han har ikke spundet guld på sin troskab mod jer brave folk fra jernbanen og havnen. Jeg formoder, at han opnår en vis – hvad var det, De kaldte det? – immateriel værdi af sine anstrengelser, for ellers véd jeg ved Gud ikke, hvorfor han skulle være trofast mod Dem, Gould, Mitchell eller nogen anden. Han kender dette land godt. Han véd for eksempel, at Gamacho, den deputerede fra Javira, ikke har været andet end en vagabond af den laveste slags, en omrejsende handelsmand fra sletten, indtil det lykkedes ham at få tilstrækkelig mange varer på kredit hos Anzani til at åbne en lille butik i en fjern egn og blive valgt af fordrukne mozos, der holder til på de store gårde, og den fattigste slags småbrugere, der havde gæld til ham. Og Gamacho, der i morgen sandsynligvis vil være en af vore højeste embedsmænd, er også fremmed – han kommer fra en anden sydamerikansk stat. Han kunne være blevet cargador på O.S.N.s kaj, hvis han ikke (det er kromanden i Rincon parat til at sværge på) havde myrdet en handelsmand i skoven og stjålet hans varer for at begynde en forretning med dem. Og tror De, at Gamacho i så fald ville være blevet en helt blandt folket her, sådan som vor capataz? Selvfølgelig ville han ikke det. Det er han slet ikke manden til. Nej, absolut ikke. Jeg synes, at denne Nostromo er en idiot.'

Doktorens udtalelser lød ubehageligt i jernbanebyggerens ører. 'Det er umuligt at diskutere dette spørgsmål,' sagde han. 'Hver mand har sine talenter. De skulle have hørt Gamacho holde brandtale til sine venner på gaden. Han har en skrigende stemme, og han råbte som en vanvittig, alt mens han løftede sin knyttede hånd over hovedet og strakte kroppen halvt ud af vinduet. I hver pause råbte pøbelen nedenfor ’Ned med de rige! Viva la Libertad! ’ Fuentes, der stod indenfor, så elendig ud. De véd nok, at han er broder til Jorge Fuentes, der var indenrigsminister i et halvt år for lang tid siden. Han har selvfølgelig ingen samvittighed, men han er en mand af god familie og opdragelse – han var i sin tid toldforvalter i Cayta. Den tåbelige og brutale Gamacho slog kløerne i ham sammen med sin tilhængerskare af den laveste bærme. Hans sygelige angst for denne slyngel var det mest opløftende syn, man kan forestille sig.'

Han rejste sig og gik hen til døren for at se ud mod havnen. 'Alt roligt,' sagde han. 'Jeg gad vidst, om det virkelig er Sotillos mening at dukke op her.'

2. kapitel

Kaptajn Mitchell, der gik frem og tilbage på kajen, stillede sig selv det samme spørgsmål. Der var jo trods alt mulighed for, at advarslen fra telegrafisten i Esmeralda – en fragmentarisk og ufuldstændig depeche – var blevet rigtigt forstået. Kaptajnen havde imidlertid besluttet sig til ikke at gå i seng før daggry, måske endda først senere. Han bildte sig ind, at han havde gjort Charles Gould en enorm tjeneste. Når han tænkte på det reddede sølv, gned han sig tilfreds i hænderne. På sin naive måde var han stolt af at have været deltager i denne overmåde snedige løsning på problemet. Det var ham, der havde givet den praktisk form ved at antyde muligheden af at kontakte den nordgående damper til havs. Og det var også fordelagtigt for kompagniet, der ville have mistet en værdifuld fragt, hvis skatten var blevet liggende i land og erobret af oprørerne. Kaptajnen var endvidere yderst tilfreds med, at man havde snydt monteristerne. Han, der var autoritært indstillet og vant til at kommandere, var ikke demokrat. Han gik endog så vidt som at give udtryk for foragt for parlamentarismen i det hele taget. Han plejede at sige: 'Hans Ekscellence Don Vincente Ribiera, som jeg og min hjælper Nostromo havde den ære og glæde at frelse fra en grusom død, stolede for meget på sin kongres. Det var forkert af ham – afgjort forkert, min herre.'

Den bundhæderlige gamle sømand, der var overinspektør for O.S.N. kompagniets interesser i disse egne, indbildte sig, at de tre sidste dage havde udtømt enhver overraskelse, det politiske liv i Costaguana kunne byde på. Han plejede senere at sige, at de begivenheder, der fulgte efter, overgik hans fantasi. Til at begynde med forblev Sulaco i hele fjorten dage afskåret fra resten af verden, ligesom en belejret by; grunden hertil var, at oprørerne havde beslaglagt kablerne, og at dampskibene ikke anløb byen.

'Man skulle ikke have troet det muligt, men sådan var det altså. Hele fjorten dage.'

Beretningen om de usædvanlige begivenheder, der forefaldt i denne tid, og de stærke følelsesindtryk, han kom ud for, fik et vist komisk og samtidig imponerende præg af den opstyltede måde, han fortalte på. Han indledede altid sin skildring med at forsikre sin tilhører om, at han havde været 'i centrum af det hele fra først til sidst.' Derpå begyndte han at skildre afsendelsen af sølvet og sin naturlige bekymring for, at hans mand, der var fører for lægteren, skulle begå en eller anden fejl. Rent bortset fra tabet af så meget kostbart metal ville Señor Martin Decouds liv, en tiltalende, velhavende og velinformeret ung herre, være blevet bragt i den største fare, hvis han var faldet i sine politiske fjenders hænder. Kaptajn Mitchell indrømmede også, at han under sin ensomme nattevagt på kajen havde følt en vis bekymring for hele landets fremtid.

'En følelse, min herre,' forklarede han, 'der er fuldt ud forståelig hos en mand, som er taknemmelig for den megen venlighed, han har modtaget hos de bedste købmandsfamilier og andre velhavende folk, som vi kun med nød og næppe reddede fra bærmens udskejelser, og som for mig at se syntes forudbestemt til med person og gods at blive bytte for den indfødte soldateske, der, som det vil være almindelig kendt, opfører sig beklageligt barbarisk over for indbyggerne under de revolutionære forstyrrelser. Og så var der jo Goulds, for hvem jeg kun kunne nære de varmeste følelser som følge af deres gæstfrihed og venlighed. Jeg følte også den farlige situation for Amarilla-klubbens herrer, der havde gjort mig til æresmedlem og altid behandlet mig med den største agtelse og høflighed, både i min egenskab af konsul og repræsentant for et betydningsfuldt dampskibsselskab. Miss Antonia Avellanos, den smukkeste og dygtigste unge dame, jeg nogen sinde har haft den ære at tale med, var, må jeg tilstå, stedse i mine tanker. Også spørgsmålet om, hvordan mit kompagnis interesser ville blive berørt af den sikkert forestående forandring blandt de højere embedsmænd, lagde beslag på meget af min opmærksomhed. Jeg var kort sagt overmåde bekymret og meget træt, kan De nok forstå, på grund af de spændende og mindeværdige begivenheder, i hvilke jeg havde spillet min bedste rolle. Kompagniets bygning, der rummer min bolig, var mindre end fem minutters gang fra mit opholdssted, med et godt aftensmåltid og min hængekøje som yderligere aktiver (jeg sover altid i en hængekøje om natten, da dette passer bedst til klimaet); men selv om jeg tydeligt nok ikke kunne gøre noget for nogen ved at blive på højkant, kunne jeg ikke rive mig løs fra denne kaj, hvor trætheden af og til fik mig til at snuble, hvilket var yderst ubehageligt. Det var helt mørkt – den mørkeste nat jeg mindes at have oplevet – og jeg begyndte derfor at tænke, at damperen fra Esmeralda umuligt ville kunne ankomme før daggry som følge af de med navigering på bugten forbundne vanskeligheder. Moskitoerne stak som rasende. Vi har været plaget af moskitoer her, indtil de nyeste midler blev taget i brug – en særlig art var det her i havnen, en art, som var berygtet for sin grumhed. De var som en sky omkring mit hoved, og hvis de ikke havde overfaldet mig, skulle jeg ikke være blevet forbavset, om jeg var sovet ind, mens jeg vandrede frem og tilbage, og måske havde slået mig alvorligt i faldet. Jeg blev ved med at ryge den ene cigar efter den anden, mere for at beskytte mig imod at blive ædt levende end af nogen særlig tilbøjelighed for dette nydelsesmiddel. Da jeg så for måske tyvende gang nærmede mig den oplyste ende af kajen for at se, hvad klokken var, og til min forbavselse så, at den kun var ti minutter i tolv, hørte jeg pludselig lyden af en skibsskrue – en lyd, en sømands øre umuligt kan tage fejl af en så stille nat. Den var ganske vist svag, for skibet sejlede tydeligt nok meget forsigtigt og overordentlig langsomt, både på grund af mørket og ud fra de ombordværendes ønske om ikke at røbe deres nærværelse for tidligt: en meget unødig bekymring, da jeg i sandhed mener, at jeg i hele det vældige havneområde var den eneste levende sjæl, der var til stede. Selv den sædvanlige besætning af vagtfolk og andre havde være borte fra deres poster i flere nætter på grund af urolighederne. Jeg stod bomstille efter at have kastet min cigar fra mig og slukket den med foden – en disposition, som vist var overmåde behagelig for moskitoerne, hvis jeg skal dømme efter mit ansigts tilstand den næste morgen. Men det var en ringe ubehagelighed i sammenligning med den brutale behandling, jeg blev genstand for fra Sotillos side. Noget aldeles ufatteligt, min herre – en adfærd, der mere lignede en galnings end et velforvaret menneskes, hvor meget den pågældende end havde kvitteret enhver følelse af ære og sømmelighed. Men Sotillo var rasende over, at hans tyvagtige hensigter var blevet krydset.'

Heri havde kaptajn Mitchell ret. Sotillo var virkelig rasende. Kaptajn Mitchell var imidlertid ikke blevet arresteret med det samme; en voldsom nysgerrighed drev ham til at blive på kajen (der er næsten 150 meter lang) for at se eller rettere sagt høre hele landgangsprocessen. I skjul bag den godsvogn, der var blevet brugt til transporten af sølvet og bagefter skubbet ind til den inderste ende af molen, så kaptajn Mitchell en fortrop gå i land, passere forbi og folde ud på sletten. Flere tropper blev sat i land og ordnet til en kolonne, hvis tête under opstillingen efterhånden kom så nær, at han kunne se, at den fyldte næsten hele kajens bredde; de nærmeste soldater var kun få meter fra ham. Efterhånden hørte de dæmpede, slæbende, hviskende og skramlende lyde op, og hele styrken forholdt sig en times tid ubevægelig og stille, mens den ventede på, at spejderne skulle komme tilbage. Inde i land hørte man intet undtagen mastiffernes dybe gøen på rangérterrænet og de fjerne svarbjæf fra de køtere, der var en plage for byens yderkvarterer. En lille gruppe mørke silhouetter stod foran kolonnens tête.

Et øjeblik efter begyndte vagtposterne på den inderste ende af molen at råbe nogle enlige skikkelser an, der nærmede sig fra sletten. Disse ordonnanser, der var sendt tilbage fra fortroppens forskellige grupper, råbte korte sætninger til deres kammerater og fortsatte hurtigt for at opsluges af den store ubevægelige masse, hvor de aflagde rapport til staben. Det faldt kaptajn Mitchell ind, at hans stilling kunne blive ubehagelig og måske endog farlig, da der pludselig lød kommandoråb længere ude på molen og derefter et hornsignal, fulgt af en almindelig uro og våbenraslen samt en mumlende lyd, der forplantede sig gennem kolonnen. En kraftig stemme i nærheden kommanderede hurtigt: 'Skub den godsvogn af vejen!' Da kaptajn Mitchell hørte klapren af bare fødder i løb, trådte han et par skridt tilbage; godsvognen, der pludselig blev skubbet af mange hænder, susede hen ad sporet, og før han vidste et ord af det, var han omringet og blev grebet i armene og jakkekraven.

'Vi har fanget en mand, der holdt sig skjult her, mi tiniente!' råbte en af hans tilfangetagere.

'Hold ham ude til siden, til bagtroppen kommer forbi,' svarede stemmen. Hele kolonnen passerede kaptajn Mitchell i løb, og bulderet af soldaternes fødder tabte sig pludselig, da de nåede ind på land. Hans tilfangetagere holdt ham fast og ænsede ikke hans erklæring om, at han var englænder, og hans højrøstede krav om straks at blive ført til styrkens chef. Til sidst iagttog han en værdig tavshed. Med hul rumlen af hjul på plankerne kørte et par mandskabstrukne feltkanoner forbi. Efter at en lille trop var passeret, der eskorterede fire-fem skikkelser under almindelig sabelraslen, følte han et træk i armene og fik ordre til at følge med. Det må befrygtes, at kaptajn Mitchell under passagen fra kajen til Toldboden blev udsat for upassende fremfærd fra soldaternes side i form af skub, slag i nakken og puf med geværkolber i ryggen. Soldaternes begreb om fart var ikke i overensstemmelse med kaptajnens forestillinger om værdighed. Han blev ophidset og rød i hovedet, men kunne intet stille op. Det var, som om verden var i færd med at gå under.

Den lange bygning var omringet af tropper, der allerede var i færd med at sætte geværer sammen kompagnivis og forberede sig til at tilbringe natten liggende på jorden i deres ponchoer og med rygsækkene under hovedet. Korporaler gik rundt med svingende lygter og posterede skildvagter ved alle døre og åbninger. Sotillo traf foranstaltninger til at beskytte sin erobring, som om bygningen virkelig husede skatten. Hans trang til at gøre sin lykke ved et dristigt kup havde helt taget magten fra hans evne til at ræsonnere; han ville ikke tro på muligheden af fiasko, og den blotte antydning om noget sådant fik ham til at se rødt af raseri. Enhver omstændighed, som pegede i denne retning, forekom utrolig. Hirschs udtalelse, der jo var dræbende for hans forhåbninger, kunne derfor under ingen omstændigheder accepteres. Det må dog bemærkes, at den var blevet fortalt på så usammenhængende måde og med så voldsomme tegn på affekt, at den virkelig gjorde indtryk af at være usandsynlig. Det var, som man siger, umådelig svært at få hoved og hale på den. Straks efter, at han var blevet reddet, blev han som bekendt ført op på broen, og her ville Sotillo og hans officerer i deres utålmodighed og ophidselse ikke give den stakkels mand tid til at samle sine tanker. Man burde have beroliget ham og ladet ham forstå, at han var i gode hænder, men i stedet blev han maltrakteret, rusket, belagt med håndjern og tiltalt i truende tone. Hans protester og kropvridninger og forsøg på at falde på knæ, fulgt af de voldsomste anstrengelser for at slippe væk, som om det på ubehersket måde var hans mening at springe overbord, hans skrig og jamren og forskræmte, vilde blikke fyldte dem først med forbløffelse og derefter med tvivl om hans oprigtighed, da mænd jo gerne betvivler oprigtigheden af enhver stor lidenskab. Desuden blev hans spanske i den grad blandet med tysk, at over halvdelen af hans udtalelser var uforståelige. Han prøvede på at formilde officererne ved at kalde dem Hochwohlgeborene Herren, hvilket i sig selv lød mistænkeligt. Da han blev strengt formanet til at holde sig til sagen, gentog han stædigt sine bønner og bedyrelser af loyalitet og uskyld på tysk, da han ikke selv var klar over, hvilket sprog han talte. Man var naturligvis fuldstændig klar over hans identitet, da han var bosat i Esmeralda, men dette gjorde jo ikke sagen lettere at forstå. Da han blev ved med at glemme Decouds navn og blandede ham sammen med adskillige andre mennesker, han havde set i Casa Gould, så det ud, som om de alle sammen havde været om bord på lægteren, og et øjeblik troede Sotillo, at alle fremtrædende ribierister i Sulaco var druknet. Det usandsynlige i en sådan antagelse kastede tvivl over hele forklaringens sandfærdighed. Hirsch var enten gal eller spillede komedie – hyklede frygt og rædsel for at skjule sandheden. Sotillo, hvis begærlighed var hidset til et absolut maksimum ved udsigten til et enormt bytte, kunne ikke tro på nogen modgang. Denne tysker kunne nok være blevet meget forskrækket over den medfart, han havde fået, men han vidste, hvor sølvet var skjult, og havde opfundet denne historie med stor listighed for at hindre ham, Sotillo, i at få klarhed over, hvad der var foregået!

Sotillo havde taget kvarter på første sal i en stor lejlighed med tunge, sorte bjælker foroven. Men der var intet loft, og øjet tabte sig i mørket under det stærkt skrånende tag. De tykke skodder stod åbne. På et langt bord sås et stort blækhus, nogle stumpe, snavsede fjerpenne og to solide trækasser, der hver rummede en snes kilo sand. Gulvet var overstrøet med gråt, groft tjenestepapir. Lokalet måtte have tilhørt en højtstående toldembedsmand, for ved bordet stod der en stor, læderbetrukket lænestol foruden en del højryggede stole, betrukket med samme materiale. Under en af bjælkerne var anbragt en hængekøje – utvivlsomt til brug ved embedsmandens siesta. Et par stearinlys i høje jernstager gav rummet en svag, rødlig belysning. Oberstens hue, sabel og revolver lå mellem dem, og et par af hans pålideligste officerer lænede sig med dystre miner op ad bordet. Obersten satte sig tungt i lænestolen, og en stor neger med sergentstriber på sit pjaltede ærme lagde sig på knæ og tog hans støvler af. Sotillos kulsorte overskæg dannede en stærk kontrast til kindernes gustne farve. Hans øjne var meget mørke og så ud, som om de sad meget dybt i hovedet. Han syntes at være udmattet af de mange uløste spørgsmål og lammet af skuffelse, men da skildvagten på trappeafsatsen stak hovedet ind for at melde en fanges ankomst, blev der øjeblikkelig liv i ham igen.

'Før ham ind!' råbte han bistert.

Døren fløj op, og kaptajn Mitchell, der var barhovedet, og hvis vest stod åben, foruden at hans slips var skubbet helt hen under øret, blev puffet ind i værelset.

Sotillo genkendte ham straks. Han kunne ikke have håbet på nogen kosteligere fangst; her var en mand, der, hvis han ville, kunne fortælle alt, hvad han, Sotillo, ønskede at vide – og oberstens hjerne gav sig øjeblikkelig til at tumle med problemet om, hvordan man bedst kunne få ham til at tale. Frygt for en udenlandsk magt indgik ikke i oberstens mentalitet. Hele det væbnede Europas magt ville ikke have kunnet beskytte kaptajn Mitchell så godt mod fornærmelser og mishandling som Sotillos hastige ræsonnement: at dette var en englænder, der højst sandsynligt ville blive stædig under slet behandling og aldeles umedgørlig. I hvert fald anlagde obersten straks en venligere mine.

'Hvadbehager! Den udmærkede Señor Mitchell!' udbrød han med forstilt forfærdelse. Hans hyklede vrede og råbet: 'Slip denne herre med det samme' gjorde så stærkt indtryk, at de forbløffede soldater formelig sprang væk fra deres fange. Da kaptajn Mitchell således pludselig blev berøvet sin, omend nok så ubehagelige, støtte, vaklede han, og det så ud, som om han skulle falde. Sotillo ilede til, greb ham under armen, førte ham hen til én stol og kommanderede alle de øvrige ud af lokalet.

Da de to mænd var alene, blev han stående og så ubeslutsom og stum ned på kaptajn Mitchell, til denne havde fået mælet.

Her havde Sotillo altså en af de mænd, som havde haft med fjernelsen af sølvet at gøre, i sin umiddelbare magt! Oberstens sindsstemning var sådan, at han følte en glødende trang til at prygle ham, ganske som hans fingre før i tiden, når han med besvær fik Anzani til at yde et lån, kløede efter at gribe købmanden i struben. Hvad kaptajn Mitchell angik, var hans tanker blevet bragt i nogen uorden af begivenhedernes pludselighed, uventede karakter og almindelige utrolighed. Dertil kom, at han var stærkt forpustet.

'Jeg er blevet slået ned tre gange mellem kajen og bygningen her,' gispede han til sidst. 'Der er nogen, som skal komme til at betale for denne behandling.' Han var ganske rigtigt snublet mere end én gang og var blevet slæbt med et stykke vej, før han kom i trit igen. Da han havde fået vejret, syntes hans indignation at gøre ham aldeles rasende. Han sprang op, ildrød i hovedet, med det hvide hår strittende, hævnflammende øjne, og rystede den ødelagte vests snipper voldsomt for næsen af den rådvilde Sotillo. 'Se! Deres uniformerede tyveknægte nedenunder har frataget mig mit ur!'

Den gamle sømands ydre var meget truende. Sotillo så sig afskåret fra bordet, hvor hans sabel og revolver lå.

'Jeg kræver erstatning og undskyldning,' tordnede Mitchell, der var helt ude af sig selv. 'Af Dem! Ja, af Dem!'

Et par sekunder stod obersten som forstenet, men da kaptajn Mitchell nu strakte en arm ud mod bordet som for at gribe revolveren, udstødte Sotillo et hyl af rædsel, styrtede hen til døren, var væk som et lyn og smækkede døren i efter sig. Forbavselsen dulmede kaptajn Mitchells raseri. Bag den lukkede dør skreg Sotillo på afsatsen, og der lød voldsom tumult af fødder på trappen.

'Afvæbn ham! Bind ham!' hørte man obersten kommandere.

Kaptajn Mitchell fik lige tid til at se én gang hen på vinduerne, der alle var forsynet med tre lodrette jernstænger og sad i en højde af godt seks meter fra jorden, hvilket han var ganske klar over, før døren gik op og en flok soldater stormede løs på ham. På utrolig kort tid blev han bundet med talrige læderremme til en højrygget stol, så at kun hans hoved kunne bevæge sig. Først da vovede Sotillo, der havde stået skælvende i døren, sig atter indenfor. Soldaterne samlede deres geværer op, som de havde smidt på gulvet for at overmande fangen, og forlod lokalet. Officererne blev tilbage, støttet til deres sabler, og afventede, hvad der nu ville ske.

'Uret! Uret!' frådede obersten, der gik frem og tilbage som en tiger i bur. 'Giv mig den mands ur!'

Det var ganske rigtigt, at kaptajn Mitchell under visiteringen for våben i forhallen nedenfor, inden han blev ført op til Sotillo, var blevet lettet for sit ur med tilhørende kæde, men på oberstens højrøstede krav kom det hurtigt til veje: en korporal bar det forsigtigt op i sine samlede hule hænder. Sotillo greb det og stak den knyttede hånd, det dinglede fra, tæt hen foran kaptajn Mitchells ansigt.

'Nå! De arrogante englænder! De vover at kalde armeens soldater tyveknægte! Her er Deres ur!'

Han svingede hånden, som om han ville rette et slag mod fangens næse. Kaptajn Mitchell, der var så hjælpeløs som et svøbelsesbarn, så bekymret på sit guldkronometer, der havde kostet tres pund, og som han for mange år siden havde fået af en komité af assurandører, fordi han havde reddet et skib fra at brænde op. Også Sotillo syntes at være klar over urets betydelige værdi. Han tav pludselig, gik hen til bordet og begyndte at undersøge det omhyggeligt i lysenes skær. Han havde aldrig set noget så fint. Hans officerer nærmede sig og strakte hals bag hans ryg.

Han blev så interesseret, at han et øjeblik glemte sin kostbare fange. Der er altid noget barnligt i de lidenskabelige, ukomplicerede sydlige folkeslags rovlyst, noget, der mangler i den tågede idealisme hos nordboerne, som ved den mindste opmuntring drømmer om intet mindre end at erobre jorden. Sotillo var en ynder af smykker, guldsager og pynt af enhver art. Efter et øjebliks forløb vendte han sig om og befalede med en myndig gestus sine officerer at træde tilbage. Han lagde uret på bordet og puffede derpå nonchalant sin hue hen over det.

'Ha!' begyndte han og gik meget tæt hen til stolen. 'De vover at kalde mine tapre soldater af Esmeralda-regimentet for tyveknægte! Hvad bilder De Dem ind! Hvilken frækhed! I udlændinge kommer her for at plyndre vort land for dets rigdom. I får aldrig nok! Jeres frækhed kender ingen grænser.'

Han så hen mod officererne, blandt hvem der lød en bifaldende mumlen. Den ældre major følte sig foranlediget til at erklære:

'Si, mi colonel. De er forrædere alle til hobe.'

'Jeg skal ikke sige noget –' fortsatte Sotillo og rettede et vredt, men usikkert blik mod den ubevægelige og afmægtige Mitchell, '– jeg skal ikke sige noget om Deres lumske forsøg på at tilegne Dem min revolver for at skyde mig, mens jeg prøvede på at behandle Dem med en hensynsfuldhed, De ikke fortjente. De har fortabt retten til Deres liv. Deres eneste håb er min nåde.'

Han spejdede efter virkning af sine ord, men der var ingen synlige tegn på frygt i kaptajn Mitchells ansigt. Hans hvide hår var fuldt af støv, der også dækkede resten af hans hjælpeløse person. Som om han intet havde hørt, bevægede han det ene øjenbryn for at blive en stump strå kvit, der hang fast i hårene.

Sotillo stillede sig i positur med det ene ben fremme og armene over kors. 'Det er Dem, Mitchell, der er tyven, og ikke mine soldater!' sagde han med eftertryk. Han pegede på sin fange med en finger, hvis negl var lang og mandelformet. 'Hvor er sølvet fra San Tomé minen? Jeg spørger Dem, Mitchell, hvor er det sølv, der blev opbevaret her på Toldboden? Svar mig! De har stjålet det. De var med til at stjæle det. Det er stjålet fra regeringen. Aha! De tror, at jeg ikke véd, hvad jeg siger, men jeg er fuldstændig klar over Deres udenlandske kneb. Sølvet er væk! Ikke det? Forsvundet med en af Deres pramme, elendige menneske! Hvor turde De understå Dem i det?'

Denne gang havde hans ord en vis virkning. 'Hvor i alverden kan Sotillo vide det fra?' tænkte Mitchell. Hans hoved, der var den eneste del af hans legeme, som kunne bevæge sig, røbede hans overraskelse ved et pludseligt sæt.

'Ha! De skælver!' råbte Sotillo. 'Det er en sammensværgelse. Det er en forbrydelse mod staten. Vidste De ikke, at sølvet tilhører republikken, til regeringens krav er dækket? Hvor er det? Hvor har De gemt det, elendige tyveknægt?'

Ved dette spørgsmål bedredes kaptajn Mitchells dårlige humør betydeligt. På hvilken ubegribelig måde Sotillo end allerede havde fået oplysning om lægteren, havde han i hvert fald ikke fået fat på denne. Så meget var klart. I sit krænkede hjerte havde kaptajn Mitchell besluttet, at intet skulle få ham til at sige et ord, så længe han forblev bundet på denne vanærende måde, men hans ønske om at hjælpe med til, at sølvet kunne nå i sikkerhed, fik ham til at afvige fra sit forsæt. Hans forstand arbejdede for fuld kraft. Han opdagede en vis tvivl og ubeslutsomhed i Sotillos mine.

Kaptajn Mitchell sagde til sig selv: 'Denne mand er ikke sikker på, hvad han selv siger.' Trods sin opstyltethed i omgangen med andre mennesker kunne kaptajn Mitchell møde livets realiteter i en resolut og velforberedt ånd. Da han nu var kommet over det første chok efter den afskyelige behandling, var han kølig og fattet. Den umådelige foragt, han nærede for Sotillo, var ham til støtte, og han sagde orakelagtigt: 'Det er utvivlsomt godt skjult på dette tidspunkt.'

Også Sotillo havde fået tid til at falde til ro. 'Muy bien, Mitchell,' sagde han koldt og truende. 'Men kan De fremlægge vor regerings kvittering for betalt afgift og Toldbodens afskibningstilladelse? Hvad? Nej. Så er sølvet altså blevet fjernet illegalt, og de skyldige skal komme til at bøde, hvis ikke det skaffes til veje inden fem dage fra dato.' Han gav ordre til, at fangen skulle løses og låses inde i et af de mindre rum nedenunder. Han gik rundt i værelset, arrig og tavs, til kaptajn Mitchell, hvis arme blev fastholdt af to mand hver, rejste sig, skuttede sig og stampede i gulvet.

'Hvad synes De om at være bundet, Mitchell?' spurgte Sotillo spottende.

'Det er det mest fantastiske, afskyelige magtmisbrug!' erklærede kaptajn Mitchell med høj røst. 'Og hvad Deres mening end er med det, kan jeg love Dem, at De intet skal få ud af det.'

Den høje oberst med den gustne ansigtshud og de sorte krøller og moustacher bøjede sig ned for at se den lille, kraftige, rødhovede fange med det forpjuskede hvide hår i øjnene.

'Det vil vi få at se! De vil lære min magt lidt bedre at kende, når jeg binder Dem til en potalon ude i solen en hel dag.' Han rettede sig hovent op og gjorde tegn til, at kaptajn Mitchell skulle føres ud.

'Mit ur!' råbte kaptajn Mitchell og gjorde modstand mod, at soldaterne prøvede på at slæbe ham hen mod døren.

Sotillo vendte sig mod sine officerer: 'Hør lige denne picaro, caballeros,' sagde han med foregiven vrede og blev svaret af et kor af hånlatter. 'Han kræver sit ur!' … Han løb atter hen til kaptajn Mitchell, for trangen til at tilføje denne englænder slag og smerte var meget stærk i ham. 'Deres ur! De er fange i krigstid, Mitchell! I krigstid! De har ingen rettigheder og ingen ejendom! Caramba! Om det så er selve åndedrættet i Deres krop, tilhører det mig. Husk det!'

'Vås!' sagde kaptajn Mitchell, der hermed undertrykte et væsentlig grovere udtryk.

Nedenunder, i en stor forhal med lergulv og en lille høj, som hvide myrer havde lavet i et hjørne, havde soldaterne tændt et bål af itubrudte stole og borde henne ved rundbueindgangen, gennem hvilken man kunne høre vandets sagte skvulpen. Mens kaptajn Mitchell blev ført ned ad trappen, passerede en officer forbi på vej op for at melde til Sotillo, at man havde taget flere fanger. Der hang en masse røg i det store, skumle lokale, ilden knitrede, og som gennem en dis fik kaptajn Mitchell øje på hovederne af tre fanger, der var omringet af små soldater med bajonet på geværerne – lægen, overingeniøren og den løvemankede gamle Viola, der stod halvt bortvendt fra de andre, med hagen på brystet og korslagte arme. Mitchells forbløffelse kendte ingen grænser. Han udstødte et råb, og de to første af fangerne gjorde det samme. Mitchell fortsatte sin kurs tværs gennem den store, huleagtige hal. Et utal af tanker, gisninger, tilskyndelser til forsigtighed og så videre myldrede gennem hans hjerne og var ved at gøre ham forvirret.

'Holder han Dem virkelig fanget?' råbte overingeniøren, hvis monokel funklede i ildskæret.

En officer på trappens øverste trin råbte indtrængende: 'Kom herop med dem – alle tre.'

I larmen af stemmer og våbenraslen kunne kaptajn Mitchell kun gøre sig forståelig med besvær: 'Ved Gud i himlen, om ikke den fyr har stjålet mit ur!'

Overingeniøren på trappen gjorde modstand mod presset længe nok til at råbe: 'Hvad siger De? Hvad er det, De siger?'

'Mit kronometer!' skreg kaptajn Mitchell af sine lungers fulde kraft, i selvsamme øjeblik som han blev skubbet gennem en lille dør ind i en slags celle, hvor der var fuldstændig mørkt, og som var så lille, at han stødte mod den anden væg. Døren blev smækket i efter ham. Han var klar over, hvor man havde anbragt ham. Dette var Toldbodens boks, hvorfra sølvet var blevet fjernet for kun få timer siden. Den var næsten så smal som en gang og havde en lille, firkantet åbning med svært gitter for i den anden ende. Kaptajn Mitchell vaklede nogle skridt og satte sig derefter på lergulvet med ryggen mod væggen. Intet, end ikke det svageste lysglimt noget sted fra, forstyrrede ham i hans overvejelser. Han spekulerede meget, men ikke meget indgående. Hans tanker var ikke særligt dystre. Med alle sine små svagheder og tåbeligheder var den gamle sømand af rent psykologisk konstitution ude af stand til ret længe at nære frygt for sin personlige sikkerhed. Det var ikke så meget sjælsstyrke som manglen på en vis form for fantasi – af den slags, hvis overdimensionerede udvikling voldte Señor Hirsch så frygtelige lidelser, den slags, som fylder sit offer med blind rædsel for legemlig lidelse og død, betragtet som noget, der alene vedkommer legemet, foruden alle de andre bekymringer, som fornemmelsen af éns eksistens er baseret på. Desværre havde kaptajn Mitchell ikke nogen dybtgående forståelse af ret meget; karakteristiske, malende nuancer i udtryksform, handling og bevægelse opfattede og mestrede han ikke. Han var for opstyltet og naivt opmærksom på sin egen eksistens til at iagttage andres. Han kunne f. eks. ikke få sig selv til at tro, at Sotillo virkelig var blevet bange for ham, for det kunne ganske simpelt ikke være faldet kaptajnen ind at skyde nogen, undtagen i det allermest presserende tilfælde af selvforsvar. Enhver kunne se, at han ikke var nogen mordertype, tænkte han med stor alvor. Hvortil da denne frække og fornærmelige sigtelse? spurgte han sig selv. Men hans tanker kredsede navnlig om det forbløffende og uforklarlige spørgsmål: Hvordan fanden kunne fyren have fået at vide, at sølvet var sejlet væk på en lægter? Det var øjensynligt, at han ikke havde fået fat på det, og det kunne han selvfølgelig heller ikke have gjort! I denne sidste konklusion blev kaptajn Mitchell vildledt af en antagelse, der skyldtes hans iagttagelse af vejret under sin lange nattevagt på kajen. Han troede, at det havde blæst meget stærkere end sædvanlig denne nat i bugten, medens det modsatte i virkeligheden var tilfældet.

'Hvordan i alle hellige køers navn har den forbandede karl fået nys om sagen?' var det første spørgsmål, han stillede, efter at døren var blevet åbnet og atter lukket med meget spektakel, og det korte lysglimt (der dog forsvandt, næsten før han kunne nå at se op) havde vist ham, at han havde fået en fælle i fangenskabet. Dr. Monyghams stemme holdt op med at mumle forbandelser på engelsk og spansk.

'Er det Dem, Mitchell?' svarede han surt. 'Jeg slog panden mod den forbandede væg og med en sådan kraft, at en okse kunne besvime af det. Hvor er De?'

Kaptajn Mitchell, der var vænnet til mørket, kunne skelne, at lægen strakte hænderne ud i blinde.

'Jeg sidder på gulvet. Fald ikke over mine ben,' sagde kaptajn Mitchell med megen værdighed. Doktoren, der indså det uhensigtsmæssige i under disse forhold at vandre rundt på gulvet, satte sig ligeledes ned. De to fanger, hvis hoveder næsten rørte ved hinanden, begyndte at udveksle erfaringer.

'Ja,' sagde lægen sagte som svar på kaptajnens voldsomme videbegærlighed, 'vi blev taget i gamle Violas hus. En af deres patruljer under kommando af en officer rykkede frem til byens udkant. Den havde ordre til ikke at trænge ind i selve byen, men at tage alle, den kunne finde på sletten, med tilbage. Vi sad og talte sammen for åben dør, og de må have set skæret fra lyset derinde. De havde ganske sikkert været under fremrykning en rum tid. Ingeniøren havde lagt sig på en bænk i en niche ved ovnen, og jeg gik op for at se på forholdene. Jeg havde ikke hørt en lyd deroppefra i længere tid. Så snart gamle Viola så mig komme op, løftede han armene, for at jeg skulle være stille. Jeg sneg mig ind på tåspidserne. Minsandten om ikke hans kone lå med ansigtet nedad og var faldet i søvn. Kvinden sov! ’Señor doktor’, hvisker Viola til mig, ’det ser ud, som hun har det en hel del bedre’. ’Ja,’ svarede jeg yderst forbavset, ’Deres kone er en fantastisk kvinde, Giorgio.’ I samme øjeblik lød der et skud i køkkenet, hvilket fik os til at fare sammen, som om det havde været et tordenskrald. Patruljen må have sneget sig tæt hen til huset og en af soldaterne listet sig hen til døren. Han kiggede så ind, troede at der ikke var nogen, og gik roligt ind med geværet skudklart. Overingeniøren fortalte mig, at han lige havde lukket øjnene et sekund. Da han åbnede dem, så han, at manden stod midt i rummet og kiggede ind i de mørke kroge. Overingeniøren blev så forbløffet, at han uden at tænke gjorde et spring fra nichen og lige ud foran ovnen. Soldaten, der blev mindst lige så forskrækket, løftede geværet og trykkede af. Skuddet gjorde overingeniøren døv for en stund og sved hans hår og skæg, men i sin forvirring ramte soldaten ham ikke. Nå, men hvad sker der så! Ved lyden af skuddet sætter konen sig op som drevet af en fjeder og skriger: ’Børnene, Gian’ Battista! Frels børnene!’ Jeg kan høre det endnu. Jeg har aldrig hørt så ægte et nødskrig. Jeg stod som lammet, men gamle Viola ilede hen til sengen og strakte hænderne frem. Hun klamrede sig til dem. Jeg kunne se hendes øjne stivne; den gamle mand lagde hende ned på puden og kiggede så hen på mig. Hun var død! Det hele havde ikke varet fem minutter; så løb jeg ned for at se, hvad der var los. Det nyttede ikke at tænke på modstand. Vore forenede anstrengelser gjorde intet indtryk på officeren, og jeg tilbød derfor at gå ovenpå med et par soldater og hente gamle Viola. Han sad ved sengens fodende og så på sin kones ansigt; det lod ikke til, at han hørte, hvad jeg sagde, men efter at jeg havde trukket lagnet over hendes hoved, rejste han sig og fulgte stille, ligesom tankefuldt, efter os ned. Soldaterne førte os hen ad vejen og lod døren stå åben og lyset brænde. Overingeniøren skred af sted uden at sige et ord, men jeg vendte mig et par gange om efter lysskæret. Efter at vi havde gået et godt stykke vej, sagde garibaldinoen, der gik ved siden af mig, pludselig: ’Jeg har begravet mange mænd på slagmarker på dette fastland. Præsterne taler om indviet jord! Pyt! Al den jord, der er skabt af Gud, er hellig; men havet, som intet kender til konger og præster og tyranner, er det helligste af alt. Doktor! Jeg ville gerne begrave hende i havet. Intet mummespil, ingen lys, røgelse, vievand, som præster har mumlet over. Frihedens ånd er over vandene …’ Forbløffende gammel mand. Han sagde alt dette ganske sagte, som om han talte med sig selv.'

'Ja, ja,' afbrød kaptajn Michell ham utålmodigt. 'Stakkels gamle fyr! Men har De nogen anelse om, hvordan denne slubbert til Sotillo har skaffet sig sin viden? Han fik da ikke fat i nogen af vore cargadores, der hjalp med ved godsvognen, vel? Nej, det er jo også umuligt! Det var udvalgte folk, vi havde haft på vore både i fem år, og jeg betalte dem selv specielt for arbejdet og gav dem ordre til at holde sig langt væk i mindst fireogtyve timer. Jeg så dem med mine egne øjne marchere til rangérterrænet sammen med italienerne. Overingeniøren lovede at forpleje dem, så længe de ønskede at blive der.'

'Nuvel,' sagde lægen langsomt, 'jeg kan godt fortælle Dem, at De kan sige farvel for stedse til Deres bedste lægter og til Deres capataz de cargadores.'

Ved disse ord fo’r kaptajn Mitchell op at stå i stor ophidselse. Lægen gav ham ikke tid til at sige noget, men fortalte i korthed om den rolle, som Hirsch havde spillet i nattens løb.

Kaptajn Mitchell var overvældet. 'Druknet!' mumlede han hviskende, og der var både rådvildhed og forfærdelse i hans stemme. 'Druknet!' Derpå tav han og lyttede tilsyneladende, men var for opslugt af meddelelsen om katastrofen til opmærksomt at følge lægens fortælling.

Lægen havde stillet sig komplet uvidende an, indtil Sotillo til sidst lod Hirsch føre ind og gentage hele historien, der dog kun blev halet ud af ham med den største vanskelighed, da han hvert øjeblik brød ud i jammerklager. Til sidst blev Hirsch ført ud, mere død end levende at se til, og lukket inde i et af de små værelser ovenpå for at være lige ved hånden. Derpå udtalte lægen, som slog på, at han ikke havde adgang til San Tomé administrationens fortrolige rådslagninger, at historien lød usandsynlig. Naturligvis kunne han – sagde han – ikke sige, hvad europæerne havde foretaget sg, da han udelukkende havde været optaget af at sørge for de sårede og tage sig af Don José Avellanos. Det var lykkedes ham at anlægge et så upartisk og uinteresseret tonefald, at Sotillo syntes at blive fuldstændig ledet på vildspor. Indtil da havde man prøvet at give det udseende af at være et virkeligt forhør; en af officererne sad ved bordet og nedskrev spørgsmål og svar, medens de andre hang rundt om i lokalet og lyttede opmærksomt, mens de røg på deres lange cigarer og holdt blikket rettet mod lægen. Men på dette tidspunkt beordrede Sotillo alle ud.

3. kapitel

Så snart de var blevet alene, ændrede oberstens strenge, officielle væsen sig. Han rejste sig og gik hen til lægen. Hans øjne skinnede af griskhed og håb; han blev fortrolig: Sølvet kunne måske være blevet bragt om bord på lægteren, men det var utænkeligt, at det var blevet sejlet til havs. – Lægen, der hørte nøje efter hvert ord, nikkede let og røg med tilsyneladende velbehag den cigar, som Sotillo havde budt ham som tegn på sine venlige hensigter. Lægens kolde afstandtagen fra de øvrige europæere førte Sotillo fra den ene gætning til den anden, indtil han til sidst antydede, at efter hans mening var det hele en skinaktion fra Charles Goulds side, for at denne selv kunne tilegne sig hele den enorme skat. Lægen, der var meget kølig og selvsikker, mumlede: 'Det kunne han udmærket godt finde på.'

Her udbrød kaptajn Mitchell med en blanding af forbløffelse, indignation og munterhed: 'Og det sagde De om Charles Gould!' Modvilje og endda en vis mistænksomhed sneg sig ind i hans stemme, for som andre europæere fandt han, at der var noget fordægtigt ved lægens hele personlighed.

'Hvad i alverden fik Dem til at sige dette til den tyvagtige laban?' spurgte han. 'Hvad er meningen med en forbandet løgn af den slags? Den forbandede lommetyv kunne jo finde på at tro Dem.'

Han snøftede. Lægen tav en stund i mørket.

'Ja, det var præcis, hvad jeg sagde,' svarede han omsider, i et tonefald, der for andre ville have gjort det helt klart, at pausen ikke skyldtes modvilje, men eftertanke. Kaptajn Mitchell syntes, at han aldrig i sit liv havde hørt noget så uforskammet.

'Jaså! Ser man det!' mumlede han ved sig selv, men han havde ikke styrke til at udtrykke sine tanker. Disse blev skyllet væk af andre, der var fulde af forbavselse og beklagelse. En knugende følelse af mismod bemægtigede sig ham: tabet af sølvet, Nostromos død, der virkelig var et slag for ham, fordi han var kommet til at holde af sin capataz, sådan som folk kommer til at holde af deres undergivne på næsten ubevidst måde, fordi disse gør livet så meget lettere for dem. Og da han tænkte på, at også Decoud var druknet, blev hans følelser næsten overvældet af dette triste endeligt. Hvilket hårdt slag for den stakkels unge kvinde! Kaptajn Mitchell hørte ikke til de sure gamle ungkarle; han holdt tværtimod af at se unge mænd kurtisere unge kvinder. Dette forekom ham at være noget både naturligt og formålstjenligt. Navnlig formålstjenligt. Det var noget andet med søfolk: de burde ikke gifte sig, hævdede han, men af moralske grunde og i en slags resignation, for, forklarede han, livet om bord på et skib egner sig ikke for en kvinde, selv når forholdene er gunstigst, og hvis man lader hende blive i land, er det for det første ikke fair mod hende, og for det andet lider hun enten under det eller er ligeglad med manden, og begge dele er uheldigt. Han ville ikke være i stand til at sige, hvad der gjorde størst indtryk på ham – Charles Goulds enorme finansielle tab, Nostromos død, der var et stort tab for ham selv, eller tanken om, at denne smukke og dygtige unge kvinde nu blev kastet ud i sorgen.

'Ja,' begyndte lægen igen, der åbenbart havde spekuleret noget mere, 'han troede mig fuldstændigt. Jeg var bange for, at han skulle omfavne mig. ’Si, si’, sagde han, ’jeg vil skrive til hans kompagnon, den rige amerikaner i San Francisco, at alt er tabt. Hvorfor ikke? Der er nok at dele med mange mennesker’.'

'Men det er jo aldeles idiotisk!' udbrød kaptajn Mitchell.

Lægen svarede hertil, at Sotillo var en idiot, og at hans idioti var nok til at føre ham komplet på vildspor. Lægen havde kun hjulpet ham en smule på gled.

'Jeg nævnte,' sagde lægen, 'ganske henkastet, at skatte som regel bliver gravet ned i jorden og ikke sendt ud at sejle. Da jeg sagde dette, slog Sotillo sig på panden. ’Por Dios, ja’, sagde han, ’de må have gravet den ned på stranden et sted tæt ved havnen, inden de sejlede ud’.'

'Himmel og hav!' mumlede kaptajn Mitchell. 'Jeg ville ikke have troet, at nogen kunne være så tåbelig –' Han standsede, men fortsatte derpå sørgmodigt: 'Men hvad nytter alt dette? Det ville have været en fin løgn, hvis lægteren flød endnu. Det ville måske have afholdt denne ufattelige kraftidiot fra at sende damperen ud at krydse i bugten. Det var denne fare, som blev ved med at plage mig.' Kaptajn Mitchell sukkede dybt.

'Jeg havde et formål med det, jeg sagde,' erklærede lægen langsomt.

'Såh?' mumlede kaptajnen. 'Det er et held, for ellers ville jeg have troet, at De blev ved med at drille ham bare for morskabs skyld. Og det var måske også Deres formål. Jeg må sige, at jeg personligt ikke ville nedlade mig til sligt. Det er ikke min smag. Nej, nej. Jeg finder ikke noget morsomt ved at sværte en vens karakter, om det så var for at narre den største pengeafpresser på denne jord.'

Hvis kaptajn Mitchell ikke havde været så nedtrykt over de sørgelige nyheder, ville hans ubehag ved dr. Monygham have givet sig mere direkte udslag, men han tænkte ved sig selv, at nu var det ret uvæsentligt, hvad denne mand, han aldrig havde kunnet lide, sagde og gjorde.

'Gud véd, hvorfor de har spærret os inde sammen, eller hvorfor Sotillo overhovedet har lukket Dem inde, da I synes at have været i nogen grad pot og pande deroppe?' brummede kaptajnen.

'Ja, Gud véd hvorfor?' sagde lægen bistert.

Kaptajn Mitchells hjerte var så tynget, at han i øjeblikket helst ville have været helt alene. Men en hvilken som helst persons selskab ville have været at foretrække for lægens; han havde altid betragtet denne mand som en slags begavet vagabond, der kun delvis havde opgivet sit lyssky levned. Denne følelse fik ham til at spørge:

'Hvad har slubberten gjort med de to andre?'

'Overingeniøren må han under alle omstændigheder løslade,' svarede lægen. 'Han vil nødig være skyld i en strid med jernbanen. I hvert fald ikke endnu. Kaptajn Mitchell, jeg tror ikke, at De rigtigt er klar over, hvad Sotillos position er –'

'Jeg kan ikke indse, hvorfor jeg skulle spekulere over det,' snerrede kaptajnen.

'Nej, det skulle De vel ikke,' sagde lægen med samme bistre ro. 'Det ville ikke hjælpe et eneste menneske i hele verden, om De så tænkte nok så indgående på noget som helst emne.'

'Nej,' sagde kaptajn Mitchell troskyldigt og med tydelig sørgmodighed. 'En mand, der er spærret inde i et forbandet, mørkt hul, er ikke til megen nytte for nogen.'

'Hvad gamle Viola angår,' fortsatte lægen, som om han ikke havde hørt svaret, 'løslod Sotillo ham af samme grund, som han meget snart vil løslade Dem.'

'Hva’? Hvadbehager?' udbrød kaptajn Mitchell og stirrede som en ugle i mørke. 'Hvad har jeg og gamle Viola til fælles? Det er sandsynligvis, fordi den gamle fyr ikke har noget ur, som lommetyven kan stjæle. Og jeg skal sige Dem noget, dr. Monygham,' fortsatte han med stigende vrede, 'han vil finde det vanskeligere, end han tror, at slippe af med mig. Jeg kan godt fortælle Dem, at det er noget, han kommer til at brænde fingrene på. For det første vil jeg ikke gå herfra uden mit ur, og dernæst – vi får se. Jeg tør sige, at det ikke betyder noget væsentligt for Dem at blive spærret inde. Men det er noget andet med Joe Mitchell, min herre! Jeg agter ikke at finde mig fredeligt i at blive insulteret og udplyndret. Jeg er en offentlig person, min herre.'

I det samme opdagede kaptajn Mitchell, at tremmerne i åbningen var blevet synlige, et sort gitter på grå baggrund. Dagens komme bragte kaptajnen til tavshed, som om den fik ham til at tænke på, at han nu for alle tider ville være berøvet sin uvurderlige capataz’ tjenester. Han lænede sig mod væggen med armene over kors på brystet, og lægen vandrede frem og tilbage i det lille rum med sin ejendommelige, haltende gang, som om han våndede sig på smertende fødder. Når han var henne ved den ende, der var fjernest fra åbningen, var han helt skjult i mørket. Man hørte kun hans let slæbende skridt. Der var noget bittert, uafhængigt i denne pinefulde march, der varede ved uden pause. Da døren til rummet pludselig blev smækket op og hans navn blev råbt, gav han ikke udtryk for forbavselse. Han vendte sig hurtigt om under gangen og gik ud med det samme, som om meget afhang af, at han skyndte sig; men kaptajn Mitchell blev siddende en stund med skuldrene mod væggen og kunne i sin bitre sindsstemning ikke finde ud af, om det ikke var bedst at nægte at røre et lem som protest. Han overvejede så småt at lade sig bære ud, men efter at officeren i døren havde råbt tre-fire gange med vred og forbavset stemme, nedlod han sig omsider til at forlade cellen.

Sotillos væsen havde ændret sig. Oberstens skødesløse høflighed virkede noget ubeslutsom, som om han var i tvivl om, hvorvidt høflighed var den rette kurs i dette tilfælde. Han iagttog kaptajn Mitchell opmærksomt, før han tog ordet fra den store lænestol bag bordet. Med nedladende tonefald sagde han:

'Jeg har besluttet mig til ikke at lade Dem sidde, Señor Mitchell. Jeg tilgiver gerne mine modstandere. Jeg giver dem en stor margen. Lad imidlertid dette være Dem en lære.'

Sulacos ejendommelige daggry, der synes at bryde igennem langt ude mod vest og derefter krybe tilbage til bjergenes skygge, blandede sig med stearinlysenes rødlige skær. Som udtryk for foragt og overlegenhed lod kaptajn Mitchell sit blik strejfe rundt i lokalet og stirrede strengt på lægen, der sad i en vindueskarm med nedslagne øjne, nonchalant og eftertænksom – eller måske skamfuld.

Sotillo, der lå henslængt i den store lænestol, bemærkede: 'Jeg havde ellers troet, at De som caballero ville have fundet det nødvendigt at svare mig på passende måde.'

Han ventede på et sådant svar, men kaptajn Mitchell forblev tavs, mere af indædt vrede end ud fra noget logisk begrundet forsæt. Sotillo tøvede, skævede til lægen, der så op og nikkede, og fortsatte derefter med en vis selvovervindelse:

'Her er Deres ur, Señor Mitchell. De ser, hvor forhastet og uretfærdig Deres dom over mine patriotiske soldater har været.'

Han rakte fra sin halvt liggende stilling armen ind over bordet og puffede uret lidt væk fra sig. Kaptajn Mitchell gik med utilsløret ivrighed hen, holdt det for øret og stak det derefter i lommen uden kommentar.

Sotillo syntes at overvinde en stærk utilbøjelighed. Han skævede igen til lægen, der mødte hans blik uden at blinke.

Men da kaptajn Mitchell var på vej hen imod døren uden så meget som et nik eller blik, skyndte obersten sig at sige:

'De kan gå nedenunder og vente på señor doktor, som jeg også vil løslade. I udlændinge er efter min mening uden nogen betydning.'

Han aftvang sig selv en svag, falsk latter, mens kaptajn Mitchell for første gang så på ham med en vis interesse.

'Myndighederne vil senere tage stilling til Deres forseelser,' skyndte Sotillo sig at fortsætte. 'Men hvad mig angår, kan De leve frit, uden at blive bevogtet eller overvåget. Hører De, Señor Mitchell? De kan vende tilbage til Deres arbejde. De interesserer mig ikke. Sager af allerstørste vigtighed lægger beslag på min opmærksomhed.'

Kaptajn Mitchell var meget nær ved at lade sig provokere til et svar. Det mishagede ham at blive løsladt på så fornærmelig måde, men mangel på søvn, den langvarige bekymring og en dyb skuffelse over sølvaktionens tragiske afslutning tyngede hans sind. Det højeste, han kunne gøre, var at skjule sin uro, der måske ikke gjaldt ham selv, men tingene i almindelighed. Han havde en stærk fornemmelse af, at der foregik et eller andet dunkelt. Da han gik ud, ignorerede han demonstrativt lægen.

'En tølper!' sagde Sotillo, da døren havde lukket sig.

Dr. Monygham sprang ned fra vindueskarmen, stak hænderne i lommerne på den lange, grå støvfrakke, han var iført, og gik nogle skridt ind i værelset.

Også Sotillo rejste sig; han stillede sig i vejen for lægen og mønstrede ham fra øverst til nederst.

'Deres landsmænd har altså ikke megen fidus til Dem, señor doktor? De elsker Dem ikke, hvad? Hvordan mon det kan være?'

Lægen løftede hovedet og svarede med en lang, livløs stirren og ordene: 'Måske fordi jeg har levet for mange år i Costaguana.'

Sotillos hvide tænder lyste et øjeblik under det sorte overskæg.

'Jaså! Men De elsker Dem selv,' sagde han opmuntrende.

'Hvis De lader dem være i fred, vil de meget snart røbe sig,' sagde lægen og så på Sotillos kønne ansigt med den samme livløse stirren. 'Skal jeg prøve på at få Don Carlos til at tale?'

'Oh, señor doktor!' sagde Sotillo og rystede på hovedet, 'De er en klog mand. Vi er skabt til at forstå hinanden.' Han vendte sig bort. Han kunne ikke længere udholde denne udtryksløse og ubevægelige stirren, der syntes at rumme en slags uigennemtrængelig tomhed ligesom en afgrunds sorte dyb.

Selv en mand, der er komplet blottet for moralitet, er i stand til at erkende renlivet skurkagtighed hos andre. Sotillo troede, at dr. Monygham, der var så forskellig fra andre europæere, var parat til at sælge sine landsmænd og sin arbejdsgiver, Charles Gould, for en part i San Tomé sølvet. Det foragtede Sotillo ham ikke for. Oberstens amoralitet var ægte og naiv. Den grænsede til stupiditet, moralsk stupiditet. Intet, som tjente hans formål, kunne forekomme ham virkelig anstødeligt. Alligevel foragtede han dr. Monygham. Han nærede en enorm og tilfredsstillende foragt for ham. Han foragtede ham af sit ganske hjerte, fordi det ikke var hans, oberstens, mening at lade lægen få nogen som helst belønning. Han foragtede ham, ikke som en mand, uden troskab og ære, men som en idiot. Dr. Monyghams indsigt i Sotillos karakter havde gjort det muligt at narre obersten totalt. Derfor troede denne, at lægen var en idiot.

Efter ankomsten til Sulaco var oberstens planer undergået visse ændringer.

Han ønskede ikke længere nogen politisk karriere i Monteros regering. Han havde altid tvivlet på, at en sådan kurs ville være forsvarlig. Da han af overingeniøren havde erfaret, at han sandsynligvis ved daggry ville komme til at stå over for Pedro Montero, var hans bange anelser i så henseende tiltaget i betydelig grad. Generalens guerilla-broder – i folkemunde kaldet Pedrito – havde sit eget rygte. Han var farlig at have at gøre med. Sotillo havde så småt haft til hensigt ikke blot at tilegne sig skatten, men også at besætte byen og derefter forhandle i ro og mag. Men på baggrund af de kendsgerninger, han erfarede af overingeniøren (som meget åbenhjertigt havde røbet hele situationen for ham), var hans dristighed, der aldrig havde været præget af nogen særlig dynamik, veget for en yderst forsigtig tøven.

'En hær – en hær er allerede gået over bjergene under Pedritos kommando,' havde han gentaget uden at kunne skjule sin forvirring. 'Hvis jeg ikke havde hørt dette af en mand i Deres stilling, ville jeg aldrig have troet det. Forbavsende!'

'En væbnet styrke – ikke en hær,' korrigerede ingeniøren ham elskværdigt.

Ingeniøren havde nået sit mål, der var at udskyde en væbnet besættelse af Sulaco i nogle timer, for at de, der var bange, kunne nå at forlade byen. I den almindelige forfærdelse var der familier, som var optimistiske nok til at flygte ad vejen mod Los Hatos; denne vej stod åben, fordi den bevæbnede bærme under Señores Fuentes og Gamacho var draget til Rincon for at give Pedro Montero en begejstret velkomst. Det var en hastig og risikabel flugt, men det hed sig, at Hernandez, der med sin bande holdt til i skovene omkring Los Hatos, ville tage godt imod flygtningene. Overingeniøren var klar over, at mange mennesker, han kendte, overvejede en sådan flugt.

Pater Corbelàns indsats til gunst for den omtalte, såre fromme røver havde ikke været forgæves. Den politiske jefé i Sulaco havde i sidste øjeblik givet efter for præstens indtrængende bønner, underskrevet en foreløbig udnævnelse, i henhold til hvilken Hernandez forfremmedes til general, og officielt beordret ham til i denne nye egenskab at opretholde ordenen i byen. Sagen var, at den politiske jefé, der så, at situationen var fortvivlet, var ganske ligeglad med, hvad han skrev under på. Det var det sidste officielle dokument, han undertegnede, før han forlod Intendenciapalæet for at søge tilflugt på O.S.N. kompagniets kontor. Men selv hvis han havde ønsket, at den omtalte disposition skulle få afgørende virkninger, var det allerede for sent. De uroligheder, han frygtede og ventede, udbrød mindre end en time efter, at pater Corbelàn havde forladt ham. Pater Corbelàn, der havde aftalt et møde med Nostromo i dominikanerklostret, hvor pateren boede i en celle, nåede i øvrigt ikke frem til dette møde. Fra palæet havde han begivet sig direkte til Avellanos’ hus for at informere sin svoger, og selv om han ikke blev der mere end en halv time, så han sig nu afskåret fra sin fattige bolig. Efter at Nostromo havde ventet en stund her og med ubehag set den voksende tumult på gaden, havde han begivet sig til Porvenir’s redaktion og var blevet her til daggry, sådan som Decoud havde nævnt i brevet til sin søster. I stedet for at ride til skovene omkring Los Hatos for at overbringe Hernandez’ udnævnelse var capataz’en derfor blevet i byen, hvor han frelste præsident-diktatorens liv, hjalp med til at slå bærmens rejsning ned og endelig sejlede ud med sølvet fra minen.

Men pater Corbelàn, der flygtede til Hernandez’ domæne, havde dokumentet i lommen, et officielt aktstykke, der forvandlede en bandit til general, en mindeværdig sidste embedshandling fra Ribiera-parties side, hvis løsen var hæderlighed, fred og fremskridt. Sandsynligvis så hverken præsten eller banditten det ironiske i situationen. Pater Corbelàn må have fundet ordonnanser, han kunne sende til byen, for om morgenen på urolighedernes anden dag gik der rygter om, at Hernandez befandt sig på vejen til Los Hatos og var parat til at tage imod dem, der ville stille sig under hans beskyttelse. En ejendommeligt udseende rytter, en ældre og dristig mand, havde vist sig i byen, hvor han kom ridende langsomt, mens han betragtede husfaçaderne nøje, som om han aldrig før havde set sådanne høje bygninger. Han steg af foran domkirken, knælede ned midt på Plaza’en med tøjlen over armen og hatten liggende foran sig på jorden, og her bøjede han så hovedet, korsede sig og slog sig en kort stund for brystet. Han steg derefter atter til hest, så sig frygtløst, men ikke uvenligt om i den lille kreds, der havde samlet sig om hans offentlige andagt, og spurgte om vej til Casa Avellanos. En snes hænder blev rakt ud til svar, med fingre, der pegede hen ad Calle de la Constitucion.

Rytteren fortsatte og sendte kun et kort, nysgerrigt blik op mod Amarilla-klubbens vinduer på hjørnet. Af og til råbte han med stentorrøst i den tomme gade: 'Hvor er Casa Avellanos?' indtil den forskræmte portner svarede og rytteren forsvandt ind ad porten. Det brev, han medførte, og som var skrevet med blyant af pater Corbelàn ved Hernandez’ lejrbål, var adresseret til Don José, hvis kritiske tilstand præsten ikke vidste noget om. Antonia læste brevet, og efter at hun havde spurgt Charles Gould til råds, sendte hun det til efterretning for de herrer, som holdt Amarillaklubben besat. Selv havde hun taget sin beslutning; hun ville drage ud til sin onkel; den sidste dag – måske de sidste timer – af sin fars liv ville hun slå følge med den bandit, hvis blotte eksistens var en protest mod alle partiernes ansvarsløse tyranni, mod landets moralske formørkelse. Dysterheden i skovene ved Los Hatos var at foretrække, et liv i strabadser ved en røverbande mindre fornedrende. Med hele sin sjæl gik Antonia ind for sin onkels stædige trods mod en hård skæbne; hendes holdning bundede i troen på den mand, hun elskede.

I sit budskab indestod præsten med sit hoved for Hernandez’ pålidelighed. Hvad mandens magt angik, pegede pateren på, at ingen havde kunnet få bugt med ham i så mange år. I brevet blev Decouds tanke om den nye Veststat (hvis blomstrende og stabile tilstand nu er almindelig bekendt) for første gang omtalt offentligt og anvendt som argument. Den forhenværende bandit, den sidste general, Ribiera-styret havde udnævnt, var forvisset om, at han kunne fastholde egnen mellem skovene om Los Hatos og kystbjergene, til den uselviske patriot, Don Martin Decoud, kunne bringe general Barrios tilbage til Sulaco og generobre byen.

'Himlen selv vil det. Forsynet er på vor side,' skrev pater Corbelàn; der var ikke tid til at spekulere over eller komme med indvendinger mod hans påstand, og var den diskussion, der i Amarilla-klubben opstod efter oplæsningen af brevet, end voldsom, var den også meget kort. I den almindelige forvirring ved sammenbruddet sluttede nogle straks op om tanken, som om et nyt håb på forbløffende måde havde vist sig. Andre fascineredes af tanken om sikkerhed for deres kvinder og børn. Flertallet greb efter denne løsning som den druknende efter halmstrået. Pater Corbelàn tilbød dem jo tilflugt mod Pedrito Montero og hans kumpaner, der var i ledtog med Señores Fuentes og Gamacho med deres bevæbnede bærme.

Hele den sidste del af eftermiddagen blev der diskuteret livligt i Amarilla-klubbens store lokaler. Selv de medlemmer, der var posteret ved vinduerne med rifler og karabiner for at sikre enden af gaden i tilfælde af et nyt angreb fra hobens side, råbte deres meninger og argumenter bagud over skulderen. Da mørket faldt på, trak Don Juste Lopez, som opfordrede de caballeros, der mente som han, til at følge sig, sig tilbage til korridoren, hvor han gav sig til at forfatte en henvendelse eller snarere en højtidelig deklaration, der skulle overrækkes Pedrito Montero af en deputation af medlemmer af forsamlingen, der havde valgt at blive i byen. Det var hans tanke at formilde ham for at redde i det mindste den ydre ramme af de parlamentariske institutioner. Han sad foran et ubeskrevet stykke papir med en gåsefjerpen i hånden, mens klubmedlemmerne trængtes om ham, og kiggede skiftevis til højre og venstre, mens han med højtidelig stemme gentog:

'Caballeros, et øjebliks stilhed! Et øjebliks stilhed! Vi bør gøre det klart, at vi alle med god vilje bøjer os for de fuldbyrdede kendsgerninger.'

Det syntes at berede ham en melankolsk tilfredsstillelse at udtale disse ord. De mange stemmer omkring ham var ved at blive nervøse og hæse. I de pludselige pauser sank ansigternes ophidsede grimasseren straks hen i dyb mismodig stilhed.

Imens var udvandringen begyndt. Vogne fulde af damer og børn kørte svajende over Plaza’en med mænd til fods eller til hest ved siden; beredne grupper fulgte efter på muldyr eller heste; de fattigste begav sig af sted til fods, både mænd og kvinder med bylter eller spædbørn i armene, gamle folk ved hånden og de større børn på slæb efter sig. Da Charles Gould efter at have forladt lægen og ingeniøren i Casa Viola red ind i byen gennem havneporten, var alle, der havde til hensigt at flygte, draget af sted, og de andre havde forskanset sig i deres huse. I hele den mørke gade sås kun én plet med flakkende lys og skikkelser, der bevægede sig, og Señor Administrador genkendte her sin kones vogn, der ventede uden for Casa Avellanos. Han red næsten ubemærket derhen og så til uden et ord, mens nogle af hans egne tjenestefolk kom ud af porten bærende på Don José Avellanos, der lå med lukkede øjne og ubevægelige træk og syntes at være aldeles livløs. Mrs. Gould og Antonia gik på hver sin side af den improviserede båre, som straks blev stillet ind i vognen. De to kvinder omfavnede hinanden, mens pater Corbelàns udsending med det stride, gråsprængte skæg og de høje, bronzebrune kindben holdt til hest på den anden side af landaueren og så på, hvad der foregik. Antonia, hvis øjne var tørre, steg ind, satte sig ved siden af båren og tog et tæt slør for ansigtet efter hastigt at have gjort korsets tegn. Tjenestefolkene og de tre fire naboer, der var kommet for at hjælpe, trådte tilbage og blottede hovederne. På bukken sad Ignacio, der havde indstillet sig på at skulle køre hele natten (og måske at få skåret halsen over inden daggry), og så sig surt tilbage.

'Kør forsigtigt,' udbrød mrs. Gould med skælvende stemme.

'Si, forsigtigt, si niña,' mumlede han; han tyggede på sine læber, og de runde, garvede kinder dirrede. Derpå satte landaueren sig i bevægelse og forsvandt langsomt af syne.

'Jeg vil følge dem ud til vadestedet,' sagde Charles Gould til sin kone. Hun stod på kanten af fortovet med hænderne let foldet og nikkede til ham, da han red efter vognen. Nu var der mørkt i Amarilla-klubben. Den sidste gnist af modstand var døet hen. Da Charles Gould drejede hovedet ved hjørnet, så han sin kone gå over til deres port i lyspletten på gaden. En nabo, en af provinsens kendte købmænd og godsejere, gik ved siden af hende og talte med store fagter. Efter at hun var kommet ind, blev alle lys slukket på gaden, der nu lå mørk og tom i hele sin længde.

Husene på den vidtstrakte Plaza tabte sig i natten. Højt oppe, som en stjerne, sås et svagt lysskær i et af katedralens tårne, og rytterstatuen lyste blegt mod Alameda’ens sorte træer, som et kongeligt genfærd, der spøgede på revolutionens skueplads. De få mennesker, ekvipagen mødte, trykkede sig op ad murene. Da vognen var kommet forbi de sidste huse, kørte den lydløst på støvets bløde pude, og med det tættere mørke syntes der at falde en vis kølighed fra træernes løvhang langs vejen. Udsendingen fra Hernandez’ lejr red hen ved siden af Charles Gould.

'Caballero,' sagde han med interesseret stemme, 'De er den, man kalder kongen af Sulaco, minens herre? Er det ikke rigtigt?'

'Jo, jeg er minens herre,' svarede Charles Gould.

Den fremmede red en stund uden at sige noget. Så sagde han: 'Jeg har en broder, en sereno i Deres tjeneste i San Tomé dalen. De har vist Dem som en retfærdig mand. Der er ikke sket noget menneske uret fra det øjeblik, da De kaldte folk til at arbejde i bjergene. Min broder siger, at ingen statsembedsmand og ingen undertrykker er blevet set på Deres side af vandløbet. Deres egne funktionærer undertrykker ikke folkene derude. De er sikkert bange for Deres strenghed. De er en retfærdig mand og en stærk mand,' tilføjede han.

Han talte med kort, selvbevidst tonefald, men hans meddelsomhed havde tydeligt nok et formål. Han fortalte Charles Gould, at han havde været ranchero i en dal langt mod syd, nabo til Hernandez i gamle dage og gudfader til hans ældste dreng; han var en af dem, der havde sluttet sig til Hernandez i dennes modstand mod den tvungne udskrivning af soldater, der var begyndelsen til hele deres vanskæbne. Efter at Hernandez, hans compadre, var blevet ført bort, havde han begravet hans hustru og børn, som soldaterne havde myrdet.

'Si, señor,' mumlede han hæst, 'jeg og to-tre andre, de heldige, som havde fået lov til at beholde friheden, begravede dem i en fællesgrav i nærheden af gårdens ruiner, under det træ, som havde skygget over dens tag.'

Det var også ham, Hernandez var kommet til efter at være deserteret, tre år senere. Hernandez bar endnu sin unifom med sergentstriberne på ærmet og sin obersts blod på hænderne og brystet. Han havde følgeskab af tre af de kavalerister, der havde været med til at forfølge ham, men derefter havde valgt friheden. Den gamle fortalte også Charles Gould, hvordan han og nogle kammerater havde fået øje på soldaterne og lagde sig i baghold bag nogle klipper og var parat til at åbne ild, da han pludselig genkendte sin compadre og sprang op fra sin dækning og råbte hans navn, fordi han vidste, at Hernandez ikke ville komme tilbage som redskab for uret og undertrykkelse. Sammen med den gruppe, der lå bag klipperne, havde de tre soldater dannet kernen i den berømte bande, og han, fortælleren, havde været Hernandez’ foretrukne løjtnant i mange, mange år. Han nævnte med stolthed, at myndighederne havde sat en pris også på hans hoved, men dette havde ikke hindret, at han havde nået at få grå hår. Og nu havde han levet så længe, at han oplevede at se sin compadre udnævnt til general!

Han lo dæmpet. 'Og fra nu er vi ikke længere røvere, men soldater. Men se, caballero, se på dem, der har gjort os til soldater og ham til general! Se på disse mennesker!'

Ignacio udstødte et råb. Lyset fra vognlygterne på kaktushækkene langs vejens sider faldt pludselig på nogle forskræmte ansigter. En gruppe mennesker stod i siden af vejen, der her strakte sig mellem høje skrænter over Campo’ens bløde jord. De krøb sammen; et sekund funklede deres øjne og virkede unaturligt store; derefter faldt lygteskæret på de halvt blottede rødder af et stort træ, på et nyt stykke kaktushæk og atter på en gruppe bekymrede ansigter. Tre kvinder – en af dem havde et barn på armen – og et par mænd i civilt tøj – den ene bevæbnet med en sabel, den anden med et gevær – var grupperet om et æsel med to bylter, der var pakket ind i tæpper. Længere fremme råbte Ignacio igen for at kunne komme forbi et køretøj, en lang trækasse på to høje hjul med en dør bagtil, der stod åben og smækkede. Nogle damer i dens indre måtte have genkendt de hvide muldyr, for de skreg: 'Er det Dem, Doña Emilia?'

Ved et vejsving belyste flammerne fra et stort bål en kort strækning, hvor nogle træers kroner mødtes over vejen. I nærheden af vadestedet over en lavvandet å var en bondehytte af siv og med græstag kommet i brand, og de brølende flammer oplyste en åben plads, der var fyldt af heste, muldyr og en urolig, råbende menneskeskare. Da Ignacio holdt hestene an, trængtes adskillige damer til fods om vognen og tryglede Antonia om en plads. Hun svarede dem ved tavs at pege på sin far.

'Her må jeg forlade dig,' sagde Charles Gould i tumulten. Flammerne slog op i stor højde, og flygtningestrømmen, der veg tilbage for varmen, pressede mod vognen. En midaldrende dame i sort silke, men med et groft tørklæde over hovedet og en kæp i hånden, vaklede mod forhjulet. To små piger klamrede sig forskræmt og tavse til hendes arme. Charles Gould kendte hende udmærket.

'Misericordia! Vi bliver frygteligt molesteret i denne mængde!' udbrød hun og smilede kækt op til ham. 'Vi tog af sted til fods. Alle vore tjenestefolk løb fra os i går og sluttede sig til demokraterne. Vi vil stille os under din hellige onkel, pater Corbelàns, beskyttelse, Antonia. Han har gjort et mirakel i en ubarmhjertig røvers hjerte. Et mirakel!'

Hun hævede efterhånden stemmen til et skrig, mens hun blev revet med af en bølge af mennesker, der styrtede til side for nogle vogne; disse kom kørende i galop op fra vadestedet under høje råb og piskesmæld. Store byger af gnister, blandet med sort røg, fløj over vejen; bambusvæggene eksploderede i ilden med en lyd som uregelmæssige geværsalver. Derpå sank flammehavet pludselig sammen og efterlod et rødligt halvmørke, hvor det myldrede med mørke skygger, der bevægede sig tilsyneladende planløst omkring; lyden af stemmerne syntes at dø bort sammen med flammerne, og tumulten af hoveder, arme, ukvemsord og forbandelser flygtede videre i mørket.

'Nu må jeg forlade dig,' gentog Charles Gould, henvendt til Antonia. Hun drejede hovedet langsomt og tog sløret fra ansigtet. Hernandez’ udsending red nærmere hen til vognen.

'Har minens herre intet budskab at sende til Hernandez, Campo’ens herre?'

Det aktuelle i denne sammenligning gjorde stærkt indtryk på Charles Gould. I sin faste målbevidsthed holdt han minen, og den ukuelige bandit holdt Campo’en på samme usikre vilkår. De var ligemænd over for landets lovløshed. Det var umuligt at frigøre sin virksomhed fra dens fornedrende kontakter. Et tætmasket net af forbrydelse og korruption lå over hele staten. Et umådeligt, træt mismod fik ham til at tie en stund.

'De er en retfærdig mand,' sagde Hernandez’ udsending igen. 'Se på de mennesker, der gjorde min compadre til general og har forvandlet os alle sammen til soldater! Se på disse rige, der flygter for livet og ikke har andet med end tøjet på deres krop! Det tænker min compadre ikke på, men vore tilhængere vil måske undre sig, og jeg vil tale til Dem på deres vegne. Hør, señor! Nu har Campo’en været vor egen i mange måneder. Vi behøver ikke at bede noget menneske om noget; men soldater må have løn for at kunne leve hæderligt, når krigene er forbi. Folk mener, at Deres sjæl er så retfærdig, at en bøn fra Deres mund kan kurere ethvert dyr for sygdom, ligesom forbøn af en helgen. Lad mig høre nogle ord fra Deres mund, ord, der som ved trolddom vil kunne bortvejre tvivlen i vor gruppe, der udelukkende består af mænd.'

'Hører du, hvad han siger?' sagde Charles Gould på engelsk til Antonia.

'Tilgiv os vor usselhed!' udbrød hun hurtigt. 'Det er din personlighed, som er den uudtømmelige skat, der endnu kan frelse os alle, din personlighed, Carlos, ikke din rigdom. Jeg bønfalder dig om at give denne mand dit ord på, at du vil acceptere enhver ordning, min onkel træffer med hans chef. Ét ord. Andet ønsker han ikke.'

På det sted, hvor hytten havde ligget, var der nu ikke andet tilbage end en bunke gløder, der kastede et rødt skær langt bort; i dette kunne Charles Gould se Antonias ansigt præget af stærk affekt. Efter et øjebliks betænkning afgav han den ønskede forsikring. Han lignede en mand, der har vovet sig ud på en farlig sti uden plads til at vende om, og hvor den eneste mulighed for frelse er at fortsætte fremad. I dette øjeblik forstod han det fuldt ud, da han så ned på Don José, som lå, næsten uden at ånde, ved siden af den ranke Antonia, besejret i en kamp livet igennem med det moralske mørkes magter, et mørke, hvis stillestående dybder avler uhyrlige forbrydelser og uhyrlige illusioner. Med få ord gav Hernandez’ udsending udtryk for sin tilfredshed. Antonia sænkede atter sit slør med en stoisk gestus og modstod sin trang til at spørge om Decouds flugt. Ignacio kiggede med gustent ansigt tilbage over skulderen.

'Kig godt på muldyrene, mi amo,' brummede han. 'De får Dem aldrig at se igen!'

4. kapitel

Charles Gould vendte hesten tilbage mod byen. Foran ham tegnede Sierra’ens forrevne tinder sig sort i det klare daggry. Hist og her smuttede en pjaltet vagabond om hjørnet til en ukrudtsbevokset gade ved lyden af de skarpe hovslag. Hunde gøede bag havemure, og med det farveløse lys syntes sneens kulde at falde fra bjergene ned over den forsømte brolægning og de tilskoddede huse med deres revnede gesimser og afskallede puds i store pletter mellem façadernes flade pilastre. Daggryet kæmpede med halvmørket under Plaza’ens buegange. Der var ikke en eneste af de bønder, som plejede at læsse deres varer af til dagens marked: dynger af frugt, bundter af grønsager smykket med blomster på lave bænke under enorme vævede parasoller, ingen munter morgentravlhed med mylder af mænd, kvinder, børn og belæssede æsler ude fra landsbyerne. Kun nogle spredte grupper revolutionsfolk stod på den store plads og kiggede alle samme vej under de bredskyggede hatte: mod Rincon, hvorfra man hvert øjeblik ventede at høre nyt. Den største af disse grupper vendte sig som én mand, da Charles Gould red forbi, og råbte: 'Viva la libertad!' efter ham i truende tone.

Charles Gould red videre og drejede ind ad porten til sit hus. I patioen, der var næsten helt belagt med halm, sad en praktikant, en af dr. Monyghams indfødte assistenter, på jorden med ryggen mod springvandets kant og klimprede sagte på en guitar, mens to piger af den tjenende stand stod foran ham, bevægede fødderne lidt og svingede med armene til tonerne af en populær dansemelodi. De fleste af de sårede fra de to dages kampe var allerede blevet hentet af deres venner og slægtninge, men adskillige skikkelser sad endnu i gården og vuggede i takt til musikken med deres forbundne hoveder. Charles Gould steg af hesten. En søvnig mozo kom ud af bageriets dør og tog hesten i tøjlen; praktikanten søgte at skjule sin guitar i en fart; pigerne trådte smilende tilbage uden at slå øjnene ned, og Charles Gould så på vejen hen til trappen ind i en mørk krog af patioen, på en anden gruppe, en dødeligt såret cargador, ved hvis side en kvinde lå på knæ; hun mumlede bønner hastigt og prøvede samtidig at presse et stykke appelsin ind mellem den døendes stivnende læber.

Altings grufulde meningsløshed aftegnede sig både i dette uforbederlige folks letsindighed og dets lidelser: den grufulde meningsløshed i det evindelige spild af menneskeliv i den forgæves bestræbelse for at nå til en varig løsning af problemet. I modsætning til Decoud kunne Charles Gould ikke med let sind spille en rolle i en tragisk farce. Det var nok tragisk efter hans mening, men han kunne ikke se noget farceagtigt element. Han led for stærkt under sin overbevisning om, at tåbeligheden var uhjælpelig. Han var for strengt praktisk og for idealistisk til at kunne smile ad situationens grumt humoristiske sider, således som Martin Decoud, den fantasirige materialist, kunne gøre ud fra sin skeptiske, nøgterne indstilling. Ham, som os alle, forekom de kompromis’er, han havde indgået med sin samvittighed, hæsligere end nogen sinde i lyset af det mislykkede. Den fåmælthed, han bevidst havde anlagt, havde hindret ham i åbenlyst at handle imod sine tanker, men Gould-koncessionen havde på snigende måde undergravet hans dømmekraft. Mens han lænede sig over balustraden i gangen, sagde han til sig selv, at han burde have vidst, at der aldrig ville blive noget ud af ribierismen. Minen havde undergravet hans dømmekraft ved at gøre ham led ved at bestikke og intrigere blot for at kunne få arbejdet gjort fra dag til dag. Ligesom sin far brød han sig ikke om at blive plyndret. Det ærgrede ham voldsomt. Han havde fået sig selv til at tro, at rent bortset fra højere hensyn var det en god forretning at støtte Don Josés håb om reformer. Han havde ladet sig drage ind i det absurde slagsmål ligesom sin stakkels onkel, hvis sabel hang på væggen i hans arbejdsværelse – til forsvar for den mest elementære anstændighed i et organiseret samfund. Blot var minens rigdom hans våben, et mere langtrækkende og hemmelighedsfuldt våben end én ærlig stålklinge med en parerbøjle af messing.

Men dette rigdommens våben var også farligere for brugeren, tveægget af menneskehedens griskhed og elendighed, hærdet i alle egoismens stemmer som i et afkog af giftige rødder, et våben, som plettede selve den sag, det blev draget for, et våben, der altid var rede til at føles forkert i hånden. Nu var der ikke andet at gøre end at blive ved med at bruge det. Men han lovede sig selv at sørge for, at det blev knust til små stumper, før han lod det vriste ud af sit greb.

Når alt kom til alt, erkendte han med sin engelske oprindelse og engelske opdragelse, at han var en eventyrer i Costaguana, efterkommer af eventyrere, der havde ladet sig hverve til en fremmedlegion, af mænd, der havde søgt lykken i en revolutionskrig, planlagt revolutioner, troet på revolutioner. Trods al sin karakters rankhed havde han noget af en eventyrers lettere moral, der vejer den personlige risiko ved den etiske vurdering af sin handling. Han var om fornødent rede til at sprænge hele San Tomé bjerget i luften, udslette det af republikkens territorium. Denne beslutning var udtryk for hans personligheds stejlhed, for angeren over den hemmelighedsfulde, ægteskabelige utroskab, i kraft af hvilken hans kone ikke længere var hans tankers eneste elskerinde, noget af hans fars fantasirige svaghed, og også noget af ånden hos en sørøver, der hellere kaster en brændende tændstik i krudtmagasinet, end han kapitulerer med sit skib.

Nede i patioen havde den sårede cargador draget sit sidste suk. Kvinden udstødte et skrig, og skriget, der var uventet og skingert, fik alle de sårede til at sætte sig op. Praktikanten rejste sig hurtigt og stirrede med løftede øjenbryn hen på hende; guitaren holdt han i hånden. De to piger – der nu sad på hver sin side af deres sårede slægtning, med knæene optrukket og lange cigarer i munden – nikkede betydningsfuldt til hinanden.

Charles Gould så fra balustraden tre mænd, højtideligt klædt i diplomatfrakker, hvide skjorter og bowlerhatte, komme ind i patioen fra gaden. Den ene af dem var over et hoved højere end de to andre og gik forrest med værdige skridt. Det var Don Juste Lopez, ledsaget af to af sine venner, medlemmer af forsamlingen; de kom for at aflægge administratoren af San Tomé minen en visit på dette tidlige tidspunkt. De fik øje på ham, vinkede energisk ad ham og begav sig straks op ad trappen.

Don Juste, der var forandret på forbløffende måde efter at have raget sit beskadigede skæg helt af, havde dermed også mistet ni tiendedele af sin ydre værdighed. Midt i sine egne alvorlige bekymringer kunne Charles Gould ikke lade være med at se, i hvilken grad mandens hele fremtoning nu udtrykte uduelighed. Hans ledsagere så modfaldne og søvnige ud. Den ene blev ved med at lade tungespidsen glide hen over de indtørrede læber; den andens blik flakkede sløvt over gangens flisegulv, mens Don Juste, der stod lidt foran dem, holdt tale til Señor Administrador: Det var Don Justes absolutte mening, at man burde overholde formerne. En ny guvernør modtager altid visit af deputationer fra Cabildo’en, d.v.s. byrådet, fra Consulado og Handelskamret, og det var mest passende, at også provinsforsamlingen sendte en deputation, om ikke andet så for at hævde de parlamentariske institutioners eksistens. Don Juste foreslog, at Don Carlos Gould som provinsens mest fremtrædende borger skulle deltage i forsamlingens deputation. Hans stilling var jo enestående, hans personlighed kendt overalt i hele republikken. Man må ikke give afkald på det officielle decorum, selv om man må deltage i ceremonierne med blødende hjerte. Godtagelsen af fuldbyrdede kendsgerninger ville endnu kunne frelse de kostbare rester af parlamentariske institutioner. Don Justes øjne glødede mat; han troede på parlamentariske institutioner – og hans stemmes overbeviste monotoni tabte sig i husets stilhed som et stort insekts dybe brummen.

Charles Gould havde vendt sig om og lyttede tålmodigt, mens han støttede albuen på balustraden. Han rystede let på hovedet, afviste forslaget, selv om han næsten var rørt af det ængstelige udtryk i præsidentens blik. Det var ikke et led i Charles Goulds politik at lade San Tomé minen deltage i tomme formaliteter.

'Mit råd, señores, er, at De bør afvente Deres skæbne i Deres huse. Det er ikke nødvendigt, at De officielt overgiver Deres skæbne i Monteros hænder. At bøje sig for det uundgåelige, som Don Juste kalder der, kan være meget godt, men når det uundgåelige hedder Pedrito Montero, er der ingen grund til at demonstrere det fulde omfang af Deres kapitulation. Fejlen ved dette land er dets mangel på mådehold i det politiske liv. Krybende føjelighed over for det ulovlige, fulgt af en blodig reaktion – dette, señores, er ikke vejen til en stabil og lykkelig fremtid.'

Charles Gould tav over for ansigternes bedrøvede rådvildhed og øjnenes undrende, bekymrede blikke. Medlidenheden med disse mænd, der satte al deres lid til ord af en eller anden slags, mens mord og plyndring hærgede landet, havde lokket ham til, hvad der forekom ham at være tom snakkesalighed. Don Juste mumlede:

'De svigter os, Don Carlos … Og de parlamentariske institutioner er dog –'

Don Juste kunne ikke tale sætningen til ende af lutter sorg. Han holdt hænderne for øjnene et øjeblik. I sin frygt for tom snak undlod Charles Gould at svare på denne anklage. Han besvarede tavs deres højtidelige buk. Hans tavshed var hans tilflugt. Han forstod, at det, der ønskedes, var at få San Tomé minens indflydelse på deres side. De ville under Gould-koncessionens vinger henvende sig til sejrherren med tilbud om forsoning. Andre offentlige organer – Cabildo, Consulado – ville også snart indfinde sig og søge støtte hos den mest stabile, mest effektive magtfaktor, de nogen sinde havde oplevet i deres provins.

Lægen, der kom gående i sin sædvanlige hurtige, stødvise gangart, konstaterede, at herren havde trukket sig tilbage til sit værelse og givet ordre til, at han under ingen omstændigheder måtte forstyrres. Men dr. Monygham var ikke interesseret i at tale med Charles Gould med det samme. Han tilbragte en stund med en hastig undersøgelse af de sårede. Han betragtede hver enkelt mand nøje, mens han gned sin hage mellem tommelog pegefinger; hans faste blik mødte deres tavst nysgerrige øjne uden at udtrykke noget. Alle disse patienter var i god bedring; men da han kom til den døde cargador, standsede han lidt længere og betragtede – ikke manden, hvis lidelser var ophørt, men kvinden, der knælede i tavs beskuelse af det stive ansigt med dets smalle næsebor og et hvidt glimt i de ufuldstændigt lukkede øjne. Hun løftede hovedet langsomt og sagde med tonløs stemme:

'Det er ikke længe siden, han blev cargador – kun nogle uger. Hans Velbårenhed capataz’en havde antaget ham efter mange indtrængende anmodninger.'

'Jeg har intet ansvar for den store capataz,' mumlede lægen og gik videre.

Lægen satte kursen op ad trappen mod døren til Charles Goulds værelse, men tøvede i sidste øjeblik; så vendte han sig bort fra dørhåndtaget med et træk på sine skæve skuldre og gik hurtigt hen ad gangen for at finde mrs. Goulds kammerpige.

Leonarda meddelte ham, at señora ikke var stået op endnu. Señora havde overgivet den italienske posaderos døtre i hendes varetægt. Hun, Leonarda, havde lagt dem i seng i sit eget værelse. Den lyshårede pige havde grædt sig i søvn, men den mørke – den ældste – havde ikke lukket øjnene endnu. Hun sad i sengen og trak lagnet helt op til hagen og stirrede frem for sig som en lille heks. Leonarda billigede ikke, at Violas børn var blevet optaget i huset. Hun viste tydeligt denne indstilling ved det lidenskabsløse tonefald, med hvilket hun spurgte lægen, om deres mor var død. Hvad señora angik, så sov hun ganske sikkert. Lige siden hun var gået ind på sit værelse efter at have set Doña Antonia tage af sted med sin døende far, havde man ikke hørt en lyd bag hendes dør.

Lægen vækkede sig selv af dyb eftertanke og bad barsk pigen om straks at kalde på husets frue. Han humpede hen for at vente på mrs. Gould i den store salon. Han var meget træt, men for altereret til at sætte sig. I denne store salon, som nu var tom, og i hvilken hans visnede sjæl var blevet forfrisket efter mange knastørre år og hans paria-ånd tavs havde måttet tåle mange sideblikke, vandrede han på må og få rundt mellem stole og borde, til mrs. Gould trådte hurtigt ind, iført en morgenkåbe.

'De véd, at jeg aldrig har været tilhænger af, at sølvet blev sendt væk,' begyndte lægen med det samme som indledning til fortællingen om sine natlige oplevelser sammen med kaptajn Mitchell, overingeniøren og gamle Viola i Sotillos hovedkvarter. Lægen, som havde sin specielle opfattelse af denne politiske krise, betragtede bortførelsen af sølvet som en ufornuftig foranstaltning, der ville kunne få skæbnesvangre følger. Det var, som om en general under et dunkelt påskud havde sendt den bedste del af sine tropper bort dagen inden slaget. Hele skatten kunne være blevet skjult et eller andet sted, hvor man kunne have hentet barrerne med henblik på at afværge de farer, der truede Gould-koncessionens sikkerhed. Administratoren havde handlet, som om minens enorme og magtfulde rigdom var baseret på retskaffenhedens og almennyttens grund. Og det var jo aldeles ikke tilfældet. Den anvendte metode havde været den eneste mulige. Gould-koncessionen havde arbejdet sig gennem disse år ved hjælp af bestikkelse. Han forstod udmærket, at Charles Gould var blevet led og ked af det og havde forladt den gamle vej for at støtte dette håbløse reformforsøg. Men lægen troede ikke på nogen reform i Costaguana. Og nu var minen tilbage i den gamle skure, med den ulempe, at den fra nu af ikke alene skulle have besvær med den griskhed, som dens rigdom gav anledning til, men også med den fjendtlighed, der var vakt ved forsøget på at gøre den fri fra dens trælbinding af den moralske korruption. Dette var straffen for, at den førte politik var slået fejl. Det, der gjorde lægen utryg, var, at Charles Gould syntes at være blevet svag i det afgørende øjeblik, da en åbenhjertig tilbagevenden til de gamle metoder havde været den eneste chance. Det havde været en svaghed at lytte til Decouds fantastiske plan.

Lægen løftede armene ekstatisk og udbrød: 'Decoud! Decoud!' Han humpede rundt i salonen med korte, vrede latterudbrud. For mange år siden var begge hans ankler blevet alvorligt beskadiget som led i en afhøring, der blev foretaget på slottet i Sta. Marta af en kommission, bestående af militærpersoner. Disse var blevet beskikket uventet og midt om natten af Guzman Bento med skulende pande, lynende øjne og larmende stemme. Den gamle tyran, der var vildt ophidset i et af sine pludselige anfald af mistænksomhed, blandede hysteriske appeller til deres troskab med forbandelser og frygtelige trusler. Celler og kældre i slottet på bjerget var allerede fyldt med fanger. Kommissionen fik nu til opgave at afsløre den skændige sammensværgelse mod landets Borgerfrelser.

Den rasende tyrans angst fandt udtryk i en hastig og grusom procesform. Det gjaldt om at afsløre en sammensværgelse. Slottets gårde gav genlyd af raslende fodlænker, lyden af slag og skrig af smerte, og de højtstående officerer i kommissionen arbejdede med feberagtig travlhed, idet de skjulte deres sjælekvaler og bekymringer for hinanden og navnlig for deres sekretær, pater Beron, en feltpræst, som på dette tidspunkt i særlig grad nød Borgerfrelserens tillid. Denne præst var en høj, rundskuldret mand med en usoigneret tonsur på sit flade hoved; han havde en gusten teint, var fedladen, havde fedtpletter hele vejen ned ad sin løjtnantsuniform og et lille kors, broderet i hvid bomuldstråd, på venstre brystlomme. Han havde kraftig næse og hængende underlæbe. Dr. Monygham huskede ham endnu. Han huskede ham trods al tænkelig viljesindsats for at glemme. Pater Beron var blevet tilforordnet kommissionen af Guzman Bento med den udtrykkelige opgave, at hans oplyste iver skulle være den til hjælp i dens slidsomme gerning. Dr. Monygham kunne ikke på nogen som helst måde glemme pater Berons iver, heller ikke hans ansigt eller den kyniske, monotone stemme, med hvilken han udtalte ordene: 'Vil du nu tilstå?'

Erindringen fik ham ikke til at gyse, men den havde gjort ham til det, han var i agtværdige folks øjne, en mand, der ikke tog det så nøje med almindelig sømmelighed, en mellemting mellem en velbegavet vagabond og en læge med et dårligt rygte. Men ikke alle agtværdige folk ville have haft den nødvendige finfølelse til at forstå, med hvilket uroligt sind og hvilken visionær klarhed dr. Monygham, San Tomé minens læge, mindedes pater Beron, der var feltpræst og i sin tid havde været sekretær for en militær kommission. Efter alle disse år huskede dr. Monygham i sin lejlighed i hospitalsbygningen i San Tomé slugten pater Beron så tydeligt som nogen sinde. Han mindedes undertiden denne præst om natten, i søvne. I sådanne nætter ventede lægen på daggryet med et lys tændt og gik frem og tilbage gennem sin lejlighed, alt mens han stirrede ned på sine bare fødder og holdt hænderne knuget ind mod siden. Han drømte om pater Beron, der sad for enden af et langt sort bord, bag hvilket man så de militære medlemmers hoveder, skuldre og epauletter. Pateren bed måske i en fjerpen, mens han med træt, utålmodig foragt lyttede til en fange, der protesterede og kaldte himlen til vidne på sin uskyldighed, indtil præsten snærrede: 'Hvad skal det nytte at spilde tid på dette elendige vås! Lad mig tage ham udenfor en smule.' Og så gik pater Beron efter den lænkeskramlende fange, der blev ført ud mellem to soldater. Sådanne mellemspil indtraf mange dage, mange gange, med mange fanger. Når fangen kom tilbage, var han parat til at aflægge fuld tilståelse, erklærede pater Beron og lænede sig frem med det sløve, overmætte udtryk, der kan ses i øjnene hos frådsere efter et kraftigt måltid.

Præstens inkvisitoriske instinkter led ikke meget under manglen på Inkvisitionens klassiske apparat. På intet tidspunkt i verdens historie har menneskene været i tvivl om, hvordan de skulle tilføje deres medskabninger sjælelig og legemlig pine. Denne opfindsomhed fik de med deres lidenskabers voksende kompleksitet og deres næsten fra begyndelsen raffinerede snilde. Men det kan med sikkerhed siges, at urmennesket ikke ulejligede sig med at opfinde torturformer. Det var indolent og rent af hjertet. Det smadrede hjernen på sin næste med en stenøkse, men af nødvendighed og uden ondskab. Det stupideste sind kan finde på en sårende sætning eller ramme en uskyldig med grusom bagtalelse. Et stykke snor og en ladestok, nogle geværer i forbindelse med en rem eller blot en simpel hammer af tungt, hårdt træ, anvendt med færdighed på menneskefingre eller led i et menneskes krop, er nok til at tilføje dette de mest raffinerede pinsler. Lægen havde været en meget stædig fange, og som en naturlig konsekvens af dette 'slette karaktertræk', som pater Beron kaldte det, havde underkuelsen af ham været meget brutal og meget fuldstændig. Derfor haltede han, derfor var hans skuldre skæve og hans kinder arrede. Da hans tilståelser omsider faldt, var de da også detaljerede. Når han om natten af og til vandrede frem og tilbage på gulvet, skar han tænder af raseri og skam ved tanken om sin fantasis frugtbarhed; den var blevet stimuleret med en smerte af den slags, der gør sandhed, ære, selvagtelse, ja livet selv til anliggender af ringe betydning.

Og han kunne ikke glemme pater Beron med hans monotone sætning: 'Vil du nu tilstå?', der nåede ind til ofrets bevidsthed i en frygtelig gentagelse og krystalklar betydning tværs gennem den ulidelige smertes afsindige sjælelige kaos. Han kunne ikke glemme. Men det var ikke det værste: Hvis dr. Monygham efter alle disse år havde mødt pater Beron på gaden, var han sikker på, at han ville være flygtet for manden. Denne eventualitet behøvede han ikke at frygte nu. Pater Beron var død, men den kvalmende forvisning forhindrede dr. Monygham i at se nogen i øjnene.

Dr. Monygham var på en måde blevet slave af et genfærd. Det var ifølge sagens natur umuligt at tage denne viden om pater Beron med hjem til Europa. Da dr. Monygham fremkom med sine aftvungne tilståelser over for militærkommissionen, søgte han ikke at undgå døden. Han længtes efter den. Når han i timevis sad halvnøgen på det våde jordgulv i sit fængsel, så ubevægelig at hans kammerater, edderkopperne, gjorde deres spind fast i hans mudderklistrede hår, trøstede han sin sjæls elendighed med raffinerede argumenter: at han havde tilstået tilstrækkelig mange forbrydelser til en dødsdom – at de var gået for vidt med ham til, at de turde lade ham leve, så at han kunne fortælle om, hvad der var overgået ham.

Men som et særlig grusomt raffinement lod man dr. Monygham rådne langsomt i sit gravlignende fængsels mørke. Man håbede utvivlsomt, at det ville gøre ende på ham, så at man kunne spare sig besværet med en henrettelse; men dr. Monygham havde en konstitution af stål. Det blev Guzman Bento, der døde, ikke for en sammensvorens kniv, men af et apoplektisk tilfælde, og dr. Monygham blev straks sat på fri fod. Hans lænker blev løst ved skæret fra et lys, der efter måneders mørke gjorde så ondt i hans øjne, at han måtte holde for dem med hænderne.

Man hjalp ham op at stå. Hans hjerte hamrede voldsomt af frygt for, hvad denne frihed kunne betyde. Da han prøvede på at gå, gjorde hans fødders usædvanlige lethed ham svimmel, og han faldt. Der blev stukket ham to stokke i hænderne, og han blev puffet ud af gangen. Det var tusmørke; der var allerede tændt lys i officerskvartererne rundt om kasernegården, men tusmørkehimlen blændede ham med sin enorme, overvældende klarhed. En tynd poncho hang over hans nøgne, magre skuldre; de pjaltede bukser nåede ham kun til knæene; atten måneders hårvækst faldt i smudsige grå lokker på hver side af de skarpe kindben. Mens han slæbte sig forbi døren til vagtstuen, sprang en af de soldater, der stod og drev udenfor, pludselig frem, grebet af en dunkel indskydelse, og masede en gammel stråhat ned over hans hoved. Dr. Monygham var ved at falde, men kunne dog fortsætte sin vandring, skridt for skridt, slæbende, støttet til stokkene, på fødder, der næsten var for tunge til, at de overhovedet kunne flyttes; og dog virkede hans ben under ponchoens hængende hjørner ikke tykkere end de to stokke i hans hænder. En uophørlig skælven rystede hans krumbøjede legeme, de udtærede lemmer, det indfaldne hoved, sombreroens kegleformede, pjaltede puld, mens dens brede, flade skygge hvilede på hans skuldre.

I denne tilstand og påklædning begav dr. Monygham sig af sted for at tage sin frihed i besiddelse, og den syntes at binde ham uløseligt til Costaguana, som en grufuld naturaliseringsproces, der havde draget ham dybt ind i nationens liv, langt dybere end al medgang og ære kunne have gjort. De udståede lidelser gjorde det af med hele hans europæiske indstilling, for dr. Monygham havde helt identificeret sig med sin vanære. Der var ingen anden udvej for en officer og gentleman. Før dr. Monygham rejste ud til Costaguana, havde han været læge i et britisk infanteriregiment. Hans livsanskuelse havde ikke bund i fysiologiske kendsgerninger eller fornuftsbetonede argumenter, men alligevel var den solid. Den var enkel. En adfærdsform, der i hovedsagen hviler på alvorlige forsagelser, må nødvendigvis være enkel. Dr. Monyghams syn på, hvad han måtte gøre, var strengt; det var et ideelt synspunkt, for så vidt som det var en fantastisk overdrivelse af en rigtig følelse. Det var også et synspunkt, der i dets styrke og urokkelighed passede til et i høj grad trofast sind.

Der var et stort fond af troskab i dr. Monyghams sjæl. Han havde knyttet det fuldstændigt til mrs. Gould. Han fandt, at hun var al hengivenhed værd. Dybest i sin sjæl følte han stedse vrede og uro i anledning af San Tomé minens fremgang, fordi dens vækst berøvede hende al sjælefred. Costaguana var ikke et sted for en kvinde af hendes slags. Hvad kunne Charles Gould have tænkt på, da han tog hende med derud! Det var topmålt! Og lægen havde iagttaget begivenhedernes udvikling med en bister, fjern reservation, som han indbildte sig, at hans sørgelige historie påtvang ham.

Troskaben mod mrs. Gould kunne dog ikke bevirke, at han glemte at tænke på hendes mands sikkerhed. Det var lykkedes lægen at være i byen på det kritiske tidspunkt, fordi han ikke havde tillid til Charles Gould. Han betragtede ham som håbløst inficeret med revolutionsgalskaben. Dette var grunden til, at han hin morgen humpede rundt i salonen i Casa Gould og udbrød: 'Decoud! Decoud!' med et tonefald, der var både bedrøvet og irriteret.

Mrs. Gould, der havde fået lidt farve i kinderne, og hvis øjne var unaturligt blanke, stirrede frem for sig, da det pludselig stod hende klart, hvor enorm katastrofen var. Den ene hånds fingerspidser hvilede let på et lille lavt bord ved siden af hende, og armen sitrede helt op til skulderen. Solen, der står sent op over Sulaco og pludselig kaster sit lysvæld fra himlen bag Higuerotas blændende snerand, havde forvandlet det jævne, perlegrå lys, som ligger over byen i de tidlige timer, til skarpe masser af sort skygge og flader med varm, blændende glans. Tre lange rektangler af solskin faldt gennem salonens vinduer, mens Avellanos-husets façade lige på den anden side af gaden så meget dyster ud i skyggen, som sås gennem det voldsomme lys.

En stemme sagde: 'Hvordan er det gået Decoud?'

Det var Charles Gould. De havde ikke hørt ham komme ind ad døren. Hans blik gled langsomt hen over mrs. Gould og standsede ved lægen.

'Kan De fortælle noget, doktor?'

Dr. Monygham skyndte sig at fortælle, hvad han vidste, i korte træk. En stund efter, at han var færdig, blev San Tomé minens administrator stående og så på ham uden at sige noget. Mrs. Gould sank ned i en lav stol med hænderne i skødet. Der herskede tavshed en stund. Så tog Charles Gould ordet:

'I trænger sikkert begge to til at få noget at spise.'

Han trådte til side for at lade sin kone gå først. Hun tog sin mands hånd og trykkede den, idet hun gik ud, og førte lommetørklædet til sine øjne. Synet af hendes mand havde fået hende til at tænke på Antonias stilling, og hun kunne ikke holde tårerne tilbage ved tanken om den stakkels pige. Da hun kom ind til de to mænd i spisestuen efter at have badet sit ansigt, sagde Charles Gould netop til lægen tværs over bordet:

'Nej, der synes ikke at være mulighed for tvivl.'

Doktoren nikkede og sagde:

'Ja, jeg kan heller ikke se, hvordan vi kan drage denne elendige Hirschs beretning i tvivl. Den er sikkert kun alt for sandfærdig.'

Hun satte sig fortvivlet for bordenden og så fra den ene til den anden. De to mænd prøvede på at undgå hendes blik, selv om de ikke direkte vendte hovederne bort. Lægen lod endog, som om han var sulten; han greb kniv og gaffel og begyndte at spise demonstrativt, som om han havde siddet på en scene. Charles Gould forstilte sig ikke; med albuerne løftet snoede han begge ender af det røde overskæg – de var så lange, at hans hænder var et godt stykke fra ansigtet.

'Det undrer mig ikke,' mumlede han, idet han slap moustacherne og lagde den ene arm over stoleryggen. Hans ansigt var roligt, men det ubevægelige udtryk var af den art, som røber, at der foregår en indre kamp bag trækkene. Han følte, at det skete havde bragt alle de konsekvenser, hans politik og holdning indebar, til et brændpunkt, og at det gjaldt både hans bevidste og ubevidste hensigter. Nu måtte der gøres ende på denne tavse reservation, den uigennemtrængelige mine, bag hvilken han havde beskyttet sin værdighed. Den havde været den mindst uværdige form for forstillelse, der var påtvunget ham af denne parodi på civiliserede institutioner, som krænkede hans intelligens, hans rankhed og hans retfærdighedssans.

Han lignede sin far. Han havde ikke sans for ironi. Han morede sig ikke over de absurditeter, der dominerer i denne verden. De krænkede den alvor og værdighed, der var i hans indre. Han følte det, som om den stakkels Decouds død berøvede ham selv den uindtagelige position som en magt i baggrunden. Den forpligtede ham åbenlyst, medmindre han agtede at erklære spillet for tabt – og dette var umuligt. De materielle interesser krævede, at han ofrede sin overlegne fjernhed – måske også sin egen sikkerhed. Han tænkte også, at Decouds plan om løsrivelse jo ikke var gået til bunds med det mistede sølv.

Det eneste, der ikke var forandret, var hans stilling over for mr. Holroyd. Chefen for de store sølv- og stålinteresser var trådt ind i Costaguanas anliggender med en slags lidenskab. Costaguana var blevet nødvendigt for hans eksistens; i San Tomé minen havde han fundet den fantasiens tilfredsstillelse, som andre sjæle ville få af dramatik, kunst eller i en farlig og spændende sport. Den var en særlig form for en stor mands ekstravagance, sanktioneret af en moralsk hensigt og stor nok til at smigre hans forfængelighed. Selv i dette vildskud af sit geni tjente han fremskridtet i verden. Charles Gould var vis på, at han ville blive forstået præcis og bedømt med den overbærenhed, der fulgte naturligt af deres fælles lidenskab. Nu kunne intet forbløffe denne store mand. Og Charles Gould så i ånden sig selv skrive et brev til San Francisco i omtrent følgende vendinger: '… Mændene i spidsen for regeringen er døde eller flygtet; provinsens styre er foreløbig brudt sammen; Blanco-partiet i Sulaco er gået i total opløsning, på en måde, der er karakteristisk for dette land. Men Barrios, hvis styrke er intakt i Cayta, kan stadig anvendes. Jeg er nødsaget til åbenlyst at overveje planen om en provinsrevolution som den eneste måde, på hvilken de enorme materielle interesser, der er involveret i Sulacos fred og velstand, kan sikres varigt …' Dette var klart. Han så disse ord, som om de stod med ildskrift på væggen, og han stirrede åndsfraværende op på dem.

Mrs. Gould så med bange anelser på hans åndsfraværende mine. Den var et velkendt og frygteligt fænomen, der formørkede og isnede huset for hende som en tordensky, der går for solen. Charles Goulds anfald af tilsyneladende åndsfraværelse var udtryk for energisk koncentration af en vilje, der var besat af en eneste tanke. En mand, der er besat af en eneste tanke, er sindssyg. Han er farlig, selv om denne idé er retfærdig, for kan han ikke derved bringe et elsket menneske i ulykke? Mrs. Gould fik atter tårer i øjnene, mens hun iagttog sin mands profil. Og hun følte det på ny, som om hun så den stakkels Antonias fortvivlelse.

Hvad skulle jeg have gjort, hvis Charley var druknet, mens vi var forlovede? udbrød hun i sine tanker, opfyldt af rædsel. Hendes hjerte blev til is, mens hendes kinder blussede, som om de brændtes af et bål, der fortærede alle hendes jordiske følelser. Tårerne sprang frem fra hendes øjne.

'Antonia vil tage sit eget liv!' udbrød hun.

Dette udråb havde en ejendommeligt ringe virkning i værelsets stilhed. Kun lægen, der smuldrede et stykke brød og sad med hovedet lidt på skrå, så op, og nogle lange hår i de stride øjenbryn rørte sig i en let panderynken. Dr. Monygham mente fuldt oprigtigt, at Decoud var en aldeles uværdig genstand for nogen kvindes kærlighed. Derpå sænkede han atter hovedet med en hånlig trækning om munden, men med hjertet fuldt af ømbeundring for mrs. Gould.

Hun tænker på den unge pige, sagde han til sig selv, hun tænker på Violas børn og på mig, på de sårede og på minearbejderne – hun tænker altid på alle, der er fattige og ulykkelige! Men hvad vil hun gøre, hvis det går Charles helt galt i dette djævelske slagsmål, som disse forbandede Avellanos har draget ham ind i? Der er åbenbart ingen, som tænker på hende …

Charles Gould fortsatte sine overvejelser, mens han stirrede på væggen:

Jeg vil skrive til Holroyd, at San Tomé minen er stor nok til at kunne sikre skabelsen af en ny stat. Det vil glæde ham. Det vil forsone ham med risikoen.

Men var Barrios virkelig til disposition? tænkte han videre. Ja, måske. Men han var ikke til at komme i forbindelse med. Det var ikke længere muligt at sende en båd til Cayta, da Sotillo var herre over havnen og havde en damper til rådighed. Og nu, da alle oprørerne i provinsen var på benene og der herskede kaos i samtlige byer og landsbyer, ville det vel være umuligt at finde en mand, der kunne nå ad vejen over land til Cayta med et brev – mindst ti dages ridt – en mand af mod og beslutsomhed, der kunne undgå at blive arresteret og myrdet, men som i tilfælde af arrestation ville sørge for at sluge dokumentet. Byens capataz de cargadores ville have været den rigtige mand til en sådan opgave, men han eksisterede ikke længere.

Charles Gould tog blikket bort fra væggen og sagde med dæmpet stemme: 'Ja, denne Hirsch! Hvilken sælsom begivenhed! Han reddede sig ved at gribe fast i et anker, ikke? Jeg anede ikke, at han stadig var i Sulaco. Jeg troede, at han var taget over land hjem til Esmeralda for over en uge siden. Han var her en gang for at tale om sin hudeforretning og andre ting. Jeg gjorde ham klart, at der ikke var noget at gøre.'

'Han var bange for at rejse hjem, fordi Hernandez var på egnen,' bemærkede lægen.

'Og hvis vi ikke havde haft denne mand, ville vi måske intet have fået at vide om, hvad der var sket,' sagde Charles Gould tankefuldt.

Mrs. Gould udbrød:

'Antonia må ikke få det at vide! Ingen må sige det til hende. Ikke nu.'

'Der er næppe nogen, som vil bringe nyheden videre,' svarede lægen. 'Det er der ingen, som har interesse i at gøre. Desuden er folk her så bange for Hernandez som fanden for det hellige kors.' Henvendt til Charles Gould sagde han: 'Det er i virkeligheden ubehageligt, for selv om man ønskede at komme i forbindelse med flygtningene, ville man ingen kurér kunne finde. Selv da Hernandez opererede hundreder af kilometer herfra, gøs folk i Sulaco ved historierne om, at han stegte sine fanger levende.'

'Ja,' mumlede Charles Gould, 'kaptajn Mitchells capataz var den eneste mand i byen, der turde møde Hernandez. Ham brugte pater Corbelàn. Han åbnede forbindelsen. Det er en skam, at –'

Han stemme blev overdøvet af rungende slag fra katedralens store klokke. Tre enkelte slag lød som eksplosioner efter hinanden og døde hen i dybe, bløde svingninger. Og nu satte alle klokker fra alle kirker, klostre og kapeller i byen, selv dem, der havde været lukket i årevis, i på én gang med en umådelig larm. Denne rasende strøm af metallisk tumult fremmanede billeder af strid og vold, der fik mrs. Gould til at blegne. Basilio, der havde serveret ved bordet, men holdt sig i baggrunden, klamrede sig til skænken med klaprende tænder. Man kunne ikke høre, hvad man selv sagde.

'Luk de vinduer!' råbte Charles Gould vredt til ham. Alle de andre tjenestefolk, der var skrækslagne over klokkeringningen og antog den for at være signal til en almindelig massakre, kom stormende op, væltede over hinanden, mænd og kvinder, hele den ukendte og i reglen usynlige befolkning fra stueetagen på patioens fire sider. Under skriget 'Misericordia!' løb kvinderne lige ind i stuen, faldt på knæ ved væggene og begyndte konvulsivisk at slå kors for sig. I løbet af et øjeblik var døren blokeret af mænd med stirrende øjne – mozos fra stalden, gartnere, uanselige hjælpere, der levede af smulerne fra det rige hus – og Charles Gould så for første gang, hvilken enorm husstand han i grunden havde. Blandt de skrækslagne var også portneren, en delvis lammet, gammel mand, hvis lange, hvide lokker faldt ned til hans skuldre. Charles Gould havde overtaget ham af pietet mod familien, for manden kunne huske Henry Gould, der var englænder, men også costaguaner af anden generation og leder for Sulaco-provinsen. Portneren havde været hans personlige mozo for mange, mange år siden, i krig og fred; han havde fået lov til at opvarte sin herre i fængslet, og hin skæbnesvangre morgen var han fulgt efter eksekutionskommandoet og havde fra sit skjul bag cypresserne langs muren om franciskanerklostret med øjne, der stod ud af hovedet på ham, set Don Enrique række armene i vejret og falde forover i støvet. Charles Gould lagde specielt mærke til dette vidnes store patriarkhoved bagest blandt tjenestefolkene. Han så også et par runkne gamle koner, hvis eksistens inden for husets mure han aldrig havde været klar over. De måtte være mødre eller måske endda bedstemødre til nogle af hans folk. Der var også en del børn, helt eller delvis nøgne, som klamrede sig til de voksnes ben. Han havde aldrig før set noget som helst til børn i sin patio. Selv kammerpigen Leonarda kom farende med ansigtet – der plejede at være så overlegent, for hun var jo fruens yndlings-kammerpige – fortrukket af angst, med Violas døtre ved hånden. Porcelænet klirrede på bordet og skænken, og hele huset syntes at svaje i de øredøvende lydbølger.

5. kapitel

I nattens løb havde den forventningsfulde befolkning taget alle byens klokketårne i besiddelse for at byde Pedrito Montero velkommen. Han holdt sit indtog efter at have overnattet i Rincon. Ind gennem porten mod landsiden kom først en uordnet, bevæbnet bande af alle racer, hudfarver og grader af pjaltethed; den kaldte sig for Sulaco-Nationalgarden og var under kommando af Señor Gamacho. Ad gadens midte væltede, ligesom en strøm af affald, en masse stråhatte, ponchoer, bøssepiber frem med et enormt grønt og gult banner i midten, i en sky af støv og ledsaget af rasende trommehvirvler. Tilskuerne klemte sig op ad husmurene, mens de råbte deres Vivas! Bag dette pak så man kavaleriets lanser, Pedro Monteros 'hær'. Han red mellem Señores Fuentes og Gamacho, i spidsen for sine llaneros, der havde præsteret den bedrift at forcere passet ved Higuerota i snestorm. De red i firerkolonne på konfiskerede heste, iført højst uensartede klædningsstykker, som de i hast havde tilegnet sig under plyndringen af forretninger langs vejen i det forcerede ridt gennem den nordlige del af provinsen, for Pedro Montero havde haft stort hastværk med at besætte Sulaco. Tørklæderne, som de havde bundet løst om den bare hals, var helt nye, og alle højreærmer på deres bomuldsskjorter var skåret af nær ved skulderen, for at manden kunne have større bevægelsesfrihed til lassokast. Magre gråskæg red ved siden af magre, mørklødede ynglinge, alle sammen præget af felttogets strabadser, med strimler af råt kød bundet om hattepulden og vældige jernsporer på de nøgne hæle. De, der havde mistet deres lanser i bjergpassene, havde forsynet sig med pigkæppe af den slags, kvæghyrderne bruger: slanke palmestammer af 3–4 meters længde, med en bunke klingrende ringe anbragt over den jernbeslåede spids. De var bevæbnet med knive og revolvere. Vild frygtløshed karakteriserede udtrykket i alle disse solhærdede ansigter; med hovmodige øjne skuede de ned på mængden eller så frækt i vejret, mens de udpegede et hoved blandt kvinderne i vinduerne for hinanden. Da de red ind på Plaza’en og fik øje på rytterstatuen af kongen, der stod blændende hvid i solen og ragede enorm og ubevægelig op over den myldrende menneskemasse, gik en mumlen gennem geledderne: 'Hvem er den helgen med den store hat?' spurgte de hinanden.

De var et typisk eksempel på det prærierytteri, med hvilket Pedro Montero havde gavnet sin broder, generalens, sejrrige karriere så meget. Den indflydelse, som Pedro på så kort tid havde skaffet sig hos disse præriefolk, uagtet han selv var opdraget i kystbyer, kan kun tilskrives et så gigantisk talent for svig, at det må være forekommet disse brutale mænd, der kun var lidet fjernet fra en tilstand af totalt barbari, som højdepunktet af kløgt og dyd. Alle nationers folkesagn vidner om, at underfundighed og list i forening med legemlig styrke i sin tid af de primitive mennesker blev betragtet som noget endnu højere end mod, som heroiske dyder. At overvinde modstanderen var det, som det gjaldt om i livet. Mod blev betragtet som noget selvfølgeligt. Men brugen af intelligens vakte undren og respekt. Krigslist var noget hæderfuldt, når den blot ikke mislykkedes; at en intetanende fjende blev nedslagtet, vakte ikke andre følelser end glæde, stolthed og beundring. De primitive mennesker var måske ikke mere svigefulde end deres efterkommere i dag, men de gik mere direkte til deres mål og var mere ukunstlede i deres anerkendelse af resultatet som den eneste målestok for moraliteten.

Vi er jo blevet anderledes. Brugen af intelligens vækker ringe undren og endnu mindre respekt. Men de uvidende og barbariske hyrder, der var indblandet i borgerkrigen, fulgte villigt en leder, der ofte skaffede dem fjenderne forsvarsløse i deres hænder. Pedro Montero havde et vist talent for at give sine modstandere en falsk tryghedsfølelse. Og da mennesker kun yderst langsomt tilegner sig visdom og altid er rede til at tro på løfter, der smigrer deres hemmelige forhåbninger, lykkedes alle former for list den ene gang efter den anden for Pedro Montero. Hvad enten han kun havde været tjener eller underordnet funktionær i Costaguanas legation i Paris, var han ilet tilbage til sit land, så snart han hørte, at hans broder var trådt frem af ubemærketheden ude på grænseposten. Ved sin evne til at virke troværdig var det lykkedes Pedro at narre de ribieristiske ledere i hovedstaden, og selv den kloge agent for San Tomé minen havde ikke forstået ham helt. Manden havde øjeblikkelig opnået en enorm indflydelse på sin broder. De lignede hinanden meget af ydre – de var begge skaldede, men havde nogle stride hårtotter over ørerne, hvilket tydede på, at de havde negerblod i årerne. Blot var Pedro lidt mindre end generalen og i det hele taget lidt finere af bygning, med en vis evne til at efterabe alle ydre tegn på raffinement og elegance, og med et papegøjeagtigt talent for sprog. Begge brødrene havde fået en vis elementær undervisning takket være en berømt europæisk opdagelsesrejsende, som deres far havde været tjener hos under europæerens rejser i det indre af landet. For general Monteros vedkommende gjorde disse kundskaber det muligt for ham at avancere i hæren. Pedrito, den yngre, der var uforbederligt doven og uordentlig, var vagabonderet fra den ene kyst til den anden, havde levet af tilfældigt sjov og ofte knyttet sig til udlændinge som en slags kammertjener, hvorunder han havde vænnet sig til en behagelig og løsagtig form for livsførelse. Hans færdighed i at læse tjente kun til at fylde hans hoved med absurde visioner. Hans handlinger bestemtes i reglen af motiver, der var så usandsynlige i sig selv, at et fornuftigt menneske umuligt kunne gennemskue dem.

Agenten for Gould-koncessionen havde derfor ved første øjekast troet, at manden var i besiddelse af en fornuftig indstilling og endda en evne til at holde generalens evigt utilfredsstillede forfængelighed i ave. Det kunne aldrig være faldet agenten ind, at Pedrito Montero, en lakaj eller underordnet skriverdreng på kvisten i et af de forskellige parisiske hoteller, hvor Costaguanas legation plejede at opslå sit kvarter, havde slugt en række lettere historiske værker på fransk som f. eks. Imbert de Saint Amands bøger om Det andet Kejserdømme. Men Pedrito var blevet betaget af glansen ved et strålende hof og havde undfanget tanken om at leve en tilværelse, i hvilken han ligesom hertugen af Morny ville forene nydelsen af alle glæder med ledelsen af politiske sager og nyde magt på enhver måde. Dette kunne ingen have gættet. Og dog var det en af de direkte årsager til den monteristiske revolution. Det vil forekomme mindre utroligt, når man betænker, at de fundamentale årsager altid var de samme, rodfæstet i folkets politiske umodenhed, i overklassens sløvhed og de lavere klassers åndelige mørke.

Pedrito Montero så i sin broders ophøjelse vejen åben for virkeliggørelsen af sine vildeste fantasier. Det var dette, der gjorde det monteristiske kup så uundgåeligt. Generalen selv kunne sandsynligvis være blevet bestukket, pacificeret med smiger, sendt i diplomatisk mission til Europa. Det var hans broder, der drev ham frem fra først til sidst. Han ønskede at blive den mest strålende statsmand i Sydamerika. Han ønskede ikke total magt. Han ville endda have frygtet dennes slid og risiko. Først og fremmest ønskede Pedrito på baggrund af sine europæiske erfaringer at skaffe sig en betydelig formue. Med henblik herpå skaffede han sig umiddelbart efter det sejrrige slag sin broders samtykke til at rykke over bjergene og sætte sig i besiddelse af Sulaco. Sulaco var landet med fremtidens velstand, det materielle fremskridts forjættede land, den eneste af republikkens provinser, der interesserede de europæiske kapitalister. Pedrito Montero, der fulgte hertugen af Mornys eksempel, agtede at tilegne sig sin andel af denne velstand. Dette var hans egentlige, fundamentale tanke. Nu, da hans broder blev herre i landet, hvad enten det var som præsident, diktator eller endog som kejser – ja, hvorfor ikke som kejser? – ville han kræve en andel i ethvert foretagende – i jernbaner, i miner, i sukkergodser og spinderier, i mæglerfirmaer, kort sagt i alt, hvad der gav penge – som pris for sin beskyttelse. Ønsket om at være på pletten så tidligt som overhovedet muligt var den virkelige årsag til hans berømte ridt over bjergene med et par hundrede llaneros, et foretagende, hvis farer ikke på forhånd stod den utålmodige mand klart. Da han kom lige fra en række sejre, forekom det ham, at en Montero bare behøvede at vise sig for at være herre over situationen. Denne illusion havde lokket ham til en ubesindighed, som han nu var ved at blive opmærksom på. Da han red i spidsen for sine llaneros, beklagede han, at der var så få af dem, men befolkningens jubel beroligede ham. Folk skreg 'Viva Montero! Viva Pedrito!' For at gøre dem endnu mere begejstrede og som følge af den almindelige glæde, han havde ved at forstille sig, slap han tøjlerne og stak med demonstrativ fortrolighed og venskabelighed sine hænder ind under Señores Fuentes’ og Gamachos arme. I denne positur, mens en pjaltet mozo trak hans hest ved tøjlen, red han i triumf over pladsen hen til Intendencia-palæets dør. Dets gamle, mørke mure syntes at skælve under den jubel, der gjaldede og overdøvede domkirkeklokkernes afsindige kimen.

Pedro Montero, generalens broder, steg af hesten i en råbende og svedende mængde af begejstrede tilhængere, som nationalgardisterne brutalt søgte at holde på afstand. Han gik et par trin op og kastede blikket ud over den store, måbende masse og på de kuglearrede husmure overfor, der var sløret af en svag dis af støv. Ordet porvenir med kæmpestore sorte bogstaver og knuste ruder ind imellem stirrede på ham over den store plads, og han tænkte med fryd på hævnens time, for han var sikker på, at han ville få fat på Decoud. På hans venstre side blottede Gamacho, der var tyk og varm og tørrede sig i det hårede, våde ansigt, et sæt gule hugtænder i et stupidt, begejstret grin. Til højre så Señor Fuentes, lille og mager, til med sammenknebne læber. Menneskemængden stirrede med åbne munde og forventningsfuld stilhed, som om den havde ventet, at den store guerillasoldat, den berømte Pedrito, straks skulle være begyndt at strø om sig med milde gaver. Men i stedet begynde han at holde en tale. Han begyndte den med råbet: 'Borgere!' der nåede selv dem, der befandt sig midt på Plaza’en. Derefter forblev flertallet af borgerne fascineret af talerens optræden alene: han rejste sig på tåspidserne, rakte armene op over hovedet med knyttede hænder, greb med en flad hånd til hjertet, rullede med øjnene, så de glimtede hvidt – en række vidtfavnende, truende, altomsluttende gestus, en hånd, som blev lagt fortroligt på Gamachos skulder, og en hånd, der vinkede formelt hen mod Señor Fuentes’ lille, sortfrakkede person – advokaten, politikeren og folkets sande ven. De nærmestståendes vivas, der hilste talerens udbrud, forplantede sig uregelmæssigt til mængdens udkanter som flammer, der løber over tørt græs, og tabte sig ved gadernes udmunding. Over den myldrende Plaza rugede der i mellemrummene en tung stilhed, hvori man så talerens mund åbne og lukke sig, og løsrevne sætninger – 'Folkets lykke' – 'Landets sønner', 'Hele verden, el mundo entiero' – nåede selv til katedralens tætpakkede trappe med en svag, klar lyd som en moskitos summen. Men taleren slog sig for brystet; det så ud, som om han dansede mellem sine to tilhængere. Det var højdepunktet af hans tale. Derpå forsvandt de to mindre skikkelser fra offentlighedens blik, og den vældige Gamacho, som stod alene tilbage, gik frem, alt mens han løftede sin hat højt over hovedet. Så satte han den stolt på igen og skreg: 'Ciudadanos!' Et dumpt brøl hilste Señor Gamacho, tidligere bissekræmmer fra Campo’en, nu chef for Nationalgarden.

Oppe på første sal gik Pedrito Montero hastigt fra det ene ødelagte værelse i palæet til det andet, mens han uafbrudt snerrede:

'Hvilken idioti! Hvilken ødelæggelse!'

Señor Fuentes, der fulgte ham, opgav sin vante tavshed og mumlede:

'Det er alt sammen Gamachos og hans Nationalgardes værk.' Så bøjede han hovedet lidt til venstre og kneb læberne så tæt sammen, at der fremkom en lille hulhed i hver mundvig. Han havde sin udnævnelse til politisk leder i byen i lommen, og han brændte af utålmodighed efter at overtage sine funktioner.

I det langstrakte audienslokale med dets høje spejle, der allesammen var mere eller mindre knust af stenkast, og hvor gobelinerne var revet ned og baldakinen over forhøjningen flået i stykker, nåede mængdens dybe knurren og Gamachos hylende stemme nedefra ind gennem skodderne, mens de to mænd stod passive i halvmørket og ødelæggelsen.

'Den barbar!' sagde Hans Ekscellence Don Pedro Montero gennem sammenbidte tænder. 'Vi må hurtigst muligt sende ham og hans nationalgardister ud at kæmpe mod Hernandez.'

Den nye politiske leder nikkede kun og tog et drag af sin cigaret for at tilkendegive, at han kunne tiltræde denne metode til at befri byen for Gamacho og hans ubehagelige pak.

Pedrito Montero så med væmmelse på det nøgne gulv og på det bælte af tunge, forgyldte rammer, der hang på væggene, og fra hvilke resterne af flænsede og flængede malerier flagrede som snavsede klude.

'Vi er ikke barbarer,' sagde han.

Sådan sagde Hans Ekscellence, den populære Pedrito, guerillasoldaten, der var kyndig i kunsten at lægge baghold, manden, der af sin broder havde opnået at få ordre til at organisere Sulaco efter demokratiske principper. Aftenen før, under rådslagningen med sine tilhængere, der var kommet for at modtage ham i Rincon, havde han åbenbaret sine hensigter for Señor Fuentes:

'Vi vil foranstalte en folkeafstemning, hvor der kun kan stemmes ja eller nej, og ved hvilken vort elskede lands skæbne skal lægges i hænderne på min kloge og tapre broder, den uovervindelige general. En folkeafstemning. Er De med?'

Og Señor Fuentes, der pustede sine garvede kinder en smule op, havde lagt hovedet lidt på venstre side og ladet en tynd, blålig stribe røg undslippe gennem de sammenknebne læber. Han havde forstået.

Hans Ekscellence var yderst misfornøjet med ødelæggelsen. Ikke en stol, ikke et bord eller en sofa, ikke en etagère eller konsol var efterladt i palæets modtagelseslokaler. Dog hindrede en følelse af fjernhed og isolation Hans Ekscellence i at udbryde i raseri, uagtet han sitrede af arrigskab over hele kroppen. Hans heltemodige broder var meget langt borte. Hvor skulle han foreløbig holde sin siesta? Han havde regnet med at finde komfort og luksus i Intendencia-palæet efter et års strabadserende feltliv, der var endt med de hårde anstrengelser og bitre savn under det dristige fremstød mod Sulaco – mod den provins, der var mere værd i rigdom og indflydelse end hele resten af republikkens territorium. Han skulle nok få krammet på Gamacho efterhånden. Og Señor Gamachos tale, der var så frydefuld i folkets ører, fortsatte i heden og soldisen på Plaza’en som uartikulerede hyl af en slags laverestående djævel, der er kastet i en hvidglødende ovn. Hvert øjeblik måtte han tørre sit svedige ansigt med den bare underarm; han havde flået sin jakke af og smøget skjortens ærmer højt op over albuerne, men på hovedet havde han stadig den store, trekantede hat med hvide fjer. Hans opfindsomhed havde givet ham den idé at anlægge dette symbol som chef for Nationalgarden. Bifaldsråb og alvorlig mumlen hilste hans sætninger. Det var hans mening, at der straks burde erklæres Frankrig, England, Tyskland og USA krig, fordi disse lande ved at indføre jernbaner, mineselskaber, kolonisering og under andre forlorne påskud havde til hensigt at røve jorden fra fattige folk, og ved hjælp af disse onde lakajer ville overklassen omdanne det arbejdende folk til usle, underkuede slaver. Byens subsistensløse bærme hujede af begejstring. Gamacho skreg med overbevisning, at general Montero var den eneste mand, der ville kunne løfte fædrelandets byrde. Også dette godkendte tilhørerne.

Det var blevet op ad formiddagen; der var tegn på opløsning i massen – en hvirvel hist, en strømning her. Nogle søgte skygge ved murene og under Alameda’ens træer. Ryttere jog skrigende over pladsen; grupper af sombreros, der sad lige på hovederne for at skærme mod den lodrette sol, forsvandt gradvis i gaderne, hvor der lød klimpren af guitarer fra mørke, kølige stuer. Nationalgardisterne tænkte på siesta, og deres chef, Gamacho, havde opbrugt sin veltalenhed. Senere, da nationalgardisterne i de køligere eftermiddagstimer atter søgte at samles til fornyet drøftelse af de offentlige anliggender, gik detachementer af Monteros kavaleri, der havde slået lejr på Alameda’en, uden varsel til angreb på dem med lanserne rettet mod de flygtende rygge og forfulgte dem til enden af gaderne. Sulacos nationalgardister var forbavsede over denne fremgangsmåde. Men de var ikke harmfulde. Ingen costaguaner havde nogen sinde vovet at bestride en militær styrkes ret til at gøre sære ting. Dette hørte til den naturlige orden. Folk gik ud fra, at det måtte være en eller anden velbegrundet administrativ foranstaltning. Men motivet til den gik over deres forstand, og deres chef og taler, Gamacho, Nationalgardens chef, lå fuld og sov i familiens skød. Hans bare fødder stak i vejret som på et lig. Underkæben hang ned. Hans yngste datter kløede sig i hovedet med den ene hånd og viftede med den anden en grøn gren over hans solsvedne, skaldende ansigt.

6. kapitel

Den synkende sol havde flyttet skyggerne fra vest til øst blandt byens huse. Den havde flyttet dem over hele den enorme slette, med haciendaernes hvide, mure på højderne, hvorfra man havde udsigt over de grønne vidder, med stråtækte hytter, der krøb sammen i lavninger ved åbredder, med mørke øer af trægrupper på et åbent hav af græs, mens de stejle Cordillerer, enorme og ubevægelige, dukkede op af de lavereliggende skove som et kæmpelands golde kyst. Solnedgangens stråler, der ramte Higuerotas sneklædte skråninger langt borte fra, gav bjerget et skær af gyldenrød ungdom, mens de fjerne, forrevne tinders masse tegnede sig sort, som om de var svedet til slagger af ilden. Skovens bølgende overflade så ud, som om den var pudret af blegt guldstøv, og ude forbi Rincon, skjult fra byen af to skovklædte udløbere, lå klipperne om San Tomé dalen, hvor selve bjergets flade forside kronedes af kæmpemæssige bregner og antog varme farvetoner af brunt og gult, med rustrøde striber og mørkegrønne klumper af buske, der voksede i klippespalter. Fra sletten så man knusemøllernes skure og minens huse ligge ganske små, højt oppe, som fuglereder på en klippeafsats. Zigzagstierne lignede svage linier, der var kradset på væggen af et kyklopisk blokhus. To af minens vagtfolk på patrulje gik med karabinen i hånden og vagtsomme øjne i skyggen af træerne ved broen, og Don Pépé, der var på vej ned ad stien fra det øvre plateau, var ikke større at se til end en stor bille.

Med sine tilsyneladende planløse, insektagtige bevægelser på klippens forside kom Don Pépés skikkelse alligevel stadig længere ned, og da han var nær ved bunden, forsvandt skikkelsen omsider bag tagene på depotskure, smedier og værksteder. En stund gik de to vagtfolk langsomt frem og tilbage foran broen, på hvilken de havde standset en rytter, der havde en stor hvid konvolut i hånden. Derpå nærmede Don Pépé sig, der dukkede op i landsbygaden fra husene, mindre end et stenkast fra grænsebroen. Han nærmede sig med hurtige skridt, iført brede, mørke bukser, der var stoppet ned i støvlerne, en hvid lærredsjakke, sabel ved siden og revolver i bæltet. I denne urolige tid ville man altid finde Señor Gubernador med støvlerne på, som folk siger.

På et lille nik fra en af vagtfolkene steg manden, en kurér fra byen, af hesten og gik over broen; hesten trak han efter sig i tøjlen.

Don Pépé modtog brevet af hans anden hånd, og klappede sig på venstre side og hofte for at finde sit brillefoderal. Efter at have sat de tunge, sølvindfattede briller på næsen og fastgjort dem solidt bag ørerne, åbnede han konvolutten og holdt den op cirka en fod fra sine øjne. Der stod cirka tre linier på det papir, han tog op af den. Han så meget længe på dem. Hans grå overskæg bevægede sig let op og ned, og rynkerne, der strålede ud fra hans øjenkroge, samledes endnu mere end før. Han nikkede roligt. 'Bueno', sagde han. 'Der er intet svar.'

På sin stilfærdige, venlige måde indlod han sig derpå i en forsigtig samtale med manden, der var villig til at snakke muntert, som om han nylig havde været ude for noget behageligt. På afstand havde den fremmede set Sotillos infanteri kampere i havnen på hver side af Toldboden. Soldaterne havde ikke anrettet skade på bygningerne. Udlændingene fra jernbaneselskabet havde forskanset sig i værkstedsområdet på rangérterrænet. De var ikke længere ivrige efter at skyde fattige mennesker. Han forbandede de fremmede; derpå meldte han om Monteros indtog og rygterne i byen. Nu skulle de fattige til at være rige. Det var udmærket. Mere vidste han ikke, og idet han smilede forsonligt, lod han forstå, at han var sulten og tørstig. Den gamle major gav ham besked på at henvende sig til sognefogeden i den første landsby. Manden red videre, og Don Pépé, der begav sig langsomt hen mod et lille klokketårn, kiggede over hækken ind til en lille have, hvor han så pater Romàn sidde i en hvid hængekøje, der var anbragt mellem to appelsintræer foran præstegården.

En enorm tamarinde skyggede hele det hvide træhus med sit mørke løvhang. En ung indiansk pige med langt hår, store øjne og små hænder og fødder bar en stol ud, mens en mager gammel kvinde, arrig og skarpøjet, holdt øje med hende hele tiden fra verandaen.

Don Pépé satte sig i stolen og tændte en cigar; præsten tog sig en enorm pris fra den hule hånd. I hans rødbrune ansigt, der var træt og hulkindet, funklede de klare og friske øjne som to sorte diamanter.

Don Pépé meddelte med mild og humorfyldt stemme pater Romàn, at Pedrito Montero gennem Señor Fuentes havde spurgt ham, på hvilke betingelser han ville udlevere minen i god, driftssikker stand til en lovligt nedsat kommission af patriotiske borgere, eskorteret af en lille militær styrke. Præsten vendte øjnene mod himlen. Imidlertid, fortsatte Don Pépé, havde den mozo, som kom med brevet, sagt, at Don Carlos Gould var i live og hidtil ikke havde lidt overlast.

Pater Romàn udtrykte i nogle ord sin taknemmelighed over at erfare, at Señor Administrador var i god behold.

Bedestunden var ovre, efter at den sølvklare klokke i det lille tårn havde ringet. Skovbæltet, der lukkede indgangen til dalen, stod som en skærm mellem den lave sol og landsbygaden. For den anden ende af klippeslugten, mellem basalt- og granitvægge, rejste et skovklædt bjerg, der skjulte hele bjergkæden for beboerne ved San Tomé, sig stejlt, belyst helt til toppen. Tre små, rosenrøde skyer hang ubevægelige ovenover i det store blå dyb. Grupper af mennesker sad på gaden mellem de risflettede hytter. Foran sognefogedens casa havde natholdets formænd, der allerede var samlet og klar til at lede deres hold, sat sig på hug på jorden med brune, runde rygge i en kreds af læderkalotter og lod krukken med maté gå rundt. Mozoen fra byen havde tøjret sin hest ved en stolpe foran døren og fortalte dem nyhederne fra Sulaco, mens den røgsværtede krukke gik fra hånd til hånd. Den værdige sognefoged selv, iført hvidt lændeklæde og en blomstret sirtstrøje med ærmer – den hang løst om hans nøgne, kraftige skikkelse og gav indtryk af at være en kulørt badekåbe – stod ved siden af med en grov bæverhat bag i nakken og en høj stav med sølvknap i hånden. Disse hans værdighedstegn var tildelt ham af minens administration, ærens, velstandens og fredens kilde. Han var en af de første, der var kommet til denne dal; hans sønner og svigersønner arbejdede i bjerget, der med sine skatte: de larmende malm-masser, som faldt ad styrterenderne, syntes at øse velværets, tryghedens og retfærdighedens gaver ud over arbejderne. Han lyttede med nysgerrighed og alligevel med ligegyldighed til nyhederne fra byen, som om de vedrørte en anden verden end hans egen. Og sådan stod de virkelig også for ham. På meget få år havde disse halvvilde, primitive indianere udviklet en stærk følelse af tilhørighed til en stærk organisation. De var stolte af og følte sig knyttet til minen. Den havde vundet deres tillid og troskab. De tillagde den en beskyttende og uovervindelig dyd, som om den var en fetich, de havde skabt med deres egne hænder, for de var uvidende, og i andre henseender adskilte de sig ikke væsentligt fra resten af menneskeheden, der stoler ubetinget på sine egne frembringelser. Det var aldrig faldet sognefogeden ind, at minens beskyttelse og styrke kunne svigte. Politik var kun noget for folk i byen og på den store slette. Hans gule, runde ansigt med de brede næsebor og det ubevægelige udtryk lignede en kraftig fuldmåne. Han påhørte mozoens udgydelser uden mishag og uden overraskelse, ja, uden at give udtryk for nogen som helst følelse.

Pater Romàn sad mismodigt og holdt balancen ved at gribe fat i hængekøjens kant med begge hænder, mens fødderne støttede mod jorden. Med mindre tillidsfuldhed, omend lige så stor uvidenhed som sine sognebørn, spurgte han majoren, hvad denne mente, at der nu ville ske.

Don Pépé, der sad rank som et lys i sin stol, foldede hænderne fredeligt på sabelfæstet, der stod lodret mellem hans lår, og svarede, at det vidste han ikke. Minen kunne forsvares mod en hvilken som helst styrke, der ville blive sendt ud for at tage den. På den anden side kunne befolkningen i de tre landsbyer sultes til overgivelse, hvis de regelmæssige forsyninger fra sletten blev afbrudt, for dalen selv var tør og ufrugtbar. Don Pépé gjorde med stor ro rede for disse muligheder over for pater Romàn, der som gammel soldat var i stand til at forstå en officers betragtninger. De talte ukompliceret og ligetil. Pater Romàn var bedrøvet ved tanken om, at hans menighed skulle blive splittet eller gjort til slaver. Han nærede ingen illusioner med hensyn til dens skæbne, ikke på grundlag af nogen særlig skarpsindighed, men fordi han havde lang erfaring i politiske grusomheder, der forekom ham skæbnesvangre og uundgåelige i en stats liv. De sædvanlige offentlige institutioners virke frembrød sig ganske klart for ham som en række af ulykker, der ramte private individer og fulgte logisk af hinanden gennem had, hævn, vanvid og rovlyst, som om de havde været del af en guddommelig forordning. Pater Romàns klarsyn havde støtte i en uoplyst intelligens, men hans hjerte, der bevarede sin ømhed blandt myrderier, plyndring og brutalitet, afskyede disse ulykker jo mere, des nærmere hans tilknytning til deres ofre var. Over for dalens indianere nærede han følelser af faderlig foragt. Han havde viet, døbt, taget til skrifte, givet absolution og begravet iblandt San Tomé minens arbejdere, og han havde gjort det med værdighed og salvelse i over fem år; han troede på disse handlingers hellighed, hvilket gjorde dem til hans egne i en åndelig betydning. De stod under hans præstelige overhøjhed og var ham kære. Mrs. Goulds alvorlige interesse for disse menneskers velfærd øgede deres betydning i præstens øjne, fordi den i virkeligheden forøgede hans egen. Når han drøftede landsbyernes utallige Maria’er og Brigida’er med hende, følte han sin egen menneskelighed vokse. Pater Romàn var i næsten forargelig grad ude af stand til at nære fanatisme. Den engelske señora var tydeligt nok kætter, men samtidig forekom hun ham at være vidunderlig og engleagtig. Når denne forvirrede tilstand i hans følelser gik op for ham, f. eks. når han med sin bønnebog under armen spadserede under tamarindens brede krone, standsede han, indsnusede med en kraftig, snøftende lyd en stor pris og rystede langsomt på hovedet. Ved tanken om, hvad der nu kunne ske den berømmelige señora, blev han lidt efter lidt overvældet af forfærdelse. Han gav den udtryk i en ophidset mumlen. Selv Don Pépé mistede et øjeblik sin vante ro. Han bøjede sig stift forover.

'Hør nu her, pater: Selve den kendserning, at disse tyvagtige macaques i Sulaco prøver på at finde ud af, hvad prisen på min ære er, viser, at Señor Don Carlos og alle i Casa Gould er i god behold. Hvad min ære angår, er den det også, hvilket enhver, mand, kvinde og barn, udmærket godt véd. Men de negerliberale, der har taget byen ved et kup, véd det ikke. Bueno! Lad dem sidde og vente. Så længe de venter, kan de ikke gøre fortræd.'

Han rettede sig atter op. Det gjorde han uden vanskelighed, for hvad der end skete, var hans ære som gammel officer hævet over enhver mistanke. Han havde lovet Charles Gould, at hvis en væbnet styrke nærmede sig, ville han forsvare slugten længe nok til at skaffe sig tid til at ødelægge hele virksomheden på videnskabelig korrekt måde: bygninger og værksteder med store dynamitladninger, hovedtunnelen ville blive blokeret til gavns, stierne ville blive sløjfet, dæmningen til vandkraftanlægget sprængt i luften, og hele den berømte Gould-koncession ville fare til himlen for øjnene af en forfærdet verden. Minen havde grebet Charles Gould med et lige så dødeligt tag, som den havde haft i hans far. Men denne totale beslutsomhed forekom Don Pépé at være den mest naturlige ting i verden. Han havde truffet de fornødne foranstaltninger med ro og omtanke. Alt var forberedt i de mindste detaljer. Og Don Pépé foldede hænderne fredeligt på sabelfæstet og nikkede til præsten. I sin ophidselse havde pater Romàn kastet snus i små håndfulde i sit ansigt og havde, med kinderne snavset til af smulerne, rundøjet og i betydelig affekt rejst sig fra køjen og var begyndt at vandre rundt, alt mens han udstødte usammenhængende udbrud.

Don Pépé strøg sig over sit grå, hængende overskæg, hvis tynde ender nåede langt ned under hagens skarpttegnede underkant, og talte med bevidst stolthed over sit ry.

'Jeg véd ikke, hvad der vil ske, pater. Men jeg véd, at så længe jeg er her, kan Don Carlos tale til denne macaque, Pedrito Montero, og true med minens ødelæggelse i fuldkommen forvisning om, at det vil blive taget alvorligt. For folk kender mig.'

Han begyndte at vende cigaren nervøst mellem læberne og fortsatte:

'Men dette er snak – kun for politicos. Jeg er soldat. Jeg véd ikke, hvad der kan ske. Men jeg véd, hvad der burde gøres – minen burde marchere mod byen med kanoner, økser, knive, som er bundet til stokke – por Dios. Det er, hvad der burde gøres. Men –'

Hans foldede hænder sitrede på fæstet. Cigaren roterede hurtigere i hans mundvige.

'Og hvem andre end jeg skulle lede en sådan aktion? Men desværre – læg vel mærke til, hvad jeg siger – har jeg givet mit æresord til Don Carlos på, at jeg ikke vil lade minen falde i disse tyveknægtes hænder. I krig – det véd De, pater – er slagenes udfald uvist, og hvem kunne jeg efterlade her til at handle på mine vegne i tilfælde af nederlag? Sprængstofferne er parat. Men der ville kræves en mand af ubetinget ære, intelligens, dømmekraft og mod til at udføre den forberedte ødelæggelse. En mand, jeg kan betro min ære, så godt som jeg kan stole på mig selv. En anden af Paez’ gamle officerer, for eksempel. Eller – eller – måske kunne en af Paez’ gamle feltpræster bruges.'

Han rejste sig, lang, ranglet, rank, hård, med sit martialske overskæg og det magre ansigt, fra hvilket de indfaldne øjnes blik syntes at hypnotisere præsten, der stod stille med den tomme snustobaksdåse omvendt i hånden, mens han stirrede tilbage, målløs, på minens 'guvernør'.

7. kapitel

På omtrent samme tidspunkt forsikrede Charles Gould i Intendenciapalæet i Sulaco Pedrito Montero, der havde anmodet ham om at indfinde sig her, at han aldrig ville afstå minen til fordel for en regering, som havde berøvet ham den. Gould-koncessionen kunne ikke inddrages. Hans far havde ikke ønsket den. Sønnen ville aldrig afstå den. Han ville aldrig afstå den i levende live. Og var han død, hvor var da den kraft, som ville være i stand til at genrejse et sådant foretagende i al dets kraft og sundhed af ødelæggelsens aske og ruiner? En sådan magt fandtes ikke i landet. Og hvor var den udenlandske kapital og dygtighed, der ville nedlade sig til at røre ved et lig med en så ildevarslende historie? Charles Gould talte med det uforstyrrelige tonefald, der i mange år havde tjent til at skjule hans vrede og foragt. Han led. Han væmmedes over det, han var nødt til at sige. Det mindede for meget om heroiske talemåder. I hans sind var det strengt praktiske instinkt i dyb splid med det næsten mystiske syn, han havde på sin ret. Gould-koncessionen var symbolsk for den abstrakte retfærdighed, om så himlen skulle styrte ned. Men da San Tomé minen var blevet verdensberømt, havde hans trussel tilstrækkelig kraft og effektivitet til at nå Pedro Monteros rudimentære intelligens, hvor meget denne end var forplumret af tåbelige historiske reminiscenser. Gouldkoncessionen var et alvorligt aktiv i landets finanser, og, hvad mere var, også i mange offentlige personers private budgetter. Dette var en fastslået tradition. Det var en kendt sag. Det var noget, der blev talt om. Det var bevidnet. Enhver indenrigsminister modtog vederlag fra San Tomé minen. Det var naturligt. Og Pedrito agtede at blive indenrigsminister og ministerpræsident i sin broders regering. Hertugen af Morny havde beklædt disse høje poster under det andet franske kejserdømme og draget betydelig fordel deraf.

Der var fremskaffet et bord, en stol og en træseng til Hans Ekscellence, der efter en kort siesta – som var gjort absolut nødvendig af den med indtoget i Sulaco forbundne anstrengelse og pomp – havde overtaget forvaltningen ved at tilsige en række personer, give ordrer og underskrive proklamationer. Da Hans Ekscellence var blevet alene med Charles Gould i audiensgemakket, lykkedes det ham med sin velkendte dygtighed at skjule sin irritation og rådvildhed. Han var først begyndt at tale med overlegen mine om konfiskation, men den totale mangel på udtryk og reaktion i Señor Administradors træk fik efterhånden Pedros mesterlige formuleringskunst til at komme til kort. Charles Gould havde gentaget: 'Regeringen kan naturligvis fremkalde ødelæggelsen af San Tomé minen, hvis den vil, men uden mig kan den ikke gøre noget som helst andet.' Det var en foruroligende udtalelse, og den var velegnet til at såre følelserne hos en politiker, som var besluttet på at høste sejrens frugter. Charles Gould sagde også, at ødelæggelsen af San Tomé minen ville føre til undergang for andre foretagender, tilbagetrækning af europæisk kapital, og højst sandsynligt til, at sidste rate af det store udenlandske lån ikke ville komme til udbetaling. Dette kyniske uhyre sagde alle disse ting (som Hans Ekscellence var i stand til at fatte) på en så iskold måde, at man kom til at gyse.

Et langvarigt bekendtskab med historiske værker af let og sladderagtig indhold på kvisten i parisiske hoteller, på ryggen i en uredt seng og under forsømmelse af såvel underordnede som andre pligter, havde været med til at forme Pedro Monteros væsen. Hvis han omkring sig havde set det gamle Intendencia-palæs glans, de prægtige malerier, det forgyldte møblement langs væggene, og havde han stået på en forhøjning på et fornemt rødt tæppe, ville han sandsynligvis have været meget farlig, opfyldt som han i så fald havde været af triumf og højhedsforestillinger. Men i denne hærgede og plyndrede residens, med tre tarvelige møbler stillet op midt i det store rum, kuedes Pedros fantasi af en følelse af utryghed og forgængelighed. Denne følelse og den faste holdning hos Charles Gould, der endnu ikke én eneste gang havde udtalt ordet 'Ekscellence', reducerede ham i hans egne øjne. Han anlagde en tone som en oplyst verdensmand og bad indtrængende Charles Gould om at forvise enhver tanke om, at der skulle være grund til bekymring, fra sit sind. Han mindede Señor Administrador om, at denne nu forhandlede med broderen til landets herre, og at samme broder havde til opgave at reorganisere provinsen. Pedro gentog, at han var landets herres betroede broder. Intet var fjernere fra denne vise og patriotiske helts tanker end ødelæggelser af nogen art. 'Jeg besværger Dem, Don Carlos, om ikke at give efter for Deres antidemokratiske fordomme,' udbrød han i et anfald af overstrømmende nedladenhed.

Pedrito Montero overraskede ved første øjekast folk på grund af sin stærkt udviklede, skaldede pande, en blank, gul flade mellem de krusede, kulsorte og glansløse hårtotter, den velformede mund og en forbavsende kultiveret stemme. Men hans øjne, der skinnede, som om de var nymalet, på hver sin side af den krumme næse, stirrede ejendommelig rundt, håbløst, fugleagtigt, når han åbnede dem helt. Nu kneb han dem imidlertid elskværdigt sammen, løftede den solide hage og talte med sammenbidte tænder, delvis gennem næsen, på en måde, som han selv anså for typisk for en grand seigneur.

I denne stilling erklærede han pludselig, at det højeste udtryk for demokratiet var cæsarismen, et kejserstyre, der var baseret på direkte afstemning i folket. Cæsarisme var konservativ. Den var stærk. Den anerkendte de legitime behov i demokratiet, der kræver befalinger, titler og udmærkelser. Disse ville blive øst ud over mænd, som fortjente det. Cæsarisme var fred. Den var fremskridtsvenlig. Den sikrede velstand i et land. Pedrito Montero lod sig rive med af sine egne ord. Se blot, hvad det andet kejserdømme havde gjort for Frankrig! Det var et regime, der fandt stor glæde i at ære mænd af Don Carlos’ slags. Det andet kejserdømme faldt, men det var fordi dets leder var blottet for det militære geni, der havde ført general Montero til berømmelsens og hæderens tinde. Pedrito løftede hånden med et ryk for at illustrere, hvad han mente hermed. 'Vi vil føre mange samtaler endnu. Vi vil komme til at forstå hinanden helt, Don Carlos!' udbrød han med et tonefald, der udtrykte solidaritet. Republikanismen havde gjort sit arbejde. Det kejserlige demokrati var fremtidens magt! Pedrito tvang sig til at sænke stemmen, da han nu bekendte kulør: En mand, der af sine medborgere havde fået det ærefulde tilnavn 'Kongen af Sulaco', ville ikke kunne undgå at modtage fuld anerkendelse af et kejserligt demokrati som en stor industrileder og en person af betydelig indflydelse, og det folkelige tilnavn ville snart blive erstattet af en mere håndgribelig titel. 'Hvad siger De, Don Carlos? Intet? Hvad siger De? Greve af Sulaco – hvad? – eller markis …'

Han tav. Luften var kølig på Plaza’en, hvor en kavaleripatrulje blev ved med at ride rundt uden at vove sig ind i gaderne, der gav genlyd af råb og guitarklimpren fra de åbne døre. Der var givet ordre til, at man ikke måtte forstyrre folket i dets fornøjelser. Og over tagene, nær ved domkirketårnenes lodrette linier, blokerede Higuerotas sneklædte bue et stort stykke af den mørknende blå himmel foran vinduerne i palæet. Efter en stunds forløb bøjede Pedrito Montero, som havde stukket armen ind i sin uniformsfrakkes revers, sit hoved med langsom værdighed: Audiensen var forbi.

Idet Charles Gould gik ud, strøg han sig med hånden over panden, som for at sprede en ubehagelig drøms tåger, en drøm af den slags, hvis groteske overdrivelser efterlader en sælsom fornemmelse af fysisk fare og intellektuelt forfald. I gange og på trapper i det gamle palæ lå Monteros kavalerister frækt i vejen og røg, uden at flytte sig for nogen; klirren af sabler og sporer gav genlyd i hele bygningen. Tre tavse grupper af civile i sort tøj ventede i hovedgalleriet, højtidelige og hjælpeløse, trykket lidt op ad hinanden og dog i et forsøg på at holde sig for sig selv, som om de under udøvelsen af en offentlig pligt var blevet overvældet af et ønske om at undgå alles blikke. Det var deputationerne, som ventede på at få audiens. Deputationen fra provinsforsamlingen virkede mest urolig og nervøs; den domineredes af Don Juste Lopez, hvis store, bløde og hvide ansigt med de fremstående bryn og den højtidelige mine så ud, som om det var hyllet i en tæt sky. Præsidenten for provinsforsamlingen, der modigt var kommet for at frelse de sidste stumper af de parlamentariske institutioner (efter engelsk mønster), vendte blikket bort fra San Tomé minens leder som en værdig irettesættelse for dennes ringe tro på dette ene frelsende princip.

Den sørgmodige strenghed i denne bebrejdelse gjorde intet indtryk på Charles Gould, men han mærkede, hvordan de andre så på ham uden bebrejdelse, som om de ville læse deres egen skæbne i hans ansigt. De havde alle sammen talt, råbt og deklameret i Casa Goulds store salon. Hans medlidenhed med disse mennesker, der midt i den moralske fornedrelse var ramt af en sælsom dådløshed, foranledigede ham ikke til at gøre noget tegn. Han led for stærkt ved tanken om sit fællesskab med dem i den onde tid. Han gik uantastet over Plaza’en. Amarilla-klubben var fuld af berusede lazaroner. Deres usoignerede hoveder stak ud af alle vinduer, og inde fra lokalerne hørtes larm fra drukne mænd, stampende fødder og klimpren af strengeinstrumenter. Det flød med flaskeskår på fortovet uden for klubben. Da Charles Gould kom tilbage til sit hus, var lægen der endnu.

'Nå, dér kommer De endelig!' sagde han tydeligt lettet. 'Jeg sagde til Deres kone, at De var i fuldstændig sikkerhed, men jeg var på ingen måde sikker på, at fyren ville lade Dem gå.'

'Det var jeg heller ikke,' bekendte Charles Gould, idet han lagde sin hat på bordet.

'De må foretage Dem noget.'

Charles Goulds tavshed syntes at indrømme, at dette var den eneste mulighed. Længere var Charles Gould ikke vant til at gå, når han ville udtrykke sine følelser.

'Jeg håber, at De ikke har sagt noget til Montero om, hvad De agter at gøre,' sagde lægen bekymret.

'Jeg prøvede på at få ham til at indse, at minens eksistens er uløseligt forbundet med min personlige sikkerhed,' fortsatte Charles Gould og så bort fra lægen, hen på akvarellen, der hang på væggen.

'Og troede han på Dem?' spurgte lægen ivrigt.

'Det må guderne vide!' sagde Charles Gould. 'Jeg skyldte min kone at sige, hvad jeg sagde. Han er informeret. Han véd, at jeg har Don Pépé derude. Fuentes må have fortalt ham det. De véd, at den gamle major fuldt ud er i stand til at sprænge San Tomé minen i luften uden ringeste tøven eller betænkelighed. Hvis det ikke havde forholdt sig sådan, tror jeg ikke, at jeg ville have kunnet forlade palæet som en fri mand. Majoren vil i givet fald sprænge alt i luften af troskab og af had – af had til disse liberale, som de kalder sig selv. Liberale! De ord, man kender så godt, har fået en djævelsk betydning i dette land. Frihed, demokrati, fædrelandskærlighed, regering – der er en aura af galskab og mord over dem. Ikke, doktor? … Jeg er den eneste, der kan holde Don Pépé tilbage. Hvis de skulle – hvis de skulle gøre det af med mig, vil intet kunne hindre ham i at bringe planerne til udførelse.'

'De vil prøve på at bestikke ham,' sagde lægen eftertænksomt.

'Det er meget muligt,' svarede Charles Gould meget sagte, som om han talte med sig selv, mens han blev ved med at stirre på akvarellen af San Tomé slugten på væggen. 'Ja, det regner jeg med, at de vil.' Charles Gould så for første gang på lægen. 'Det vil give mig tid,' tilføjede han.

'Netop,' sagde dr. Monygham, der undertrykte sin sindsbevægelse. 'Navnlig hvis Don Pépe optræder diplomatisk. Hvorfor skulle han ikke give dem et vist håb om, at det skulle lykkes dem? Ellers vinder De ikke så megen tid. Kunne man ikke give ham anvisning på –'

Charles Gould så fast på lægen og rystede på hovedet, men lægen fortsatte med en vis ivrighed:

'Ja, på at indlede forhandlinger om at overgive minen? Det er en god idé. Derved vil De få tid til at overveje Deres plan i ro. Jeg spørger naturligvis ikke, hvad den går ud på. Jeg ville ikke engang høre efter, hvis De prøvede på at røbe den for mig. Jeg duer ikke til at høre fortroligheder.'

'Sludder!' mumlede Charles Gould med tydeligt mishag.

Han misbilligede lægens følsomhed med hensyn til denne fjerne episode i hans tilværelse. Charles Gould var rystet over, at mennesker kunne lægge så stor vægt på en erindring. Det var sygeligt, fandt han, og han rystede igen på hovedet. Han nægtede at gribe ind over for Don Pépés åbne og ærlige holdning, både ud fra hensyn til god smag og til de faktiske omstændigheder. Instruktioner måtte være enten mundtlige eller skriftlige. I begge tilfælde var der risiko for, at de kunne blive opsnappet. Det var på ingen måde givet, at en kurér ville nå frem til minen; og desuden var der ingen at sende. Charles Gould var på nippet til at sige, at den eneste, man havde kunnet anvende med en vis udsigt til held og med sikkerhed for diskretion, var den afdøde capataz cargadores. Men han sagde det ikke. Han påpegede over for lægen, at det ville være uklog politik. I det øjeblik Don Pépé over for de andre antydede, at han måske kunne købes, ville både administratorens og hans venners sikkerhed være truet, for Don Pépés ubestikkelighed var den afgørende og bremsende kendsgerning. Lægen måtte indrømme, at dette på sin vis var rigtigt:

Han kunne ikke nægte for sig selv, at ræsonnementet var sundt nok. Don Pépés nyttighed lå i hans uplettede karakter. Hvad hans egen nyttighed angik, tænkte han bittert, lå den også i hans karakter. Han erklærede over for Charles Gould, at denne havde midler til at hindre Sotillo i at forene sine styrker med Montero, i det mindste i øjeblikket.

'Hvis De havde haft alt dette sølv her,' sagde lægen, 'eller hvis man blot havde vidst, at det var i minen, kunne De have bestukket Sotillo til at opgive sine monteristiske sympatier. De kunne have fået ham til enten at sejle væk med sin damper eller endda at slutte sig til Dem.'

'I hvert fald ikke det sidste,' erklærede Charles Gould med overbevisning. 'Hvad skulle man stille op med en sådan mand bagefter – kan De sige mig det, doktor? Sølvet er væk, og det er jeg glad for. Det ville have været en umiddelbar og stærk fristelse. Kapløbet om dette håndgribelige bytte ville have fremkaldt en katastrofal afslutning. Jeg ville også være blevet nødt til at forsvare det. Jeg er glad for, at vi fjernede det – selv om det gik tabt. Det ville have været en fare og en forbandelse.'

'Han har måske ret,' sagde lægen en time senere hurtigt til mrs. Gould, som han mødte på gangen. 'Sket er sket, og måske er skyggen af skatten lige så nyttig som skatten selv. Lad mig prøve på at tjene Dem så meget, som mit dårlige ry overhovedet er i stand til. Jeg tager nu af sted for at spille mit forræderiske spil over for Sotillo og holde ham borte fra byen.'

Hun rakte hænderne impulsivt frem. 'Dr. Monygham, De løber en frygtelig risiko,' hviskede hun og vendte et øjeblik sine tårefyldte øjne bort fra hans ansigt for at se hen imod døren til sin mands værelse. Hun trykkede hans hænder, og han stod som naglet til stedet og kiggede ned på hende, mens han prøvede på at tvinge sine læber til et smil.

'Åh, jeg véd, at De vil forsvare mit minde,' sagde han så omsider og løb med usikre skridt ned ad trappen, over patioen og ud af huset. På gaden fortsatte han med stor hast sin humpende gang. Han havde stadig sin lille taske med instrumenter under armen. Folk vidste, at han var mærkelig. Ingen lagde ham hindringer i vejen. Fra porten mod havnen, hen over den støvede, tørre slette med de spredte buske, så han den grimme, kæmpestore Toldbod et par kilometer borte, sammen med de to-tre andre bygninger, der dengang udgjorde selve havnebebyggelsen. Langt mod syd voksede der palmer langs den buede kyst. Cordillererne havde mistet deres skarpe silhouetter i østhimlens stedse dybere blå. Lægen gik rask til. En mørk skygge syntes at falde på ham fra zenith. Solen var gået ned. En stund vedblev sneen på Higuerota at stråle af genskinnet fra vest. Lægen, der styrede lige mod Toldboden, virkede så ensom, mens han hoppede af sted mellem de mørke buske som en højbenet fugl med en knækket vinge.

Røde og gyldne farvestænk spejlede sig i havnens klare vand. En lang landtunge, der var lige som en mur, og på hvilken de tilgroede ruiner af fortet dannede en slags rund, grøn høj, der tydeligt kunne ses fra kysten, lukkede dens bue, mens Golfo Placido længere ude gentog de samme farveeffekter i større målestok og med en mere dyster pragt. Der var lange, røde strøg i de bovnende grå og sorte skymasser over bugten, som en svævende kappe, der var plettet af blod. De tre Isabeller, der lå overskygget og skarpt tegnet i grænsen mellem havet og himlen, så ud, som om de svævede purpursorte i luften. De små bølger syntes at kaste røde gnister mod de hvide sandstrande. Det blanke vand i horisonten strålede i rødt, som om ild og vand var blandet sammen ude i det vældige ocean.

Omsider slukkedes denne brand i himlen og havet, det flammende favntag over verdens kant. De røde gnister i vandet forsvandt sammen med de blodige pletter på den sorte kappe over den mørke bugt; en pludselig brise rejste sig, men døde atter hen efter at have rusket i buskadset på fortets ruiner. Nostromo vågnede af en fjorten timer lang søvn og rejste sig til fuld højde fra sit skjul i det lange græs. Han stod knædybt mellem de hviskende, bølgende grønne strå og så så fortabt ud som en mand, der netop var født til verden. Køn var han, robust og smidig. Han strakte sig og drejede sig langsomt først til den ene, så til den anden side, mens han gabede og viste de hvide tænder, så naturlig og fri for ondskab i det øjeblik, han vågnede, som et prægtigt, vildt dyr. Men pludselig fik blikket fasthed, selv om det ikke rettedes mod noget fra den tænksomt rynkede pande. Mennesket kom til syne.

8. kapitel

Efter at være landet var Nostromo klatret op til det gamle forts gårdsplads og havde sovet her hele dagen, mellem ruinmure og rådnende rester af tage og skure. Han havde sovet i skyggen af bjergene, i den glødende middagshede, i stilheden og ensomheden på den tilgroede landtange mellem havnens oval og bugtens vældige halvkreds. Han lå, som om han var død. En grib, der viste sig som en lille sort plet i det blå, dykkede og kredsede med en skyhed, der virkede forbavsende hos så stor en fugl. Skyggen af dens hvide krop med de sorte vingespidser faldt på græsset med samme stilhed som den, med hvilken den satte sig på en bunke mursten tre meter fra manden, der lå så stille som et lig. Fuglen strakte sin nøgne hals, vendte det skaldede hoved, som var hæsligt i dets strålende farver, med en blanding af grådighed og bekymring hen mod det hvilende legemes forjættende ubevægelighed. Så skjulte den hovedet i sine bløde fjer og gav sig til at vente. Det første, Nostromos øjne faldt på, da han vågnede, var denne fugl, der tålmodigt afventede tegn på død og råddenskab. Da han rejste sig, hoppede gribben bort i store, sidelæns, flagrende spring. Den holdt sig i nærheden en stund, mismodig og nølende, før den omsider lettede og gav sig til at kredse med uhyggeligt hængende næb og kløer.

Længe efter, at den var forsvundet, så Nostromo op mod himlen og mumlede: 'Jeg er ikke død endnu.'

Sulacos capataz de cargadores havde levet i glans og for alles øjne indtil det øjeblik, da han fik kommandoen over lægteren med den store sølvskat.

Den sidste handling, han havde udført i Sulaco, var i fuldstændig harmoni med hans forfængelighed og derfor helt igennem ægte. Han havde givet sin sidste sølvmønt til en gammel kvinde, der stønnede efter en uhyggelig eftersøgnings sorg og udmattelse under den ældgamle portbue. Handlingen var udført i mørke og uden vidner, men den havde alligevel både glans og offentlighed over sig og var i nøje overensstemmelse med hans rygte. Men denne opvågen i ensomhed, når bortses fra den vagtsomme grib, blandt fortets ruiner, havde ikke egenskaber af denne karakter. Hans først forvirrede følelse var netop dette – at det ikke stemte med hans stil. Det var snarere, som om alting var forbi. Nødvendigheden af at skulle leve skjult, guderne måtte vide hvor længe, en nødvendighed, der stod ham ganske klart, så snart han var kommet til bevidsthed, fik alt, hvad der var sket i årevis, til at virke forfængeligt og tåbeligt, som en smigrende drøm, der pludselig var endt.

Han klatrede op ad brystværnets smuldrende skråning, skubbede buskenes grene til side og så ind over havnen. Han kunne se et par skibe ligge for anker på det blanke vand med dets sidste glimt af lyset, og Sotillos damper, der lå fortøjet ved kajen. Bag Toldbodens blege, lange façade sås byens udkant som en skov af tykke træer på sletten med en port foran og kupler, tårne og spir over træerne, alt sammen mørkt, som om det allerede havde kapituleret til natten. Tanken om, at han ikke længere frit ville kunne ride gennem gaderne, genkendt og anerkendt af enhver, høj og lav, sådan som han plejede at gøre hver aften, når han var på vej hen for at spille monte hos mexicaneren Domingo eller sidde på hæderspladsen og lytte til sang og se på dansen, gav ham indtryk af, at det var en by uden eksistens.

Han stirrede længe, men lod så de skilte buske føje sig sammen igen og gik hen til den anden side af fortet, hvorfra han betragtede den store, tomme bugt. Isabellerne tegnede sig kraftigt mod det stedse smallere røde bånd i vest, der funkede lavt mellem deres sorte silhouetter, og capataz’en tænkte på Decoud, som var alene derude med skatten. Denne mand var den eneste, der var interesseret i, om han, capataz’en, faldt i monteristernes hænder eller ej, tænkte Nostromo bittert. De andre vidste intet, og de var også ligeglade. Det, han en gang havde hørt Viola sige, var helt rigtigt: Konger, ministre, adelige, de rige i det hele taget, holdt befolkningen nede i fattigdom og undertrykkelse; de holdt den, som de holdt hunde, de brugte til kamp og jagt.

Himlens mørke var sunket ned til horisonten og havde indhyllet hele bugten, de små øer og Antonias beundrer, som var alene med skatten på Store Isabella. Capataz’en vendte ryggen til alle disse ting, der var usynlige, selv om de eksisterede, og satte sig og støttede ansigtet i hænderne. For første gang i sit liv følte han fattigdommens bitterhed. At stå uden penge efter at have siddet i uheld i monte i Domingos lavloftede, tilrøgede Posada, hvor cargadorernes broderskab spillede hasard, sang og dansede en aften lang, eller at stå med tomme lommer efter at have spenderet for alles øjne på en eller anden peyne d’oro pige (som han var ligeglad med) var ikke ydmygende, var ikke virkelig fattigdom, for han var stadig rig i hæder og anseelse. Men da det ikke længere var muligt for ham at paradere i byens gader og blive hilst med respekt på sine vante tilholdssteder, følte han sig virkeligt forarmet.

Hans mund var tør. Den var tør af tung søvn og forceret, bekymret tænken, så tør, som den aldrig før havde været. Det kan siges, at Nostromo nu smagte støvet og asken i den livsfrugt, han i sin trang til anerkendelse havde bidt så dybt i. Uden at flytte hovedet fra hænderne prøvede han på at spytte foran sig – pøj! – og mumlede en forbandelse over alle rige menneskers egoisme.

Da alt syntes at være tabt i Sulaco (og denne følelse havde han, da han vågnede), var tanken om at forlade landet dukket op i hans sind. Ved denne tanke havde han, ligesom begyndelsen af en ny drøm, set en åbenbaring af stejle, tidevandsløse kyster, med mørke pinjer på bjergsider og hvide huse langt nede ved et meget blåt hav. Han så en stor havns kajer, hvor fiskerbåde og småskibe med latinersejlene bredt ud som ubevægelige vinger gled lydløst ind mellem enden af lange moler af kvadre, moler, som dannede en vinkel med hinanden og klyngede en mangfoldighed af skibe til en vidunderlig barm: en bjergside, dækket af smukke villaer og palæer, Han mindedes disse synsindtryk med en vis sønlig bevægelse, selv om han som dreng var blevet slået tit og brutalt af en korthalset, glatbarberet genueser om bord på en af disse både. Manden havde et mistroisk og hovent væsen, og Nostromo var overbevist om, at denne person havde snydt ham for arven efter forældrene. Men det er nådigt forordnet, at fortidens bitre oplevelser kun tegner sig svagt for tilbageblikket. I fornemmelsen af ensomhed, forladthed og fiasko forekom tanken om at vende tilbage til disse ting udholdelig. Men hvordan? Vende tilbage? Med bare fødder og uden hat, med en enkelt, ternet skjorte og et par bomuldsbukser som éns samlede jordiske gods?

Den berømte capataz, der sad med albuerne på knæene og en knyttet hånd mod hver kind, lo hånligt ad sig selv, mens han spyttede af væmmelse, lige frem for sig i natten. De forvirrede og intime indtryk af almindelig opløsning, der melder sig for en subjektiv natur, når dennes dominerende passion pludselig bliver bremset, havde en bitterhed, der nærmede sig dødens. Han var naiv. Han var lige så rede til at blive bytte for enhver tro, overtro eller trang som et barn.

Han kunne bedømme kendsgerningerne i sin situation som en mand, der havde et sikkert, på erfaring baseret kendskab til landet. Han så dem tydeligt. Han følte det, som om han var blevet ædru efter en langvarig beruselse. Man havde udnyttet hans troskab. Han havde overtalt sine cargadores til at gå sammen med Blanco’erne mod resten af folket; han havde haft samtaler med Don José; han var blevet udnyttet af pater Corbelàn til at føre forhandlinger med Hernandez; det var en kendt sag, at Don Martin Decoud havde gjort ham til en slags fortrolig, så at han kunne færdes frit på Porvenir’s redaktion. Alle disse ting havde smigret ham på den sædvanlige måde. Hvad brød han sig om deres politik? Intet som helst. Og til sidst – Nostromo her, Nostromo der – hvor er Nostromo? Nostromo kan gøre dette og hint – arbejde hele dagen og ride hele natten! Jovist, så stod han pludselig som udpræget ribierist, hvis f. eks. Gamacho ville tage hævn, nu da Montero-partiet trods alt havde fået magten i byen. Europæerne havde givet op; overklassen havde givet op. Don Martin havde nok forklaret, at det kun var midlertidigt – at han ville hente Barrios til undsætning. Men hvad var der blevet af denne mulighed, nu, da Don Martin (hvis ironiske måde at tale på altid havde gjort capataz’en let utryg) var strandet på Store Isabella? Alle havde givet op. Selv Don Carlos havde givet op. At skatten i huj og hast blev ekspederet ud til havs var et tydeligt udtryk for denne kendsgerning. I et anfald af subjektivitet, fortvivlet næsten til afsind, så Nostromo uden tro og mod hele sin verden for sig. Han var blevet bedraget …

Med havets grænseløse skygger bag sig, midt i stilheden og ubevægeligheden, med front mod tinderne omkring Higuerotas hvide, disede skær, lo Nostromo højt igen, sprang pludselig op og stod helt stille. Han måtte bort. Men hvorhen?

'Der er ingen tvivl mulig. De holder os og opmuntrer os, som om vi er hunde, der er født til at slås og jage for dem. Den gamle har ret,' sagde han langsomt og bidende. Han huskede, at gamle Giorgio havde taget piben ud af munden og slynget disse ord bagud over skulderen i cafeen, der var fuld af lokomotivførere og arbejdere fra jernbaneværkstederne. Dette billede fik ham til at træffe en beslutning. Han ville søge at finde gamle Giorgio, hvis det var muligt. Guderne måtte vide, hvad der var sket med ham! Nostromo gik nogle skridt og standsede så igen og rystede på hovedet. Til venstre og højre, foran og bag ham raslede det hemmelighedsfuldt i buskadset i mørket.

'Også Teresa havde ret,' tilføjede han med sagte, ærefrygtig stemme. Han spekulerede på, om hun var død i sin vrede, eller om hun endnu levede. Som om det var et svar på denne tanke, der halvt var anger, halvt håb, fløj en stor ugle for skæv kurs tværs over hans vej som en stor, mørk kugle; dens uhyggelige skrig lød som 'Ya-acabo! – Det er forbi!' og folkeovertroen mener, at det varsler ulykke og død. Nu, da al den virkelighed, som havde dannet hans styrke, brød sammen, var han et let bytte for overtro, og han skælvede. Signora Teresa måtte altså være død. Det kunne ikke betyde andet. Det ildevarslende skrig, den første egentlige lyd, han havde hørt efter at være kommet tilbage, var en passende velkomst til hans forrådte individualitet. De usynlige magter, som han havde krænket ved at nægte at hente en præst til en døende kvinde, løftede deres stemme imod ham. Hun var død. Med beundringsværdig og menneskelig konsekvens søgte han skylden for alt hos sig selv. Hun havde altid været en kvinde, der ville andre mennesker godt. Og gamle Giorgio var naturligvis lammet af sorgen, netop nu, da han, Nostromo, havde brug for hans vise råd! Slaget ville for en tid helt sløve den gamle drømmer …

Hvad kaptajn Mitchell angik, så mente Nostramo, sådan som betroede undergivne har for skik, at manden i kraft af sin uddannelse måske nok var i stand til at underskrive dokumenter på et kontor og at give ordrer, men ellers var aldeles unyttig og noget af et fæ. Nostromo var træt af daglig at skulle vikle den indbildske og opstyltede gamle sømand om sin lillefinger. I begyndelsen havde det givet ham en vis indre tilfredsstillelse. Men nødvendigheden af at skulle overvinde små hindringer bliver efterhånden kedsommelig for en selvsikker personlighed, lige så meget på grund af visheden om, at det altid lykkes, som på grund af det ensformige deri. Han så med skepsis på sin foresattes tilbøjelighed til at kludre i sagerne. Den gamle englænder havde ingen dømmekraft, sagde han til sig selv. Det var unyttigt at tro, at manden ville holde sin viden for sig selv, hvis han fik kendskab til, hvordan situationen virkelig var. Han ville tale om at gøre uigennemførlige ting. Nostromo frygtede ham, sådan som man vil frygte at påtage sig en stedsevarende bekymrings byrde. Manden var uden diskretion og ville sikkert røbe skattens skjulested. Og Nostromo havde gjort op med sig selv, at skatten ikke skulle forrådes.

Denne tanke havde bidt sig stædigt fast i hans hjerne. Hans fantasi havde grebet dette klare, enkle begreb: forræderi, som forklaring på den fortumlede erkendelse af at være sat ud af spillet, at have forladt sin sikre tilværelse for at klare en sag, i hvilken man ikke havde taget hans personlighed i betragtning. En forrådt mand er en ødelagt mand. Sigñora Teresa (måtte Gud skærme hendes sjæl!) havde haft ret. Man havde aldrig respekteret ham. Ødelagt! Hendes hvidklædte skikkelse, der sad foroverbøjet i sengen med det lidende ansigt løftet mod ham, og hendes vrede fordømmelse forekom ham nu opfyldt af majestætisk inspiration og varsel om død. For det var ikke uden grund, at den onde fugl havde udstødt sit klagende skrig over hans hoved. Hun var død – måtte Gud få hendes sjæl!

Nostromo, som delte massernes præstefjendtlige fritænkeri, brugte den fromme formel af vane, men samtidig med dyb oprigtighed. Det folkelige sind evner ikke skepsis, og denne manglende evne udleverer deres hjælpeløse styrke til svindleres rænker og den kyniske entusiasme hos ledere, der inspireres af forestillinger om en ophøjet skæbne. Hun var død. Men ville Gud indvillige i at tage imod hendes sjæl? Hun var død uden skriftemål og absolution, fordi han ikke havde villet ofre endnu et øjeblik af sin tid på hende. Hans foragt for præster var den samme som før, men det var på den anden side umuligt at vide, om det, de påstod, ikke var sandt. Magt, straf, tilgivelse er enkle og troværdige begreber. Den prægtige capataz de cargadores, som var berøvet visse enkle realiteter såsom kvinders beundring, mænds anerkendelse og sin tilværelses offentligt berømmede karakter, var rede til at føle byrden af en helligbrøde sænke sig over sine skuldre.

Barhovedet, iført en tynd skjorte og benklæder, følte han varmen fra det fine sand under sine fodsåler. Den smalle strand lyste forude i en lang kurve, hvor den dannede grænse for denne øde side af havnen. Han smuttede langs kysten som en jaget skygge mellem de dystre palmelunde og vandet, der lå stille som døden til højre for ham. Han jog af sted med hovedkulds hast i stilheden og ensomheden, som om han havde glemt al forsigtighed og omtanke. Men han vidste, at på denne side af vandet var der ingen risiko for opdagelse. Den eneste beboer var en enlig, tavs, apatisk indianer, der undertiden bragte en last kokosnødder til byen for at sælge dem. Han levede uden kvinde i et åbent skur, hvor gløderne fra et bål altid ulmede nær ved en gammel kano, der lå på stranden med bunden i vejret. Han var let at undgå.

Hundenes gøen omkring denne mands hytte var det første, der fik Nostromo til at sagtne farten. Han havde glemt hundene. Han drejede skarpt og kastede sig ind i palmelunden, som i et kaos af søjler i en enorm hal, hvis tætte mørke syntes at hviske og rasle højt over hans hoved. Han løb gennem lunden, ind i en kløft og klatrede op til overkanten af en stejl skrænt, hvor der hverken var træer eller buske.

Herfra så han sletten mellem byen og havnen ligge åben og uhåndgribelig i stjerneskæret. I skoven bag ham frembragte en natfugl en sælsom, trommende lyd. Nedenfor, ved hytten på stranden, blev indianerens hunde ved med at gø som rasende. Han spekulerede på, hvad der kunne have bragt dem i en sådan affekt, og da han kiggede ned fra sit høje stade, opdagede han til sin forbløffelse nogle uforklarlige bevægelser på jorden nedenfor, som om flere aflange stykker af sletten var i skred. Disse mørke, bevægelige pletter, der skiftevis fangede og undgik øjet, flyttede sig hele tiden bort fra havnen, men der var en vis konsekvens og plan i bevægelsen. Så gik der et lys op for ham. Det var en infanterikolonne på natlig march mod det højere, uregelmæssige terræn ved foden af bjergene. Men han var for slet orienteret om alt til at kunne spekulere.

Sletten havde atter antaget sit skyggeagtige, ubevægelige præg. Han gik ned ad skrænten og var nu ude i den åbne ensomhed, mellem havnen og byen. Rummets tilsyneladende uendelighed i mørket gjorde hans isolation endnu mere håndgribelig. Han satte farten ned. Ingen ventede på ham, ingen tænkte på ham, ingen ventede eller ønskede hans tilbagevenden. 'Forrådt! Forrådt!' mumlede han ved sig selv. Alle var ligeglade. Han kunne lige så godt være druknet på dette tidspunkt. Ingen ville have ænset det – undtagen måske børnene, tænkte han ved sig selv. Men de var hos den engelske signora og tænkte sikkert slet ikke på ham …

Hans beslutning om at begive sig direkte til Casa Viola vaklede. Hvad skulle det nytte? Hvad kunne han vente i dette hus? Det var, som om hans liv svigtede ham i alle dets enkeltheder; selv Teresas bitre bebrejdelser ville han aldrig komme til at høre mere. Han følte sin nølen smerteligt. Var det den anger, hun havde spået ham i sit – så han nu – sidste åndedrag?

Han var imidlertid bøjet af fra en ret kurs og havde ud fra en slags instinkt holdt til højre, mod kajen og havnen, skuepladsen for hans daglige slid. Toldbodens langstrakte bygning dukkede pludselig op som en fabriksmur. Ikke en sjæl lagde ham hindringer i vejen, og mens han forsigtigt nærmede sig façaden, pirredes hans nysgerrighed voldsomt af det uventede syn af to oplyste vinduer.

De virkede fascinerende på ham, som om en hemmelighedsfuld person holdt vagt deroppe bag disse vinduer, der skinnede svagt ud over havnen i hele den forladte bygnings flade. Han kunne næsten føle ensomheden. En stærk lugt af brænderøg hang i luften som en tynd dis, der kun lige kunne anes af hans blik, som var løftet mod stjernerne. Mens han gik videre, i den dybe stilhed, var den skingrende lyd af utallige cikader i det tørre græs næsten overvældende i hans ører, som var på vagt efter den mindste lyd. Langsomt, skridt for skridt trådte han ind i den store forhal, der var dyster og fuld af skarp røg.

Et bål henne ved trappen var brændt ned til en lav bunke gløder. Der var ikke gået ild i det hårde træ; kun nogle trin ved gulvet glødede; ulmende gnister tegnede omridset af trinenes forkullede kanter. Øverst så han en lysstribe fra en åben dør. Den faldt på den store afsats, der skimtedes tåget i den drivende røg. Her var det oplyste værelse. Han gik op ad trappen og standsede så igen, fordi han i værelset kunne se skyggen af en mand på en af væggene. Det var en uformelig, højskuldret skygge af en mand, der stod stille, med sænket hoved, uden for synslinien. Capataz’en, der kom i tanker om, at han var helt ubevæbnet, trådte til side, trykkede sig ind i et mørkt hjørne og ventede med blikket rettet mod døren.

Hele den vældige, baraklignende bygning, der aldrig var blevet færdig, og som var uden lofter under det høje tag, var gennemtrængt af røgen, der bølgede frem og tilbage i de svage luftninger gennem de mange rum og gange. En gang ramte en af de svingende skodder væggen med et enkelt, skarpt smæld, som om den var puffet af en utålmodig hånd. Et stykke papir drev raslende hen over afsatsen. Manden – hvem det end kunne være – gik ikke hen til den oplyste døråbning. Capataz’en nærmede sig to gange et par skridt og strakte hals i håb om at se, hvad den fremmede mon kunne foretage sig så lydløst derinde. Men hver gang så han kun den groteske skygge af brede skuldre og et bøjet hoved. Manden foretog sig åbenbart intet og rørte sig ikke af stedet, som om han stod og spekulerede – eller måske læste i en avis. Og der kom ikke en lyd fra værelset.

Nostromo trådte tilbage endnu en gang. Kunne det være – en monterist? Han mente, at det ville betyde en fare for skatten, hvis man opdagede hans tilstedeværelse i land, før der var gået adskillige dage. Da han var i den grad gennemtrængt af sin viden, forekom det ham umuligt, at nogen i Sulaco kunne undgå at gætte sagens sande sammenhæng. Efter et par ugers forløb ville det være anderledes. Hvem kunne da sige, om han ikke var kommet tilbage over land fra en havn uden for republikkens grænser? Skattens eksistens fyldte hans sind med en ejendommelig forvirring og ængstelse, som om hans liv var blevet uløseligt forbundet med den. Den gjorde ham et øjeblik frygtsom foran denne gådefulde, oplyste døråbning. Gid fanden havde denne fremmede! Nostromo brød sig slet ikke om at se ham. Der ville intet være at lære af hans ansigt, hvad enten det var kendt eller ukendt. Det var tåbeligt at spilde sin tid med at vente.

Mindre end fem minutter efter at være kommet ind i Toldboden begyndte capataz’en sit tilbagetog. Han nåede uden vanskelighed ned ad trappen, kiggede en enkelt gang bagud og op på afsatsen og løb derpå lydløst gennem forhallen. Men netop i det øjeblik, da han var på vej ud ad den store dør og kun tænkte på at undgå at blive set af manden ovenpå, løb en mand, han ikke havde hørt komme i fuld fart langs façaden, lige ind i ham. De udstødte begge et dæmpet udbrud af forbløffelse, veg tilbage og blev stående og prøvede på at identificere hinanden. Nostromo sagde intet. Den anden tog ordet, med en stemme, der var mærkeligt livløs.

'Hvem er De?'

Nostromo havde allerede ment at genkende dr. Monygham. Nu var han ikke i tvivl. Han tøvede et sekund. Tanken om at løbe sin vej strejfede ham. Ingen nytte til! En uforklarlig modvilje mod at udtale det navn, han var kendt under, fik ham til at tie et øjeblik endnu. Til sidst svarede han sagte:

'En cargador.'

Han gik hen til den anden. Dr. Monygham havde fået et chok. Han rakte armene i vejret og gav højlydt udtryk for sin forbløffelse over det utrolige møde. Nostromo sagde vredt til ham, at han skulle tale sagte: Toldboden var ikke så mennesketom, som den så ud til. Der var nogen i det oplyste værelse ovenpå …

Der er ikke nogen mere flygtig egenskab ved en fuldbyrdet kendsgerning end dennes forunderlighed. Menneskesindet, der ustandselig bestormes af de overvejelser, der drejer sig om dets frygt og længsler, viger ganske naturligt bort fra den mirakuløse side af begivenhederne. Og det var på den naturligst tænkelige måde, at doktoren nu spurgte denne mand, som han blot to minutter forinden troede var druknet ude på bugten:

'Har De set nogen deroppe?'

'Nej, jeg har ikke set ham.'

'Hvor véd De så fra, at der er nogen?'

'Jeg løb netop fra hans skygge, da jeg mødte Dem.'

'Hans skygge?'

'Ja, hans skygge i det oplyste værelse,' sagde Nostromo med foragt i stemmen. Han lænede sig tilbage med korslagte arme ved indgangen til den enorme bygning, bøjede hovedet, mens han bed sig let i læben, og undlod at se på lægen. Nu vil han begynde at spørge mig ud om skatten, tænkte han ved sig selv.

Men lægens tanker drejede sig om en begivenhed, der ikke var så mirakuløs som Nostromos tilsynekomst, men i sig selv var langt mindre klar. Hvorfor var Sotillo draget bort med hele sine styrke, på denne pludselige og hemmelighedsfulde måde? Hvad varslede denne manøvre? Det gik imidlertid op for lægen, at manden ovenpå sikkert var en af officererne, der var efterladt af den skuffede oberst for at forhandle med ham, lægen.

'Jeg tror nok, at det er mig, han venter på,' sagde han.

'Det er muligt.'

'Jeg må lige se. Gå ikke endnu, capataz.'

'Gå – hvorhen?' mumlede Nostromo.

Men lægen var allerede gået. Nostromo blev stående lænet mod muren og stirrede på havnens mørke vand; cikadernes skingre sang fyldte hans ører. En ubetvingelig slaphed sænkede sig over hans sind og berøvede det enhver evne til at finde ud af, hvad han i grunden ville.

'Capataz! Capataz!' lød lægens stemme indtrængende oppe fra rummet. Følelsen af at være forrådt og ruineret drev på hans dystre passivitet som på et trægt hav af beg. Alligevel gik han et par skridt ud fra muren, så i vejret og fik øje på dr. Monygham, der lænede sig ud ad det oplyste vindue.

'Kom op og se, hvad Sotillo har gjort. De behøver ikke at frygte manden heroppe.'

Nostromo svarede med en lille bitter latter. Frygte en mand! Skulle Sulacos capataz de cargadores frygte en mand! Det ophidsede ham, at nogen kunne antyde noget sådant. Det ophidsede ham, at han var ubevæbnet og i fare på grund af den forbandede skat, der var så betydningsløs for de mennesker, som havde bundet den om hans hals. Han kunne ikke ryste bekymringen over den af sig. I Nostromos øjne repræsenterede lægen alle disse mennesker … Og manden havde overhovedet ikke spurgt efter den. Ikke et eneste spørgsmål om dette det mest halsløse foretagende i hans liv.

I disse tanker gik Nostromo atter gennem den tomme forhal, hvor røgen var blevet væsentlig svagere, og op ad trappen, der nu ikke var så varm under fødderne som før, hen imod lysstriben ovenpå. Lægen viste sig et øjeblik i den. Han var ophidset og utålmodig.

'Skynd Dem! Skynd Dem!'

I det øjeblik, capataz’en trådte over dørtærskelen, fik han næsten et chok af forbløffelse. Manden derinde havde ikke rørt sig. Han så hans skygge samme sted som før. Nostromo fo’r sammen, men trådte så ind med en følelse af, at han stod i begreb med at løse et mysterium.

Det var meget simpelt. I en uendelig lille brøkdel af et sekund, i skæret af to blafrende, smeltende stearinlys, gennem en blå, osende, tynd dis, som sved i hans øjne, så han manden stå, sådan som han havde forestillet sig det, med ryggen til døren, hvorfra han kastede én enorm, grotesk skygge på væggen. Hurtigere end et lyn fulgte indtrykket af hans tvungne, ligesom vaklende stilling – skuldrene ludede fremad, hovedet var sunket ned på brystet. Nu kunne Nostromo skelne armene på hans ryg; de var vredet så frygteligt rundt, at de to knyttede hænder, der var surret sammen, var blevet tvunget højere op end skulderbladene. Derfra fulgte capataz’ens øjne i et glimt den rem, der gik fra de bundne håndled over en kraftig bjælke og ned til en krampe i væggen. Han behøvede kun at se på de stive ben, på fødderne, der hang ubevægeligt ned med tæerne en snes centimeter over gulvet, for at vide, at manden var blevet torteret på denne måde, til han havde mistet bevidstheden. Nostromos første indskydelse var at styrte frem og hugge remmen over. Han følte efter sin kniv. Han havde ingen kniv – ikke engang en kniv. Han kom til at ryste over hele kroppen, mens lægen stod bøjet over bordet og støttede hagen i den ene hånd og betragtede det grufulde og hjerteskærende syn.

'Han har været underkastet tortur og er derefter blevet skudt gennem brystet – han er ved at blive kold,' sagde dr. Monygham.

Denne oplysning beroligede capataz’en. Et af de blafrende lys gik ud. 'Hvem har gjort dette?' spurgte han.

'Sotillo. Hvem ellers? Manden er blevet underkastet tortur – men hvorfor skød man ham?' Lægen så fast på Nostromo, der trak let på skuldrene. 'Og han er åbenbart blevet skudt pludselig, som efter en indskydelse. Jeg ville ønske, at jeg kendte hans hemmelighed.'

Nostromo havde nærmet sig og bøjede sig nu ned for at se nøjere efter. 'Jeg synes, at jeg har set det ansigt et sted før?' mumlede han. 'Hvem er manden?'

Lægen så igen hen på ham. 'Måske kommer jeg til at misunde ham hans skæbne. Hvad mener De selv, capataz?'

Men Nostromo hørte end ikke disse ord. Han tog det lys, der var tilbage, og holdt det hen foran det ludende hoved. Lægen sad og stirrede fortabt hen for sig. I dette øjeblik faldt den tunge jernlysestage på gulvet, som om den var blevet slået ud af Nostromos hånd.

'Hov!' udbrød lægen og så forbløffet op. Han kunne høre, at capataz’en vaklede ind mod bordet og gispede. I det pludselige bælgmørke, der lukkede vinduesåbningerne, begyndte stjernerne at vågne til liv.

'Selvfølgelig, selvfølgelig,' mumlede lægen ved sig selv på engelsk. 'Det var nok til at skræmme livet af ham.'

Nostromos hjerte sad helt oppe i halsen. Det svimlede for ham. Hirsch! Manden var Hirsch! Han klamrede sig til bordkanten.

'Men han holdt sig jo skjult i lægteren,' næsten råbte han. Hans stemme svandt hen. 'I lægteren, og – og –'

'Og Sotillo kom sejlende med ham,' sagde lægen. 'Det kan ikke forbløffe Dem mere, end synet af Dem forbløffede mig. Jeg kunne bare godt lide at vide, hvordan han fik en medlidende sjæl til at skyde ham.'

'Sotillo ved altså besked –' begyndte Nostromo med roligere stemme.

'Alt!' afbrød lægen ham.

Lægen hørte, at capataz’en slog med knyttet hånd i bordet. 'Alt? Hvad er det, De siger? Alt? Véd han alt? Det er umuligt! Alt?'

'Naturligvis. Hvad mener De med, at det skulle være umuligt? Jeg kan fortælle Dem, at jeg hørte, at denne Hirsch blev afhørt i nat, i dette værelse. Han kendte Deres navn, Decouds navn og vidste alt om lastningen af sølvet … Lægteren blev skåret midt over. Han krøb i total rædsel foran Sotillo, men så meget kunne han huske. Hvad ønsker De mere? Sotillos folk fandt ham, mens han klamrede sig til ankret. Han må have grebet fat i det, lige før lægteren gik til bunds.'

'Gik til bunds?' gentog Nostromo langsomt. 'Det tror Sotillo altså? Bueno!'

Lægen, der var utålmodig, kunne ikke fatte, at der var nogen anden mulighed. Jo, Sotillo troede, at lægteren var sunket, og at capataz’en samt Martin Decoud og måske et par andre politiske flygtninge var druknet.

'Jeg sagde jo, señor doktor,' bemærkede Nostromo her, 'at Sotillo ikke vidste alt.'

'Hvordan? Hvad skal det sige?'

'Han vidste ikke, at jeg ikke var død.'

'Det vidste vi heller ikke.'

'Og De var også ligeglade – ingen af jer fine herrer på kajen tog notits af det – når I bare havde fået en mand af kød og blod som jer selv ud på en idiotisk opgave, der ikke ville kunne ende godt.'

'De glemmer, at jeg ikke var på kajen, capataz. Og jeg var ikke glad for historien. Mig behøver De derfor ikke at genere. I øvrigt kan jeg fortælle Dem, at vi ikke har haft megen tid til at tænke på de døde. Døden står lige bag os alle. Og De var jo taget af sted.'

'Det var jeg!' afbrød Nostromo ham. 'Og i hvilken anledning – kan De fortælle mig det?'

'Det vedkommer kun Dem selv!' sagde lægen brøsigt. 'Det er ikke noget, De skal spørge mig om.'

Deres hastige mumlen forstummede i mørket. De kunne mærke, at deres skuldre rørte ved hinanden, mens de stod ved bordkanten, og deres øjne var rettet mod den lodrette silhouet, der næsten tabte sig i mørket i den indre del af værelset, og hvis ludende hoved og skuldre i uhyggelig ubevægelighed virkede, som om skikkelsen absolut ville opfatte hvert ord.

'Muy bien!' mumlede Nostromo omsider. 'Det er rigtigt. Teresa havde ret. Det vedkommer kun mig.'

'Teresa er død,' bemærkede lægen adspredt, mens hans tanker fulgte en ny retning som følge af, hvad man kunne kalde Nostromos tilbagevenden til livet. 'Hun døde, stakkels kvinde.'

'Uden præst?' spurgte capataz’en ængsteligt.

'Det var et sært spørgsmål! Hvem kunne have hentet en præst til hende sidste nat?'

'Gud beskytte hendes sjæl!' udbrød Nostromo med en dyster og håbløs ildhu, som ikke nåede at forbavse dr. Monygham, før Nostromo vendte tilbage til det tidligere emne og med gravrøst fortsatte: 'Si, señor. Som De sagde, vedkommer det kun mig selv. En aldeles fortvivlet historie.'

'Der er ikke to mænd i denne del af verden, som kunne havde reddet sig ved at svømme, sådan som De har gjort,' sagde lægen med beundring i stemmen.

Og igen var der tavshed mellem disse to mænd. Hver for sig anstillede de overvejelser, og deres forskelligartede karakterer fik deres tanker, der var født af dette møde, til at bevæge sig langt fra hinanden. Lægen, der af sin loyalitet mod Gould følte sig tilskyndet til farlige skridt, spekulerede med taknemmelighed på den kæde af tilfældigheder, der havde ført denne mand tilbage til det sted, hvor han kunne være af størst nytte, når det gjaldt om at frelse San Tomé minen. Lægen var loyal mod minen. Den viste sig for hans halvtredsårige øjne i skikkelse af en lille kvinde i en blød kjole med langt slæb, med et hoved med en stor byrde af blondt hår, og et fint og sart indre, som mindede ham både om en juvel og en blomst, og som fandt udtryk i hver eneste bevægelse og hvert eneste ord. Efterhånden som farerne koncentrerede sig omkring San Tomé minen, fik denne illusion styrke, autoritet og varighed. Omsider gjorde den krav på ham! Dette krav, der af en åndelig frigjorthed var løftet op over håb og belønning, gjorde dr. Monyghams tænken, handlen og individualitet yderst farlig for ham selv og for andre, idet alle hans skrupler forsvandt i den stolte følelse af, at hans hengivenhed var det eneste, der stod imellem en beundringsværdig kvinde og en frygtelig katastrofe.

Det var en slags beruselse, der gjorde ham totalt indifferent over for Decouds skæbne, men holdt hans forstand aldeles klar for anerkendelsen af Decouds politiske idé. Det var en god idé – og Barrios var det eneste redskab, som kunne bringe den til udførelse. Lægens sjæl, der var visnet og skrumpet af skammen over en moralsk fornedrelse, blev uforsonlig, da det gjaldt dens grænseløse ømhed. Nostromos tilbagevenden var en gave fra himlen. Lægen tænkte ikke på ham som et medmenneske, som netop var undgået en uhyggelig død. I hans øjne var capataz’en den eneste tænkelige kurér til Cayta. Netop manden. Lægens misantropiske mistillid til menneskene (desto mere bitter, fordi den var baseret på personlig fiasko) hævede ham ikke tilstrækkeligt over almindelige svagheder. Han var fascineret af et fastslået ry. Nostromos troskab, der var proklameret af kaptajn Mitchell, vokset ved gentagelsen og fastslået ved almindeligt samtykke, var aldrig blevet draget i tvivl af dr. Monygham. Det var heller ikke sandsynligt, at den ville blive det nu, da han, lægen, selv havde desperat brug for den. Doktor Monygham var menneskelig, han accepterede den populære forestilling om capataz’ens ubestikkelighed, blot fordi intet ord eller faktum nogen sinde havde været i strid med påstanden. Troskaben syntes at være en del af manden, ligesom hans bakkenbarter eller hans tænder. Det var umuligt at forestille sig ham anderledes. Spørgsmålet var, om han ville samtykke i at begive sig af sted i et så farligt og overvældende vigtigt ærinde. Lægen var så god en iagttager, at han straks havde lagt mærke til noget ejendommeligt i mandens sindstilstand; han var utvivlsomt nedtrykt over tabet af sølvet.

Det vil være nødvendigt at vise ham fuld fortrolighed, sagde han til sig selv med en vis, klar indsigt i den persons karakter, han havde at gøre med.

Nostromos tavshed havde været begrundet i sort ubeslutsomhed, vrede og mistro. Nu sagde han imidlertid:

'Svømmeturen var ikke noget særligt – det var det, der gik forud – og som kommer bagefter –'

Han afbrød sig selv, som om hans tanke var stødt på en solid hindring. Lægens hjerne fortsatte sine spekulationer med machiavellistisk raffinement. Så medfølende, som han var i stand til, sagde han:

'Det er uheldigt, capataz. Men ingen vil finde på at bebrejde Dem noget. Det er meget uheldigt. Først og fremmest burde skatten aldrig være fjernet fra bjerget. Men det var Decoud, der – nå, men han er jo død. Der er ingen grund til at tale om ham.'

'Nej,' sagde Nostromo, da lægen tav, 'der er ingen grund til at tale om døde mænd. Men jeg er ikke død endnu.'

'De er god nok. Kun en mand, der er så uforfærdet som De, kunne have reddet sig under disse omstændigheder.'

Her var dr. Monygham oprigtig. Han satte denne mands uforfærdethed højt, selv om han ellers ikke regnede ham for meget, desillusioneret som han var over for menneskeheden i det hele taget, fordi han selv havde svigtet ved en bestemt lejlighed. Da han i denne formørkelsens tid selv havde måttet møde mange fysiske farer ganske alene, var han udmærket klar over det farligste element, der er fælles for dem alle: den knusende, lammende følelse af menneskelig lidenhed, der er det, som i virkeligheden bringer den mand til nederlag, der kæmper med naturkræfter, alene, langt fra sine medmenneskers øjne. Han var på fortrinlig måde i stand til at bedømme det billede, han havde dannet sig af capataz’en, der efter flere timers spænding og ængstelse pludselig slynges ud i en afgrund af vand og mørke, uden jord eller himmel, og møder den ikke alene med ukueligt sind, men også med håndgribeligt resultat. Selvfølgelig var manden en fremragende svømmer, det vidste jo alle, men lægen skønnede, at det foreliggende tilfælde viste, at capataz’en var endnu mere uforfærdet. Det glædede ham; han drog gode slutninger deraf med henblik på det vellykkede forløb af den farefulde sendelse, han agtede at betro capataz’en, der på så mirakuløs måde atter var blevet disponibel. Og i en ubestemt glad og taknemmelig tone sagde han:

'Det må have været frygtelig mørkt!'

'Det var det værste mørke, jeg har oplevet over bugten,' svarede capataz’en kort. Han formildedes af et tilsyneladende tegn på svag interesse for de ting, han havde været ude for, og lod nogle få malende sætninger falde med forstilt, afmålt nonchalance. I dette øjeblik følte han sig meddelsom. Han ventede en videreførelse af den interesse, der ville have givet ham hans personlighed tilbage – det eneste, der var gået tabt i dette halsløse foretagende. Men lægen, der selv var opslugt af et halsløst eventyr, fortsatte sin egen tankegang. Han lod et beklagende udråb undslippe sig:

'Jeg kunne næsten ønske, at De havde råbt og vist en lanterne.'

Denne uventede ytring forbløffede capataz’en ved sin isnende brutalitet. Det var det samme som at sige: 'Jeg ville ønske, at De havde vist Dem som en kryster; jeg ville ønske, at De havde fået halsen skåret over som løn for al Deres ulejlighed.' Han anså naturligvis bemærkningen for møntet på sig selv, medens den kun gjaldt sølvet og kun var blevet ytret med mange stiltiende forbehold. Forbavselse og vrede gjorde Nostromo målløs, og lægen fortsatte, så at sige uden at blive hørt af den anden, hvis blod hamrede voldsomt i årerne.

'Jeg er nemlig overbevist om, at hvis Sotillo var kommet i besiddelse af sølvet, ville han have gjort omkring og have sat kursen mod en lille havn i udlandet. Økonomisk set ville det have været et slemt spild, men det ville have været et mindre spild, end hvis det var sunket. Det var det bedste, der kunne være sket, næst efter den situation, at man havde haft det liggende på et sikkert sted og brugt en del af det til at bestikke Sotillo. Men jeg tvivler på, at Don Carlos nogen sinde ville have kunnet tage en sådan beslutning. Han egner sig ikke til forholdene i Costaguana – det er et faktum, capataz.'

Capataz’en havde behersket det raseri, der var som en storm i hans ører, rettidigt til at høre Don Carlos’ navn. Han syntes at være blevet helt forandret – en mand, der talte eftertænksomt, med mild og rolig stemme:

'Og ville Don Carlos have været tilfreds, hvis jeg havde udleveret denne skat?'

'Det skulle ikke undre mig, om alle tænkte sådan nu,' sagde lægen sammenbidt. 'Mig spurgte man aldrig. Decoud fik sin vilje. Men nu tror jeg, at de har fået øjnene op. Jeg for min part véd, at hvis sølvet i dette øjeblik som ved et mirakel dukkede op i land, ville jeg give det til Sotillo. Og sådan som forholdene ligger, ville man godkende mit skridt.'

'Dukke op som ved et mirakel,' gentog capataz’en meget sagte og hævede derpå stemmen: 'Det ville være et større mirakel, end nogen helgen kunne gøre, señor.'

'Det tror jeg også, capataz,' sagde lægen tørt.

Han udviklede derefter sit syn på Sotillos farlige indflydelse på situationen. Og catapaz’en, der lyttede som i en drøm, følte sig lige så betydningsløs som den utydelige, ubevægelige døde mand, som han så hænge fra bjælken med lyttende mine, men uænset, glemt, tilintetgjort.

'Var det da i et ubetænksomt og tåbeligt lune, man kom til mig?' afbrød han pludselig. 'Havde jeg ikke gjort nok for dem til at betyde noget, por Dios? Er det sådan, at de fine mænd – hombres finos – ikke behøver at tænke, så længe der er en mand af folket, der er parat til at vove sin krop og sin sjæl? Eller vi har måske ingen sjæle – ligesom hunde?'

'Der var jo også Decoud og hans plan,' sagde lægen igen.

'Si! Og den rige mand i San Francisco, der havde noget med denne skat at gøre, ligeledes – hvad véd jeg? Nej! Jeg har hørt for mange ting. For mig ser det ud, som om alting er tilladt de rige.'

'Jeg forstår, capataz …' begyndte lægen.

'Hvad skal det sige, ’capataz’?' afbrød Nostromo ham med kraftig, men rolig stemme, 'Capataz’en er tilintetgjort. Der findes ingen capataz. Nej, nej, De finder ikke capataz’en længere.'

'Åh, hold nu op – dette er barnligt!' protesterede lægen, og den anden faldt pludselig til ro.

'Jeg indrømmer, at jeg har opført mig som et barn,' mumlede han.

Og da hans øjne atter mødte omridset af den myrdede mand, der hang i rædselsfuld ubevægelighed som i en slags resigneret, respektfuld retstilling, spurgte han stilfærdigt undrende:

'Hvorfor underkastede Sotillo dette stakkels skrog tortur? Véd De det? Ingen tortur kunne have været værre end hans angst. Jeg kan forstå, at man dræber. Hans angst var ulidelig at være vidne til. Men hvorfor torterede man ham på denne måde? Han kunne jo ikke fortælle mere.'

'Nej, han kunne ikke fortælle mere. Det ville ethvert fornuftsvæsen have kunnet se. Hirsch havde fortalt alt. Men jeg skal sige Dem, hvad grunden er, capataz. Sotillo ville ikke tro, hvad han fik at vide. Ikke alt.'

'Hvad var det, han ikke ville tro? Det fatter jeg ikke.'

'Jeg forstår det udmærket, for jeg har set ham. Han nægter at tro på, at skatten er gået tabt.'

'Hvadbehager?' udbrød capataz’en stakåndet.

'Det forbløffer Dem åbenbart?'

'Skal jeg forstå dette sådan,' fortsatte Nostromo med rolig, men også mere forsigtig stemme, 'at Sotillo mener, at skatten er blevet reddet på en eller anden måde?'

'Nej, nej! Det ville jo være umuligt,' sagde lægen med overbevisning, og Nostromo udstødte et grynt i mørket. 'Det ville være umuligt. Han tror, at sølvet ikke længere befandt sig på lægteren, da den blev sænket. Han har bildt sig selv ind, at hele forestillingen med at få sølvet til søs ikke er andet end et fupnummer, som har til formål at narre Gamacho og hans Nationalgarde, Pedrito Montero, Señor Fuentes – vor nye politiske leder – og også ham selv. Og han siger, at så stor en idiot er han ikke.'

'Men han er jo komplet tåbelig. Han er den største idiot, der nogen sinde har kaldt sig selv for oberst i dette sindssyge land,' knurrede Nostromo.

'Han er ikke mere tåbelig end mange fornuftige mænd,' sagde lægen. 'Han har fået den idé, at skatten kan findes, fordi han lidenskabeligt ønsker at sætte sig i besiddelse af den. Og han er også bange for, at hans officerer vil vende sig imod ham og gå over til Pedrito, som han hverken har mod til at bekæmpe eller stole på. Kan De se det, capataz? Han behøver ikke at frygte nogen desertion, så længe der er håb tilbage om, at dette enorme bytte skal dukke op. Jeg har sat mig som opgave at holde dette håb oppe hos ham.'

'Såh!' gentog Nostromo forsigtigt. 'Det var da vidunderligt! Og hvor længe mener De, at De vil kunne holde det oppe hos ham?'

'Jeg vil i hvert fald blive ved så længe som muligt.'

'Hvad betyder det?'

'Det kan jeg sige Dem ganske præcis. Så længe jeg lever,' svarede lægen stædigt. Med få ord skildrede han derpå sin arrestation og omstændighederne ved sin løsladelse. 'Jeg var på vej til den dumme slyngel, da vi mødtes,' sluttede han.

Nostromo havde lyttet fascineret. 'De har altså besluttet Dem til snart at dø,' mumlede han gennem sammenbidte tænder.

'Måske, min fortrinlige capataz,' sagde lægen irriteret. 'De er ikke den eneste her, der kan se den grimme død i øjnene.'

'Sikkert,' mumlede Nostromo, men højt nok til, at den anden hørte det. 'Der er måske endda mere end to fjolser her i byen. Hvem véd?'

'Og det er min egen sag,' sagde lægen afvisende.

'Ligesom det var min sag at sejle til havs med det forbandede sølv,' svarede Nostromo iltert. 'Jeg er med, bueno! Hver af os har sine grunde. Men De var den sidste mand, jeg talte med, før jeg tog af sted, og De talte til mig, som om jeg var en idiot.'

Nostromo nærede den største modvilje mod lægen, fordi denne behandlede hans store ry så ironisk. Decouds let ironiske anerkendelse plejede at gøre ham utilpas, men det var smigrende, at en mand som Don Martin behandlede én fortroligt, medens lægen var en nullitet. Nostromo kunne huske ham som pengeløs paria, der sneg sig rundt i Sulacos gader uden en ven eller bekendt, indtil Don Carlos Gould antog ham i mineselskabets tjeneste.

'De er muligvis meget klog,' fortsatte han eftertænksomt og stirrede ud i værelsets mørke, der gennemsyredes af den torterede og myrdede Hirschs uhyggelige gåde. 'Men jeg er ikke så stor en idiot, som da jeg begyndte. Jeg har lært én ting siden, og det er, at De er en farlig mand.'

Dr. Monygham blev så forbløffet, at han ikke kunne få andre ord frem end:

'Hvad er det, De siger?'

'Hvis han kunne tale, ville han sige det samme,' fortsatte Nostromo og nikkede hen mod det stjerneklare vindue.

'Jeg forstår Dem ikke,' sagde dr. Monygham lavmælt.

'Ikke det? Hvis De ikke havde bestyrket Sotillo i hans vanvid, ville han måske ikke have haft et sådant hastværk med at underkaste denne stakkels Hirsch tortur.'

Lægen fo’r sammen ved tanken. Men hans fanatiske hengivenhed, der havde fortrængt alle andre hensyn, havde gjort hans hjerte hårdt mod anger og medlidenhed. For at gøre sig fri af enhver selvbebrejdelse følte han sig dog nødsaget til at afvise tanken højlydt og med foragt.

'Såh? Det vover De at sige til mig – med hensyn til en mand som Sotillo! Jeg indrømmer, at jeg ikke skænkede Hirsch en tanke. Og hvis jeg havde gjort det, havde det været unyttigt. Enhver kan se, at det stakkels skrog var dødsdømt fra det øjeblik, da han greb fat i skibets anker. Dødsdømt, siger jeg Dem! Ganske som jeg selv – højst sandsynligt – er dødsdømt.'

Dette var dr. Monyghams svar på Nostromos bemærkning, der var fornuftig nok til at pirke til hans samvittighed. Han var ikke en hårdhudet mand. Men nødvendigheden, omfanget, vigtigheden af den opgave, han havde påtaget sig, overskyggede alle menneskelige hensyn. Han havde ikke påtaget sig den i en fanatisk ånd. Han kunne ikke lide den. At lyve, narre og bedrage selv den elendigste slags mennesker var ham modbydeligt. Det stred mod hans opdragelse, hans instinkt og tradition. At gøre sådanne ting fra forrædernes rollefag var hans natur imod og frygteligt for hans følelser. Han havde bragt dette offer i en selvudslettelsens ånd. Han havde sagt med bitterhed til sig selv: 'Jeg er den eneste, som egner mig til dette smudsige arbejde.' Og han troede det selv. Han var ikke raffineret. Han var så ukompliceret, at selv om han ikke havde nogen heltemodig forestilling om at søge døden, havde den dødelige risiko, han udsatte sig for, en stimulerende og vederkvægende virkning. I denne sindstilstand stod Hirschs skæbne som en del af tingenes almindelige grusomhed. Han tænkte praktisk over episoden. Hvad betød den? Var den tegn på en eller anden farlig ændring i Sotillos vrangforestillinger? Lægen kunne ikke forstå, hvorfor manden var blevet dræbt på denne måde.

'Ja, men hvorfor skudt?' mumlede han ved sig selv.

Nostromo sagde intet; han stod ganske stille.

9. kapitel

Splittet mellem tvivl og håb, forfærdet over larmen af kirkeklokkerne, der kimede Pedrito Monteros ankomst ind, havde Sotillo tilbragt morgenen med at kæmpe med sine tanker, en kamp, i hvilken han var den svageste som følge af sin hjernes tomhed og sine lidenskabers voldsomhed. Skuffelse, griskhed, vrede og frygt frembragte i oberstens bryst en tumult, der larmede endnu mere end kirkeklokkerne i byen. Intet af det, han havde planlagt, var gået, som det skulle. Hverken Sulaco eller minens sølv var faldet i hans hænder. Han havde ikke udført nogen militær bedrift for at sikre sin position og havde ikke gjort noget enormt bytte, som han kunne drage af med. Pedrito Montero fyldte ham med skræk, både som ven og som fjende. Lyden af klokkerne gjorde ham afsindig.

I den tro, at han kunne blive angrebet med det samme, havde han ladet sin bataillon stå i alarmberedskab i havnen. Han vandrede frem og tilbage i hele værelsets længde og standsede undertiden for at gnave på højre hånds fingerspidser, alt mens han stirrede med uhyggeligt stive øjne på gulvet. Med et ondt, skulende blik til alle sider fortsatte han derpå sin vandring med grum, åndsfraværende mine. Hans hat, pisk, sabel og revolver lå på bordet. Hans officerer, der var samlet ved vinduet ud mod byporten, stredes om hans kikkert, som han havde købt på langfristet kredit hos Anzani sidste år. Den gik fra hånd til hånd, og den officer, som i øjeblikket havde den, blev belejret af bekymrede spørgere.

'Der er intet, der er intet at se!' gentog han utålmodigt.

Der var intet. Og da posteringen i buskadset ved Casa Viola blev beordret til at gå tilbage til hovedstyrken, var der ikke antydning af liv på den støvede og tørre strækning mellem byen og havnen. Men sent på eftermiddagen så man en rytter komme ridende frygtløst ud ad porten. Det var en udsending fra Señor Fuentes. Da han var helt alene, fik han lov til at komme nærmere. Han steg af hesten ved den store dør, hilste de tavse tilskuere med oprømt uforskammethed og bad om straks at måtte blive ført til den 'muy valliente' oberst.

Señor Fuentes havde straks ved overtagelsen af sine funktioner som politisk leder samlet sine diplomatiske bestræbelser om at få fat både i havnen og i minen. Den mand, han valgte til at forhandle med Sotillo, var en notar, som de revolutionære fandt i fængslet, hvor han var indsat efter at være blevet anklaget for at forfalske dokumenter. Da han blev befriet af hoben sammen med andre 'ofre for Blanco-tyranniet', havde han skyndt sig at tilbyde den nye regering sin tjeneste.

Han tog af sted og var besluttet på at vise megen iver og veltalenhed i forsøget på at overtale Sotillo til at komme til byen alene for at forhandle med Pedrito Montero. Men intet lå fjernere fra oberstens hensigter. Den blotte tanke om at betro sig i den berømte Pedritos hænder havde beredt ham ubehag adskillige gange. Det var udelukket – det var vanvid. Og det var også vanvid at bringe sig i åbent fjendskab til ham. Det ville umuliggøre en systematisk eftersøgning efter denne skat, efter den rigdom af sølv, som han syntes at føle et sted, at have færten af var i nærheden.

Men hvor? Hvor? Himmel! Hvor? Åh, hvorfor havde han dog givet lægen lov til at gå! Det var toppunktet af idioti! Men nej! Det var den eneste rette kurs, tænkte han mismodigt, mens kureren ventede nedenunder og talte elskværdigt med officererne. Det var i denne skurkagtige læges sande interesse at vende tilbage med positive oplysninger. Men hvad nu, hvis noget standsede ham? F. eks. et almindeligt forbud mod at forlade byen! Der ville være patruljer!

Obersten holdt sig for ansigtet og vaklede, som om han var grebet af svimmelhed. Et glimt af fej inspiration foreslog ham en udvej, der ikke er ukendt af europæiske politikere, når de ønsker at forhale en vanskelig forhandling. Med støvler og sporer kastede han sig med uværdig hast i hængekøjen. Hans kønne ansigt var blevet gult af tyngende bekymringer. Hans velformede næses ryg var blevet skarp; de dristige næsebor virkede smalle og ordinære. Øjnenes fløjlsagtige, kærtegnende blik var brustent, ja, ligesom gået i opløsning, for de mandelformede, smægtende åbninger var grimt blodskudte som følge af megen uhyggelig søvnløshed. Han tiltalte Señor Fuentes’ forbavsede udsending med livløs, udmattet stemme. Den lød tragisk svag under en stabel ponchoer, der begravede hans elegante person helt op til det sorte, hængende overskæg, der hos ham symboliserede både legemlig udmattelse og sjælelig uformuenhed. Feber – feber, en voldsom feber havde overfaldet den 'muy valliente' oberst. Et flakkende, fortrukkent udtryk, der skyldtes de kortvarige anfald af en let kolik, som pludselig havde indfundet sig, og klaprende tænder, der skyldtes undertrykt rædsel, havde en ægthed, der gjorde indtryk på udsendingen. Det var et anfald af kuldegysninger. Obersten forklarede, at han var ude af stand til at tænke, lytte eller tale. Med tilsyneladende overmenneskelig anstrengelse erklærede han gispende, at han ikke var i stand til at give et passende svar eller udføre nogen af Hans Ekscellences ordrer. Men i morgen! Ja, i morgen! Hans Ekscellence Don Pedro kunne være ganske rolig. Det tapre Esmeralda-regiment holdt havnen besat, holdt – Og idet han lukkede øjnene, rullede han med sit værkende hoved som en halvt afsindig under udsendingens nysgerrige stirren – den fremmede var nødt til at bøje sig ned over hængekøjen for at opfatte de anstrengte og løsrevne sætninger. Oberst Sotillo fik dog fremført, at Hans Ekscellences humane indstilling forhåbentlig ville give sig udtryk i, at den engelske doktor måtte komme ud af byen med sin taske med udenlandske lægemidler og pleje ham, obersten, der samtidig indtrængende bad Hans Velbårenhed, den tilstedeværende caballero, velvilligst kigge ind i Casa Gould på hjemvejen og informere den engelske doktor, der sandsynligvis befandt sig her, om, at hans hjælp var øjeblikkelig nødvendig hos oberst Sotillo, der lå syg af feber i Toldboden. Øjeblikkelig. Absolut nødvendigt. Ventedes med den største utålmodighed. Tusind tak. Han lukkede øjnene med træt mine og ville ikke åbne dem igen. Han lå fuldstændig stille, døv, stum, sløv, overvældet, besejret, knust, tilintetgjort af den gruelige syge.

Men så snart den anden havde lukket døren til trappeafsatsen efter sig, sprang obersten ud af hængekøjen midt i en lavine af ponchoer og uldtæpper. Da hans sporer var blevet filtret ind i et kaos af ponchoer, var han nær stået på hovedet og genvandt ikke balancen før midt i værelset. Skjult bag de halvt lukkede skodder lyttede han til, hvad der foregik nedenfor.

Udsendingen var allerede steget til hest. Nu vendte han sig mod de mismodige officerer, der stod i den store dør, og tog hatten af med en elegant bevægelse.

'Caballeros,' sagde han med meget høj stemme, 'tillad mig at anbefale, at De tager Dem godt af Deres oberst. Det har været mig en stor ære og tilfredsstillelse at se Dem alle, en gruppe førsteklasses mænd, der udøver tålmodighedens gode soldaterdyd i denne kritiske situation, hvor der er megen sol og meget lidt vand, medens en by fuld af vin og kvindelige ynder er rede til at favne jer tapre mænd. Caballeros, jeg har den ære at hilse Eder. Der bliver megen dans i Sulaco i aften. Farvel!'

Men han holdt hesten an og bøjede hovedet til siden, da han så den gamle major træde ud, meget høj og mager, i en smal, lige frakke, der nåede ham til anklerne, som om det var regimentsfanens hylster, der var rullet om dens stang.

Den kloge, gamle kriger forkyndte først i belærende tone den almindelige teori, at 'verden er fuld af forrædere', hvorpå han påbegyndte en større lovtale over Sotillo. Han tillagde med ro og dog med eftertryk obersten alle dyder i verden og sammenfattede det hele i en tåbelig talemåde, der var almindelig blandt de lavere klasser i provinsen (navnlig omkring Esmeralda). Han sluttede nemlig med pludseligt hævet stemme at udtale, at obersten var 'en mand med mange tænder' – hombre de muchos dientes. Si, señor – 'og hvad os angår,' fortsatte han med imponerende værdighed, 'ser Deres Velbårenhed den bedste samling officerer i republikken, mænd, der er uden mage i tapperhed og klogskab y hombres de muchos dientes.'

'Hvadbehager? Alle sammen?' spurgte Señor Fuentes’ umoralske udsending med et svagt, hånligt smil.

'Todos. Si, señor,' erklærede majoren alvorligt og med overbevisning. 'Mænd med mange tænder.'

Den anden vendte hesten rundt og holdt med front mod byporten. Han rejste sig i stigbøjlerne og strakte en arm frem. Han var en slyngel, men havde sans for humor. Han nærede dyb foragt for disse tåbelige vestfolk, som natuligt er for en mand, der er født i det indre af landet. Navnlig Esmeralda-borgernes tålmodighed kaldte både på hans smil og hans foragt. Han begyndte at holde en tale om Pedro Montero og viste en alvorlig maske imens. Han svingede med armen, som om han præsenterede Pedrito for officererne. Og da han så, at alle stirrede forventningsfuldt på hans læber, begyndte han at råbe en formelig fortegnelse over mandens fremragende egenskaber: 'Højsindet, tapper, venlig, dybsindig' – han rev hatten af i begejstring – 'en statsmand, en uovervindelig chef for krigere –' Pludselig sænkede han stemmen, så den fik en dyb, hul klang. 'Og en førsteklasses tandlæge,' sluttede han.

Derpå satte han hesten i trav. De stive ben, de udadvendte fødder, den ranke ryg og sombreroens kække snur over de solide, ubevægelige skuldre udtrykte en enorm, skrækindjagende frækhed.

Ovenpå, bag vinduet, stod Sotillo længe uden at røre sig. Fyrens arrogance slog ham med rædsel. Hvad mon hans officerer sagde dernede? De sagde ingenting. Fuldstændig stilhed. Han skælvede. Det var ikke sådan, han havde forestillet sig selv i denne fase af ekspeditionen. I ånden havde han set sig selv triumferende, hyldet, adlydt, soldaternes afgud, der hemmeligt og i ro og mag overvejede de behagelige alternativer med hensyn til magt og rigdom, som lå foran ham, og som han frit kunne vælge imellem. Ak, hvor var alting gået anderledes! Bekymret, rastløs, modløs, brændende af raseri eller iskold af rædsel følte han en frygt så bundløs som havet snige sig ind på ham fra alle sider. Den slyngel til doktor skulle og måtte komme ud til ham med sine oplysninger! Det var givet. Alene havde han ingen gavn af dem, kunne intet udrette med dem. Satan! Doktoren kom sikkert aldrig ud. Han var sandsynligvis allerede arresteret, spærret inde sammen med Don Carlos. Sotillo slog en afsindig latter op. Ha ha ha ha ha! Det var Pedrito Montero, som ville få oplysningerne. Ha ha ha ha ha! – og sølvet. Ha!

Pludseligt, midt i latteren, stivnede han og blev tavs, som om han var forvandlet til sten. Også han havde en fange? En fange, der måtte, ganske afgjort måtte kende den virkelige sandhed. Han måtte bringes til at tale. Men Sotillo, som i al denne tid ikke helt havde glemt Hirsch, følte en uforklarlig modvilje mod tanken om at gå til yderligheder.

Han følte en modvilje – et led i den bundløse angst, der sneg sig ind på ham fra alle sider. Han mindedes også kun modvilligt hudekøbmandens opspilede øjne, kropvridninger, hulken og protester. Sotillo følte ikke medlidenhed, ejheller moralske betænkeligheder. Sagen var, at selv om han ikke et øjeblik havde troet på mandens historie – han kunne ikke tro den; ingen kunne tro på sligt nonsens – havde hans bedyrelser og fortvivlelse gjort et ubehageligt indtryk på ham. Obersten fik kvalme ved tanken. Han havde også mistanke om, at manden var blevet afsindig af angst. En sindssyg person er et håbløst subjekt. Nej, det var ikke andet end forstillelse! Og den vidste obersten trods alt nok, hvordan man skulle få bugt med.

Han var ved at arbejde sig op til den rette grad af grusomhed. Han skelede let; han klappede i hænderne; en barfodet korporal trådte lydløst ind, med bajonetten hængende ved siden og en stok i hånden.

Obersten gav sine ordrer, og et øjeblik efter så den ulykkelige Hirsch, der blev puffet ind af adskillige soldater, ham siddende grumt skulende i en bred lænestol med hatten på hovedet, knæene vidt adskilt, armene over kors, myndig, imponerende, uovervindelig, hovmodig, højtstående, skrækkelig.

Hirsch, hvis arme var bundet på ryggen, var blevet skubbet brutalt ind i et af de mindre værelser. I mange timer havde man åbenbart glemt ham, og han lå livløs, udstrakt på gulvet. Af denne ensomhed, der var fuld af fortvivlelse og rædsel, blev han brutalt revet ud med spark og slag. Han gjorde ikke modstand og fandt sig sløvt i alt. Han lyttede til trusler og formaninger og besvarede derefter spørgsmål på den sædvanlige måde, med hagen hængende nede på brystet og hænderne bundet på ryggen; han svajede let foran Sotillo og så ikke op. Da han blev tvunget til at løfte hovedet ved hjælp af en bajonet, der prikkede ham under hagen, var der et tomt, stirrende udtryk i hans øjne, og ærtestore sveddråber silede ned ad hans snavsede, forrevne ansigt.

Sotillo betragtede ham tavs og sagde så efter en lille stunds forløb: 'Vil De opgive Deres tavshed, slyngel?' En læderrem, hvis ene ende var fastgjort til Señor Hirschs hænder, var allerede blevet kastet over en svær bjælke, og tre soldater holdt fast i den anden ende og ventede. Han svarede ikke. Hans underkæbe hang ned og gav ham et måbende, tåbeligt udtryk. Sotillo gav et tegn. Hirsch blev rykket op fra gulvet, og et skrig af fortvivlelse og angst skingrede ud i rummet, fyldte smøgen mellem de store bygninger, kløvede luften udenfor, fik hver eneste soldat i lejren ved havnen til at se op på vinduerne og forskrækkede nogle af officererne i forhallen, hvor en gruppe gav sig til at snakke forceret med skinnende øjne, mens andre kneb læberne sammen og kiggede dystert ned på gulvet.

Sotillo havde forladt værelset, fulgt af soldaterne. Skildvagten på afsatsen præsenterede gevær. Hirsch blev ved med at skrige helt alene bag de halvåbne skodder, mens solen, der kastedes tilbage fra havnens vand, tegnede en ustandselig bølgebevægelse af lys højt oppe på væggen. Han skreg med løftede øjenbryn og vidtåben mund – utroligt vidt åben, sort, enorm, fuld af tænder – fantastisk.

I den vindstille eftermiddags brændende luft nåede lyden af hans dødelige angst også til O.S.N. kompagniets kontorer. Kaptajn Mitchell, der havde været på balkonen og prøvede på at finde ud af, hvad der foregik i det hele taget, havde hørt ham svagt, men tydeligt, og denne gruelige lyd blev hængende i hans ører, efter at han med blege kinder var gået ind på kontoret igen. Han var blevet drevet ind fra balkonen flere gange i løbet af denne eftermiddag.

Sotillo, der var irritabel, gnaven, vandrede rastløst rundt, rådslog med sine officerer og gav modstridende ordrer med en skinger, arrig stemme, der gav genlyd i hele den tomme bygning. Undertiden var der lange, grufulde pauser. Han var flere gange gået ind i torturkamret, hvor hans sabel, pisk, revolver og kikkert lå på bordet, og havde med forstilt ro spurgt: 'Vil De nu sige sandheden? Ikke det? Jeg kan vente.' Men han havde ikke råd til at vente meget længere. Dette var netop sagen. Hver gang han gik ind og kom ud og smækkede døren efter sig, præsenterede skildvagten på afsatsen gevær og fik til gengæld et skummelt, giftigt, flakkende blik, der i virkeligheden intet så, da det kun var genskinnet af sjælen bagved – en sjæl opfyldt af dunkelt had, ubeslutsomhed, griskhed og raseri.

Solen var gået ned, da han gik ind igen. En soldat kom med to tændte lys og luskede ud. Han lukkede døren lydløst efter sig.

'Tal så, forbandede djævleyngel! Sølvet! Sølvet, siger jeg! Hvor er det? Hvor har I udenlandske forbrydere gemt det? Tilstå, eller –'

En let skælven forplantede sig fra de forpinte lemmer op ad læderremmen, men Señor Hirsch, den energiske forretningsmand fra Esmeralda, hang under den svære bjælke, lodret og tavs og med et frygteligt åsyn. Natteluften, der var kølet af Sierra’ens sne, spredte gradvis kølighed i det beklumrede lokale.

'Tal – tyv – slyngel – picaro – eller –'

Sotillo havde grebet ridepisken og stod med løftet arm. Han følte, at for et ord, blot et eneste ord, ville han have krympet sig, vredet sig krybende på gulvet foran disse sløve, stive, stirrende øjne, der stod ud af deres huler i det snavsede, fortrukne ansigt, som var så stille, og hvor munden sad mærkelig skævt. Obersten skar tænder af raseri og slog til. Remmen dirrede sagte under slaget, som et penduls lange snor, når det begynder at svinge efter at have været i ro. Men ingen svingende bevægelse forplantede sig til Señor Hirsch, den kendte hudekøbmand. Med en konvulsivisk anstrengelse af de forvredne arme sprang hans krop nogle få tommer op som en fisk på enden af en line. Señor Hirschs hoved blev kastet tilbage på den hårdt anspændte hals; hans hage skælvede. Et øjeblik lød hans tænders klapren gennem det store, skyggefulde lokale, hvor lysene dannede en lysplet omkring de to flammer. Sotillo standsede sin løftede hånd og ventede på, at den anden skulle tale, men i stedet for at sige noget blottede fangen pludselig tænderne i et grin, klemte de forvredne skuldre krampagtigt frem og spyttede obersten i ansigtet med voldsom kraft.

Den løftede pisk faldt, og obersten sprang tilbage med et dæmpet udbrud af forfærdelse, som om han var blevet ramt af en stråle dødelig gift. Han greb lynsnart sin revolver og fyrede to gange. Knaldene syntes i ét nu at slynge ham fra vildt raseri ned i idiotisk sløvhed. Han stod med hængende underkæbe og forstenede øjne. Hvad havde han gjort, Sangre de Dios? Hvad havde han gjort? Han var opfyldt af rædsel over sin impulsive handling, over at han for stedse havde fået disse læber til at tie, af hvilke han ville have kunnet presse så meget frem? Hvad kunne han sige? Hvordan kunne han forklare, hvad han havde gjort? Tanker om hovedkulds flugt, et eller andet sted hen, ligegyldigt hvor, gik gennem hans hjerne; i sin fejhed overvejede han endog at skjule sig under bordet, hvor absurd tanken end var. Men det var for sent; hans officerer var allerede stormet ind under vild raslen af sabelskeder og høje udråb af forbløffelse. Men da de ikke straks stak sablerne i hans bryst, nåede den frække side af hans karakter at gøre sig gældende. Han gned sig med ærmet over ansigtet og tog sig sammen. Hans vrede blik gik fra mand til mand og bragte alle, det faldt på, til tavshed. Afdøde købmand Hirschs afsjælede legeme, der havde drejet næsten umærkeligt i remmen, fandt omsider hvile midt i bestyrtet mumlen og lyden af forlegent skrabende fødder.

En stemme sagde højt: 'Dér er en mand, som aldrig mere vil tale.' Og en anden, fra baggrunden af flokken, udbrød frygtsomt og dog anklagende:

'Hvorfor dræbte De ham, mi colonel?'

'Fordi han tilstod alt,' svarede obersten med fortvivlelsens dumdristighed. Han følte sig trængt op i en krog. Det lykkedes ham at skræmme de andre ved at slå på sit ry. Hans tilhørere tiltroede ham absolut at kunne begå en sådan handling med koldt blod. De var tilbøjelige til at tro på hans fortælling. Der er ingen godtroenhed så godtroende, som når begærligheden er med i spillet. Det er et så udbredt fænomen, at det kan stå som et vidnesbyrd om menneskets moralske elendighed og intellektuelle forarmelse. Ja, han havde bekendt alt, denne umedgørlige bribon. Godt så havde man ikke længere brug for ham! Man hørte pludselig en skoggerlatter fra den ældste kaptajn – en mand med stort hoved, små runde øjne og enormt tykke kinder, der aldrig bevægede sig. Den gamle major, høj og fantastisk pjaltet som et fugleskræmsel, gik rundt om afdøde Señor Hirsch og mumlede tilfreds ved sig selv, at nu behøvede man ikke længere at vare sig mod forræderi fra denne slyngels side. De andre stirrede forlegent på liget og hviskede korte bemærkninger til hinanden.

Sotillo spændte sin sabel om livet og gav korte, myndige ordrer til at fremskynde den manøvre, der var blevet besluttet samme eftermiddag. Dyster, imponerende, med sombreroen helt ned over øjenbrynene, marcherede han forrest gennem døren med sindet i et sådant oprør, at han helt glemte at træffe foranstaltninger med henblik på dr. Monyghams mulige tilbagekomst. Da officererne fulgte efter ham ud, kiggede et par af dem hastigt tilbage på liget, som hang stift fra bjælken, alene med de to brændende lys. I rummets tomhed havde hovedets og skuldrenes skygge på væggen et mærkeligt skær af liv.

Nedenfor trådte tropperne an i ro og rykkede kompagnivis af sted uden trommer og trompeter. Den gamle major, der lignede et fugleskræmsel, kommanderede bagtroppen, men den gruppe, han efterlod med ordre til at sætte ild på Toldboden (og 'brænde liget af den lumske tysker, hvor det hang'), fik i hastværket ikke stukket trappen rigtigt i brand. Liget af Señor Hirsch hang alene en stund i den uhyggelige, tomme, halvfærdige bygning, der gav genlyd af døres og skodders smækken og raslen, mens papirstumper hvislede hen ad gulvbrædderne, og hvert vindstød under det høje tag udløste hemmelighedsfulde suk rundt om i huset.

'Men hvorfor skød man ham?' spurgte lægen igen sig selv, denne gang højere. Nostromo svarede ham med en tør latter.

'De lader til at være meget optaget af noget, der er ganske naturligt, señor doktor. Hvorfor mon? Det er højst sandsynligt, at vi inden længe vil blive skudt alle sammen, den ene efter den anden, om ikke af Sotillo, så af Pedrito, Fuentes eller Gamacho. Og vi vil måske også blive torteret ligesom Señor Hirsch – måske endda værre – quien sabe? – når man tænker på den kønne historie om sølvet, De har bundet obersten på ærmet.'

'Han tænkte jo allerede på noget i den retning,' protesterede lægen: 'Jeg gjorde ikke andet end –'

'De fik den til at bide sig fast i ham, så at end ikke fanden selv –'

'Det var netop min hensigt,' sagde lægen.

'Bueno, det var netop Deres hensigt. Det er som jeg siger: De er en farlig mand.'

Men dr. Monygham var ikke til sinds at skændes med Nostromo. I dette yderst kritiske øjeblik i Sulacos historie gik det omsider op for ham, at denne mand virkelig var uundværlig, mere uundværlig, end den begejstrede kaptajn Mitchell, der var så stolt af at have opdaget ham, nogen sinde ville kunne fatte, langt mere end Decoud med sin tørre ironi nogen sinde havde anet, når han talte om 'min berømmelige ven, den enestående capataz de cargadores.' Manden var enestående. Han var ikke blot 'den eneste blandt tusind', men helt og fuldt den eneste. Lægen overgav sig. Der var i denne genuesiske sømands naturlige begavelse noget, der var afgørende i store foretagenders historie, og når mange menneskeskæbner stod på spil – Charles Goulds skæbne, en beundringsværdig kvindes skæbne. Med denne sidste tanke i sindet måtte lægen rømme sig, før han kunne tale.

I fuldstændig forandret tone påpegede han over for capataz’en, at denne først og fremmest ikke løb nogen stor personlig risiko. Alle troede jo, at han var død. Han kunne bare holde sig skjult i Casa Viola, hvor den gamle garibaldino var alene – med sin døde kone. Alle tjenestefolkene var stukket af. Ingen ville tænke på at lede efter ham dér og for den sags skyld heller ikke andre steder.

'Det ville alt sammen være rigtigt nok, hvis jeg ikke havde mødt Dem,' sagde Nostromo bittert.

Doktoren tav en stund. 'Vil De dermed sige, at De tror, at jeg vil røbe Dem?' spurgte han med usikker stemme. 'Hvorfor? Hvorfor skulle jeg gøre det?'

'Hvad véd jeg? Hvorfor ikke? Måske for at vinde en dag. Det ville tage Sotillo en dag at tortere mig på forskellige måder, før han skød mig en kugle gennem hjertet – sådan som han gjorde med det stakkels skrog her. Så hvorfor ikke?'

Lægen følte, at hans hals snørede sig sammen. Han var angst. Havde manden tilfældigvis hørt hans historie? I så fald ville det være begrænset, hvad nytte han kunne gøre. Lægen ville have givet alt for at få det at vide, men han turde ikke fritte yderligere.

'Ja, hvorfor ikke?' sagde han spottende. 'Det sikreste for Dem ville være at dræbe mig på stedet. Jeg ville ganske vist forsvare mig, men De kan lige så godt få at vide, at jeg færdes ubevæbnet.'

'Por Dios!' sagde capataz’en lidenskabeligt. 'I fine folk er alle sammen ens. Farlige alle sammen. I forråder alle sammen de fattige, der er jeres hunde.'

'De forstår det ikke,' begyndte lægen langsomt.

'Jeg forstår jer alle sammen!' udbrød Nostromo med voldsomhed. 'En fattig mand blandt jer må sørge for sig selv. Jeg siger, at I ikke sørger for dem, der tjener jer. Se på mig! Efter alle disse år står jeg nu pludselig som en af de køtere, der gør uden for husene – uden hundehus eller blot et usselt kødben. Caramba!' Men han fortsatte roligere: 'Jeg tror naturligvis ikke, at De omgående ville udlevere mig til Sotillo. Det er ikke sådan, jeg mener. Det er blot dette, at jeg ingenting er! Pludselig –' Han svingede armene nedefter. 'Ingenting for noget menneske,' gentog han.

Lægen trak vejret lettet. 'Hør nu, capataz,' sagde han og rakte armen næsten kærligt hen mod Nostromos skulder. 'Jeg vil fortælle Dem noget ganske simpelt. De er i sikkerhed, fordi vi ikke kan undvære Dem. Jeg ville ikke røbe Dem af nogen grund, jeg ville være i stand til at forestille mig, for jeg har brug for Dem.'

Nostromo bed sig i læben i mørket. Han havde hørt nok af den slags. Han vidste, hvad det betød. Det skulle han ikke nyde mere af. Nu måtte han tænkte på sig selv, ræsonnerede han, men mente samtidig, at det ikke ville være klogt at skilles fra den anden i vrede. Han nøjedes derfor med at brumme tvivlende.

'De er rent ud sagt den eneste,' fortsatte lægen. 'Det står i Deres magt at frelse denne by og … alle fra den ødelæggende rovgriskhed hos mænd, der –'

'Nej, señor,' sagde Nostromo gnavent. 'Det står ikke i min magt at skaffe skatten tilbage, så at De kan give den til Sotillo eller Pedrito eller Gamacho. Hvad véd jeg?'

'Ingen venter det umulige,' lød svaret.

'De har selv sagt det – ingen,' mumlede Nostromo med dystert, truende tonefald.

Men dr. Monygham, der var fuld af håb, ignorerede de gådefulde ord og den truende tone. Han sænkede stemmen, som om han var bange for, at den døde mand skulle høre, hvad han sagde. Han indviede den uundværlige mand i sine hemmeligste planer. Smigeren og antydningen af den store risiko lød kendt i capataz’ens ører. Hans sind, der var opfyldt af ubeslutsomhed og utilfredshed, genkendte tonen med bitterhed. Han forstod meget vel, at lægen gerne ville frelse San Tomé minen fra tilintetgørelse. Han ville jo intet være uden minen. Det var hans, lægens vitale interesse, akkurat som det havde været Señor Decouds, Blanco’ernes og europæernes interesse at få hans, Nostromos, cargadores på deres side. Hans tanker standsede ved Decoud. Hvad ville der blive af ham?

Nostromos langvarige tavshed gjorde lægen urolig. Han påpegede ganske unødvendigt, at selv om Nostromo var uden for fare i øjeblikket, kunne han ikke leve skjult for stedse. Valget stod mellem at påtage sig sendelsen til Barrios med alle dens farer og vanskeligheder og at forlade Sulaco i smug, i fattigdom og uden hæder.

'Ingen af Deres venner vil kunne lønne og beskytte Dem lige i øjeblikket, capataz. End ikke Don Carlos selv.'

'Jeg ønsker ikke Deres beskyttelse og heller ikke Deres belønninger. Jeg vil kun ønske, at jeg kunne stole på Deres mod og Deres fornuft. Når jeg vender tilbage i triumf, som De siger, sammen med Barrios, er I måske alle sammen slået ihjel. De har jo allerede kniven på struben.'

Det var lægens tur til at tie ved tanken om de frygtelige muligheder.

'Vi vil i hvert fald stole på Deres mod og fornuft. Og også De har kniven på struben.'

'Ja, og hvem kan jeg takke for det? Hvad betyder Deres politik og miner for mig – Deres sølv og Deres forfatninger – Deres Don Carlos og Deres Don José –'

'Det véd jeg ikke,' brast det ud af lægen, som var på nippet til at give op. 'Der er sagesløse mennesker, som er i fare, folk, hvis lillefinger er mere værd end De og jeg og alle ribieristerne til sammen. Jeg véd det ikke. De burde have spurgt Dem selv, inden De gav Decoud lov til at føre Dem ind i alt dette. Det var Deres pligt at tænke som en mand, men selv om De ikke tænkte dengang, så prøv på at handle som en mand nu. Regnede De med, at Decoud interesserede sig meget for, hvad der skete med Dem?'

'Ikke mere, end De vil interessere Dem for, hvad der sker med mig,' mumlede Nostromo.

'Nej, det er jeg lige så uinteresseret i som i spørgsmålet om, hvad der sker med mig selv.'

'Taler De på Don Carlos’ vegne?' spurgte Nostromo omsider.

'Ja, det gør jeg,' svarede lægen uden at tøve. 'Han må træde frem nu. Det må han,' tilføjede han med en mumlen, som Nostromo ikke opfattede.

'Hvad sagde De, señor?'

Det gav et sæt i lægen. 'Jeg siger, at De må være Dem selv værdig. Det ville være mere end tåbeligt at svigte nu. Og det vil være klogest af Dem at tage bort herfra. Det kan være, at nogle af Sotillos folk dukker op for at lede efter mig.'

Lægen rejste sig, og Nostromo fulgte hans eksempel.

'Hvis jeg nu tager til Cayta,' sagde capataz’en, 'hvad ville De så foretage Dem i mellemtiden?'

'Jeg ville gå til Sotillo, så snart De var taget af sted – sådan som jeg allerede havde tænkt på at gøre.'

'Det kan være udmærket – hvis blot overingeniøren samtykker. Señor, mind ham om, at jeg tog mig af den rige gamle englænder, der betaler jernbanen, og at jeg reddede nogle af hans folks liv, da en tyvebande i sin tid kom sydfra for at afspore et af hans lønningstog. Det var mig, som opdagede det hele, med risiko for mit liv, ved at lade, som om jeg gik med på deres planer. Akkurat som De nu gør med Sotillo.'

'Ja, ja, naturligvis. Men jeg kan byde ham bedre argumenter,' skyndte lægen sig at sige. 'Overlad det til mig.'

'Åh ja, naturligvis. Jeg er ingenting.'

'Tværtimod. De er alt.'

De gik nogle skridt hen imod døren. Señor Hirschs lig hang ubevægeligt bag dem.

'Det skal jeg nok klare. Jeg véd, hvad jeg skal sige til ingeniøren,' fortsatte lægen med sagte stemme. 'Det vanskelige bliver at klare Sotillo.'

Doktor Monygham standsede i døren, som om vanskeligheden skræmte ham. Han havde sat sit liv på spil. Han fandt, at lejligheden var passende. Men han agtede ikke at kaste sit liv bort for hurtigt. I sin rolle som en mand, der forrådte Don Carlos’ tillid, ville han til sidst være nødt til at afsløre, hvad der var blevet af skatten. Dermed ville hans bedrageri være til ende, og samtidig ville hans liv være til ende, når den rasende oberst opdagede sammenhængen. Han ønskede at sinke Sotillo til det sidste mulige øjeblik, og han havde ransaget sin hjerne for at finde på et skjulested, der på samme tid var plausibelt og vanskeligt at komme til.

Han betroede sit problem til Nostromo og sluttede:

'Véd De hvad, capataz? Jeg tror, at når tidspunktet kommer og jeg bliver nødt til at give nogle oplysninger fra mig, vil jeg angive Store Isabella. Det er det bedste sted, jeg kan tænke mig. Hvad er der i vejen?'

Et dæmpet udbrud var undsluppet Nostromo. Lægen ventede forbavset, og efter et øjebliks forløb hørte han en grødet stemme sige stammende: 'Det er det rene vanvid' og standse med et gisp.

'Hvorfor er det vanvid?'

'Åh, det kan De jo ikke fatte,' begyndte Nostromo med bidende ironi og blev mere og mere rasende, mens han fortsatte. 'Tre mand vil på en halv time kunne se, at der ikke er gravet i terrænet på hele øen. Tror De, at en sådan skat kan begraves, uden at arbejdet efterlader spor – hvad, señor doktor? De ville jo ikke vinde mere end én dag, før De fik halsen skåret over af Sotillo. Isabella! Håbløst idiotisk! En sindssyg idé! I er alle sammen ens, I fine og kloge mænd. Det eneste, I duer til, er at lokke folkets mænd til at påtage sig en dødelig risiko for formål, I ikke engang er sikre på. Hvis det lykkes, får I gevinsten. Hvis ikke, kan det være det samme. Den fattige er kun en hund. Åh, Madre de Dios, jeg ville –' Han rystede de knyttede hænder over sit hoved.

Lægen var i første øjeblik overvældet af denne trodsige, hvæsende voldsomhed. Så sagde han: 'Når De er så klog, kan De måske foreslå mig et bedre sted?'

Nostromo faldt til ro så hurtigt, som han var faret op.

'Det er jeg klog nok til,' sagde han roligt, næsten nonchalant. 'De vil fortælle ham om et skjulested, der er stort nok til, at man vil være flere dage om at gennemsøge det – et sted, hvor sølvbarrerne kan begraves uden at efterlade et spor på overfladen.'

'Og nær ved Sulaco,' indskød lægen.

'Netop, señor. Sig til ham, at den er gået til bunds.'

'Det har den fordel, at det er sandt,' sagde lægen hånligt. 'Men han vil ikke tro det.'

'Sig til ham, at den er sunket et sted, hvor han kan gøre sig håb om at få fat på den – så vil han straks tro Dem. Sig til ham, at den er sænket i havnen for at kunne blive bjærget af dykkere bagefter. Sig til ham, at De opdagede, at jeg havde ordre fra Don Carlos Gould til at kaste barrerne over bord et sted i en linie mellem enden af molen og indsejlingen. Dybden er ikke så stor på denne strækning. Han har ingen dykkere, men han har et skib, både, tove, kæder, matroser. Lad ham trække vod efter sølvet. Lad ham sætte sine fjolser til at trække vod forfra og bagfra og sidelæns, mens han sidder og kigger, til øjnene falder ud af hovedet på ham.'

'Det er ærlig talt en strålende idé,' mumlede lægen.

'Si. Sig det til ham, og se, om han ikke vil tro Dem! Han vil tilbringe hele dage i raseri og desperation – og han vil blive ved med at tro. Han vil ikke tænke på noget som helst andet. Han vil ikke opgive, før han bliver jaget væk, og så glemmer han måske endda at slå Dem ihjel. Han vil hverken sove eller spise, mens det står på. Han –'

'Det er det helt rigtige! Det er det helt rigtige!' gentog lægen med en ophidset hvisken. 'Capataz, jeg begynder at tro, at De virkelig er et geni på Deres særlige måde.'

'Og jeg vil hævne Dem – jeg, Nostromo! Af vejen, doktor! Flyt Dem eller ved den lidende kvindes sjæl, som døde uden skriftemål, vil jeg kvæle Dem!'

Nostromo stormede ned i den sorte, røgfyldte forhal. Med et grynt af forbløffelse styrtede dr. Monygham efter ham. Han ville ikke tabe denne uundværlige mand af syne. Men der gik lang tid, og de var et langt stykke fra Toldboden, før han endelig indhentede ham og greb fat i ham, hæs og stakåndet.

'Stands! Er De fra forstanden?'

Nostromo gik allerede langsomt, med bøjet hoved, som om han hæmmedes af ubeslutsomhed.

'Hvad skal det sige? Åh, jeg glemte, at De skal bruge mig til noget. Altid. Altid Nostromo.'

'Hvad mente De, da De talte om at kvæle mig?' sagde lægen forpustet.

'Hvad jeg mener? Jeg mener, at selve djævlenes konge har sendt Dem fra denne by af krystere og skvadronører for at opsøge mig, og gøre det netop på denne enestående aften i mit liv.'

Under den stjerneklare himmel dukkede 'Albergo d’Italia Una' op i mørket på sletten. Nostromo standsede helt.

'Kan jeg komme til at tale med Don Carlos?'

'Gud i himlen! Nej! Hvorfor? Hvad skulle det nytte?' udbrød lægen ophidset. 'Det ville være vanvid. De må under ingen omstændigheder begive Dem ind i byen.'

'Det er jeg nødt til.'

'Aldeles ikke!' hvæsede lægen, der var næsten ude af sig selv af angst for, at manden skulle kompromittere sin anvendelighed på grund af et eller andet idiotisk lune. 'Jeg siger Dem, at De må ikke. Jeg ville hellere – hvad ler De ad, capataz?' sagde han indtrængende.

'Jeg ler ved tanken om, at hvis nogen, der ikke billigede min tilstedeværelse i byen – f. eks. hvis nogen ville forråde mig til Pedrito, forstår De, señor doktor – ville det ikke overstige mine evner at blive gode venner selv med vedkommende. Det er sandt. Hvad siger De til det?'

'De er en mand med enorme evner til at finde på udvej, capataz,' sagde dr. Monygham mismodigt. 'Det erkender jeg. Men byen er fuld af snak om Dem; og de få cargadores, der ikke skjuler sig hos jernbanefolkene, har råbt ’Viva Montero’ på Plaza’en hele dagen.'

'Mine stakkels cargadores!' mumlede Nostromo. 'De er forrådt! Forrådt!'

Nostromo begyndte at gå, og lægen var bange for, at den uundværlige mand skulle løbe sin vej igen. Men det gjorde han ikke. Han gik langsomt. Lægen humpede ved siden af ham, til capataz’en standsede igen, et stenkast fra Casa Viola.

'Her vil De være i sikkerhed. Gå ind, capataz.'

'Hvordan kan jeg gå ind?' syntes Nostromo at spørge sig selv med sagte, indadvendt tonefald. 'Hun kan ikke gøre usagt, hvad hun sagde, og jeg kan ikke gøre ugjort, hvad jeg gjorde.'

'Jeg garanterer, at den er i orden. Viola er alene derinde. Jeg kiggede ind på vej fra byen. De vil være i fuld sikkerhed i dette hus, indtil De forlader det for at gøre Deres navn berømt på Campo’en. Nu vil jeg arrangere Deres afgang i samråd med overingeniøren, og jeg skal komme med de nødvendige oplysninger længe inden daggry.'

Dr. Monygham, der lod Nostromos tavshed uænset eller måske var bange for at finde ud af, hvad den betød, klappede ham let på skulderen, begyndte at humpe hen imod banelinien og var forsvundet efter tre-fire skridt. Nostromo blev stående som naglet til stedet. Efter en halv times forløb løftede han hovedet, da han hørte hundenes voldsomme gøen ved rangérterrænet. Lægen måtte være nået hurtigt derhen.

Skridt for skridt nærmede Nostromo sig nu 'Albergo d’Italia Una', som han aldrig før havde set så mørkt som nu. Der var ikke en lyd at høre. Døren stod åben som et sort hul i den blege mur, ganske som da han havde forladt den for fireogtyve timer siden, da han ikke havde noget at skjule for verden. Han blev stående ubeslutsom foran den. Fattigdom, elendighed, sult! Hvor havde han hørt disse ord? En døende kvinde havde i sin vrede spået ham denne skæbne. Det så ud, som om spådommen hurtigt ville gå i opfyldelse. Og de subsistensløse ville le – ja, de ville visselig le, hvis de vidste, at selve Sulacos capataz de cargadores var helt i lommen på den gamle doktor, der for få år siden havde været subsistensløs som de selv.

I dette øjeblik fik han den tanke, at han jo kunne opsøge kaptajn Mitchell. Han kiggede i retning af molen og så et lille lysskær i O.S.N. kompagniets bygning. Tanken om oplyste vinduer var ikke tillokkende. To oplyste vinduer i Toldboden havde lokket ham til og var skyld i, at han var faldet i kløerne på den gale doktor. Nej! Han ville holde sig fra oplyste vinduer i nat. Kaptajn Mitchell var der. Og hvad ville han få at vide? Doktoren ville bare presse det ud af ham igen.

Han famlede sig ind gennem døråbningen. Hans hånd fandt en bordplade og på bordet en æske tændstikker. Han indbildte sig, at han hørte et sagte suk. Han lyttede et øjeblik og holdt vejret. Så strøg han en tændstik med skælvende fingre.

Flammen blændede ham næsten, men han så straks, at den lyste på gamle Giorgios hvide manke henne ved ovnen, hvor han sad foroverbøjet i en stol, ubevægelig, med stirrende blik. Han støttede ansigtet i den ene hånd, og i munden havde han en tom pibe. Det var, som om der gik flere timer, før han prøvede på at dreje hovedet, og det var i netop det øjeblik, da tændstikken gik ud og han forsvandt i skyggerne.

Nostromo hørte ham røre sig og med lidenskabsløs stemme sige ordene:

'Det var vel et åndesyn?'

'Nej,' sagde Nostromo, 'det var ikke et åndesyn.'

En kraftig stemme spurgte i mørket:

'Er det dig, jeg hører, Giovann’ Battista?'

'Si, viejo. Men tal ikke så højt.'

Efter at være blevet løsladt af Sotillo var Giorgio Viola blevet fulgt lige til døren af overingeniøren og var gået ind i sit hus, som han var blevet tvunget til at forlade omtrent i det øjeblik, da hans kone var død. Alt var stille. Lampen på første sal brændte. Han lod sig synke tungt ned i en stol og sad resten af natten uden at røre sig. Sorgen over hustruens død borede i hans hjerte. Han opdagede, hvor totalt afhængig han havde været af hende. Han havde været så optaget af at fordybe sig i minderne fra sit lange liv, at han sjældent havde set på hende i de senere år. Tanken om døtrene fyldte ham med bekymring i denne nat, ikke med trøst. Han ville savne hendes stemme. Og han mindedes sin lille dreng, som var død på havet. Det ville have været godt at have en mand at støtte sig til i denne stund. Men selv Gian’ Battista, manden, som hans kone i sin sidste stund havde ønsket ville frelse børnene – selv han var død.

Og den gamle mand sad hele dagen med hovedet i hånden, ubevægelig og ensom. Han hørte ikke den voldsomme kimen af klokkerne i byen. Hen imod solnedgang rejste han sig og gik langsomt op ad den smalle trappe. Mens han var deroppe, var der så stille i huset som i en grav. Efter en stunds forløb famlede han sig ned igen og tog piben ved ovnen, men tændte den ikke. Så satte han sig i samme stilling som før. Lampen ovenpå brændte ud, og natten lukkede sig om gamle Giorgio Viola og hans døde kone med en stilhed, der forekom uigennemtrængelig, til capataz’en vendte tilbage fra de døde og splittede mørket og stilheden med en brændende tændstik.

'Si, viejo. Det er mig. Vent.'

Efter at have spærret døren og lukket skodderne omhyggeligt famlede Nostromo efter et lys på hylden og tændte det.

Gamle Viola havde rejst sig. I mørket fulgte han Nostromos lyde med øjnene. Da lyset blev tændt, stod den gamle, som om den loyale, modige, ubestikkelige capataz, manden, der var alt dette, som Giorgios søn ville være blevet, blot ved sin nærværelse gjorde enhver støtte overflødig.

'Du er kommet tilbage,' sagde han med værdig, men skælvende stemme. 'Godt! Jeg –'

Han tav. Nostromo lænede sig med ryggen mod bordet og nikkede til ham.

'Du troede, at jeg var druknet! Nej! De riges, overklassens, de fine mænds bedste hund, disse mænd, der kun kan snakke og bedrage folket, han er ikke død endnu.'

Nostromo kunne se, at den gamle mand nikkede, men at han tydeligt nok ikke forstod meningen med ordene. Der var ingen, som capataz’en kunne betro sig til, ingen han kunne fortælle om Decouds skæbne, om sin egen, om sølvets hemmelighed. Lægen var en fjende af folket – en frister.

'Hun troede bestemt, at du ville komme tilbage,' sagde gamle Giorgio højtideligt.

Nostromo løftede hovedet. 'Hun var en klog kvinde. Hvordan skulle jeg kunne undgå at komme tilbage?'

Hendes spådom lød endnu i hans ører. Han følte det, som om intet i fremtiden ville lykkes for ham. Forbandelsen virkede allerede. Med kraftig stemme sagde han:

'Skaf mig noget at spise, viejo! Jeg er sulten! Sangre de Dios! Jeg er svimmel af sult.'

Gamle Viola trådte ud af et mørkt hjørne og lagde nogle brødskorper og et halvt råt løg på bordet.

Mens capataz’en begyndte at fortære sit tiggermåltid, gik garibaldinoen hen og fyldte et lerkrus med rødvin af en stor kurveflaske.

Nostromo drak begærligt. Viola blev stående foran ham, tog piben ud af munden og sagde langsomt og højtideligt:

'Efter at det skud blev affyret hernede, som dræbte hende, lige så sikkert, som om det havde ramt hendes forpinte hjerte, bad hun om, at du ville frelse børnene. Du, Gian’ Battista.'

Capataz’en så op.

'Sagde hun det, Padrone? Frelse børnene! De er hos den engelske señora, deres rige velgørerinde. Hører du, du gamle folkets mand! Din velgørerinde …'

'Jeg er gammel,' mumlede Giorgio. 'En engelsk kvinde fik lov til at give Garibaldi en seng, da han lå såret i fængslet. Den største mand, der nogen sinde har levet. Også en folkets mand – en sømand. Jeg må måske lade en anden give mig tag over hovedet. Si … jeg er gammel. Måske vil jeg lade hende gøre det. Undertiden varer livet for længe.'

'Og måske har hun selv ikke tag over hovedet, inden der er gået ret mange dage, hvis ikke jeg … Hvad siger du? Skal jeg skaffe hende tag over hovedet? Skal jeg prøve – og frelse alle Blanco’erne sammen med hende?'

'Du skal gøre det,' sagde gamle Viola med stærk stemme. 'Du skal gøre det, ligesom min søn ville have …'

'Hvad nu, hvis det kun er en del af forbandelsen, at jeg skal lokkes videre? Hun sagde altså, at jeg skulle frelse hendes – og så –?'

'Mere sagde hun ikke.' Den gamle mand vendte ansigtet bort og førte hånden til sin furede pande. 'Hun var død, før jeg kunne gribe hendes hænder,' stammede han med hæs stemme.

Foran capataz’ens øjne dukkede omridset af Store Isabella op som et fremmed skib i nød, lastet med enorm rigdom og et enkelt menneskes liv. Det var umuligt for ham at gøre noget. Han var nødt til at tie, for der var ingen, man kunne stole på. Skatten ville sandsynligvis gå tabt, medmindre Decoud … Og hans tanke endte brat. Han blev klar over, at det var ham umuligt at forestille sig, hvad Decoud sandsynligvis ville gøre.

Gamle Viola havde ikke rørt sig. Og den ubevægelige capataz sænkede øjnene. Stilheden havde varet længe.

'Gud give hendes sjæl hvile!' mumlede han med mismod i stemmen.

10. kapitel

Den næste dag var morgenstunden stille, når bortses fra en svag lyd af skydning i nord, i retning af Los Hatos. Kaptajn Mitchell havde lyttet bekymret til den fra sin balkon. Sætningen 'I min vanskelige stilling som eneste konsul i havnen gav alting god grund til ængstelse' havde sin faste plads i den noget stereotype beretning om de 'historiske begivenheder', som i de følgende år var til disposition for fremtrædende udlændinge, der besøgte Sulaco. Derefter fulgte en omtale af flagets værdighed og neutralitet, der var så vanskelig at sikre i hans position 'midt i disse begivenheder mellem røveren og slynglen Sotillos lovløshed og Hans Ekscellence Pedro Monteros mere regulært etablerede, men lige så grusomme tyranni.' Kaptajn Mitchell udbredte sig ikke meget om farerne, men han fastholdt, at det var en mindeværdig dag. Denne dag, hen under aften, havde han set 'min stakkels Nostromo. Sømanden, som jeg opdagede og gjorde til en stor mand. Manden, der gennemførte det berømte ridt til Cayta. En historisk begivenhed, min herre!'

O.S.N. kompagniet, der betragtede kaptajn Mitchell som en gammel og tro tjener, gav ham lov til at tjene sin tid ud som leder af selskabets voldsomt øgede handel på denne kyst, og den udbyggede organisation med mange hjælpere gav ham mere fritid i de sidste år i det genfødte Sulaco, hovedstaden i Vestrepublikken. Han var afholdt af de indfødte for sin godmodighed og korrekthed og følte sig med rette som en fremtrædende person i byen, hvor han levede værdigt og i særdeles gode kår. Hvis en eller anden fremtrædende mand gjorde ophold i byen og besøgte ham på kontoret i havnen, var det almindeligt, at kaptajnen fortalte løs:

'Der er ikke megen tid, hvis De skal se alting på én dag. Vi starter om et øjeblik. Vi spiser frokost i Amarillo-klubben – selv om jeg også er medlem af den angloamerikanske – mineingeniører og forretningsfolk, forstår De – og ligeledes af Mirliflores, en ny klub – englændere, franskmænd, italienere, alle slags, hovedsagelig yngre mennesker. Men vi spiser i Amarillo. Det vil sikkert interessere Dem. Folk af de førende familier. Præsidenten for Vestrepublikken er selv medlem. Der står en statue af en fin gammel biskop med brækket næse i patioen.'

På vejen til klubben talte han opstyltet, i korte, myndige sætninger, mens han udpegede de forskellige seværdigheder. 'De ser nok, at her bygges meget. Før løsrivelsen var det en afsvedet græsslette med en primitiv vej ned til vor kaj. Her har vi havneporten. Malerisk, ikke? Tidligere gik byen kun hertil. Nu kører vi ind i Calle de la Constitucion. Og her har vi Casa Avellanos, med skodder for alle vinduerne i stueetagen. Der bor en vidunderlig kvinde – miss Avellanos – den smukke Antonia. En personlighed, min herre! Over for huset ligger Casa Gould. Fornem indgang. Ja, Goulds fra den oprindelige Gould-koncession, der er kendt af alverden. Jeg har sytten 1000-dollars aktier i San Tomé mineselskabet. Det er hele mit livs beskedne sparepenge, men de vil være nok til at sikre min alderdom, når jeg en dag trækker mig tilbage. Da jeg stod i indgangen til dette hus sammen med nogle unge ingeniører, klar til at forsvare dette sted, hvor vi havde mødt så megen gæstfrihed, så jeg Pedritos kavalerister foretage deres første og sidste attak på Barrios’ tropper, som netop havde erobret Havneporten. De kunne ikke klare ilden fra de nye geværer, som den før omtalte stakkels Decoud havde skaffet til landet. Det var en morderisk ild. På et øjeblik var gaden blokeret af døde mænd og heste. De angreb ikke igen.'

Under den fortsatte kørsel udpegede kaptajn Mitchell 'Anzanis hus, hvor indehaveren var blevet myrdet af nationalgardisterne foran sit pengeskab. Det var netop for denne forbrydelse, at den deputerede Gamacho, der var chef for nationalgardisterne og var en brutal, blodtørstig person, blev henrettet offentligt ved garrottering efter dom ved en krigsret, som Barrios havde nedsat. Anzanis nevøer omdannede firmaet til et aktieselskab. Hele denne side af Plaza’en var nedbrændt, en frygtelig brand, i hvis lysskær jeg så det sidste af kampen, Pedritos kavalerister som flygtede, mens nationalgardisterne kastede våbnene fra sig og minearbejderne fra San Tomé, alle sammen indianere fra Sierra’en, kom jagende som en flodbølge til lyden af fløjter og slaginstrumenter og med grønne flag, en masse rasende mænd i hvide ponchoer og grønne hatte, til fods, på muldyr og æsler. Et sådant syn vil man aldrig få at se igen, min herre. Minearbejderne var marcheret mod byen under Don Pépé på den sorte hest, og deres koner kom bagefter på æsler og hamrede på tambouriner. Jeg kan huske, at en af disse kvinder havde en grøn papegøje siddende på skulderen; den var så ubevægelig som en sten. De havde lige reddet deres Señor Administrador, for selv om Barrios straks beordrede angreb, tilmed om natten, ville han være kommet for sent. Pedrito Montero havde givet ordre til, at Don Carlos skulle føres ud og skydes – ligesom hans onkel for mange år siden – og som Barrios sagde bagefter, ’I så fald ville Sulaco ikke have været værd at slås for’. Sulaco uden koncessionen var intet; der var placeret mange, mange tons dynamit derude, klar til sprængning, og en gammel præst, pater Romàn, stod rede til at tilintetgøre hele San Tomé minen på denne måde, i det sekund han fik meddelelse om, at fjenden havde dræbt Don Carlos. Denne havde besluttet sig til ikke at overlade koncessionen til de nye magthavere, og han havde de rette folk til at sørge for, at det ikke skete.'

Sådan talte kaptajn Mitchell ude på pladsen, men inde i katedralen blev hans stemme dæmpet og højtidelig.

'Her,' sagde han, idet han pegede på en niche i væggen langs den mørke sidegang, 'her ser De Don José Avellanos’buste. Han døde i skoven ved Los Hatos, udmattet af sin livslange kamp for ret og retfærd på tærskelen til den nye tid. Portrættet er meget vellignende. Den berømte billedhugger Parrochetti har udført det efter nogle gamle fotografier og en blyantstegning af mrs. Gould. Jeg kendte denne fremragende spanskamerikaner af den gamle skole særdeles godt – han var elsket af alle, der kendte ham. Marmormedaillonen i væggen, forestillende en tilsløret kvinde, der sidder med hænderne foldet over knæene, er et minde over den stakkels unge herre, der sejlede ud med Nostromo hin skæbnesvangre nat, min herre. Se ’Til minde om Martin Decoud, fra hans trolovede, Antonia Avellanos’. Ærligt, enkelt, fornemt! En usædvanlig kvinde. De, der troede, at hun ville opgive i fortvivlelse, tog fejl. Mange har bebrejdet hende, at hun ikke tog sløret. Det ventede man af hende. Men Doña Antonia er ikke af det stof, nonner er gjort af. Hendes onkel, biskop Corbelàn, bor sammen med hende i familiens hus i byen. Han er en fanatisk præst, der ustandselig plager regeringen om de gamle kirkegodser. Jeg tror, han er meget anset i Rom. Lad os nu gå over i Amarillo-klubben, lige på den anden side af Plaza’en, og få noget frokost.'

Uden for katedralen, på øverste trin af den fornemme trappe, steg hans stemme igen, og armen fandt på ny den energiske gestus.

'Porvenir, derovre i første etage, over de store butiksruder, er vort største dagblad. Det er konservativt, eller jeg burde måske snarere sige parlamentarisk. Vi har det såkaldte parlamentsparti, hvis formand er den nuværende statschef, Don Juste Lopez, som er en yderst forsigtig mand og en fremragende begavelse. Det demokratiske parti, der er i opposition, bygger desværre hovedsagelig på de socialistiske italienere med deres hemmelige selskaber, camorras og lignende. Der bor en masse italienere på jernbanens områder, afskedigede havnearbejdere, mekanikere og den slags, alle sammen langs hovedlinien. Der er hele landsbyer med italienere ude på sletten. Nå, nu er vi ved Amarillo-klubben.'

Når gæsten sad sammen med Mitchell efter måltidet og nød den kulsorte kaffe, mens cigarrøgen bølgede, kunne det ske, at kaptajnen fortsatte sin orientering:

'Se den sortklædte herre, der lige er på vej ud,' sagde han med dæmpet stemme. 'Det er den berømte Hernandez, krigsministeren. Times ’ udsendte medarbejder, der skrev den fremragende række artikler og kaldte Vestrepublikken for Verdens Skatkammer’, skrev en lang historie om ham og om den styrke, han har oprettet – de berømte Cambo-carabinierer.'

Kaptajn Mitchells gæst kiggede i så fald nysgerrigt og fik øje på en skikkelse i langskødet diplomatfrakke, med værdig gang, nedslagne øjne og et langt, roligt ansigt, en pande med vandrette rynker og et spidst hoved, hvis grå hår vældede i bølger ned på hals og skuldre. Dette var altså den berømte bandit, som Europa havde hørt om med så stor interesse! Han tog en højpuldet sombrero med bred, flad skygge på hovedet; en rosenkrans af træperler var snoet om hans højre hånd. Og kaptajn Mitchell fortsatte:

'Manden, som beskyttede flygtningene fra Sulaco mod Pedritos vrede. Som kavalerigeneral hos Barrios udmærkede han sig ved stormen på Tonoro, hvor Señor Fuentes blev dræbt sammen med de sidste rester af monteristerne. Han er nær ven af og tjener for biskop Corbelàn. Hører tre messer hver dag.'

Kaptajnen sugede lidt på sin cigar i tavshed. Så udtalte han med betydningsfuld stemme:

'Den spanske race udmærker sig ved, at der findes talrige store personligheder i alle samfundslag … Jeg foreslår, at vi nu går ind i billardstuen, hvor der er køligt, og får en stille snak. Der er aldrig nogen før efter fem. Jeg kunne fortælle Dem forbavsende episoder fra løsrivelsen. Når varmen har fortaget sig lidt ud på eftermiddagen, kan vi gå en tur på Alameda’en.'

Programmet fortsatte ubarmhjertigt, som efter en naturlov. Turen på Alameda’en blev foretaget med langsomme skridt og højtidelige bemærkninger.

'Alle de virkelig store i Sulaco færdes her.' Kaptajn Mitchell bukkede til højre og venstre med al tænkelig korrekthed og derefter livfuldt: 'Doña Emilia, mrs. Goulds vogn. Se: Altid hvide muldyr. Den venligste, mest godhjertede kvinde, der nogen sinde har levet. Den første dame i Sulaco – langt foran præsidentens kone. Og hun er værdig til det.' Han tog hatten af og med bevidst ændret tonefald tilføjede han nonchalant, at den sortklædte herre ved siden af hende var generalinspektøren for statens hospitaler, dr. Monygham, der samtidig havde overtilsynet med San Tomé minens hospital med videre. 'Ubehagelig mand, men han reddede os alle sammen fra denne satan til Sotillo, hvor en svagere mand ville have haft fiasko –'

Han pegede opefter.

'Den rytterstatue, der tidligere stod på soklen derovre, er blevet fjernet. Den var en anakronisme,' sagde kaptajn Mitchell dunkelt. 'Man taler om at erstatte den med en støtte til minde om løsrivelsen og med frihedsheltenes navne på siderne. Man kunne ikke begynde med noget bedre navn end Nostromos. Han har gjort mere end de fleste for vor selvstændighed og for den sags skyld fået mindre for det end de fleste,' tilføjede kaptajn Mitchell. Han gav tegn til sin ledsager, at de skulle sætte sig på stenbænken under et træ. 'Han befordrede de breve herfra til Barrios, som fik generalen til for en tid at forlade Cayta og vende tilbage ad søvejen for at hjælpe os her. Hans skibe lå til alt held stadig i havnen. Min herre, jeg vidste end ikke, at min capataz de cargadores var i live. Jeg anede det ikke. Det var dr. Monygham, der ganske tilfældigt mødte ham på Toldboden, der et par timer før var blevet forladt af slynglen Sotillo. Jeg fik intet at vide om det – som om jeg ikke var nogens tillid værdig. Monygham arrangerede det hele. Han gik til jernbaneværkstederne og fik foretræde for overingeniøren, der, hovedsagelig for Goulds skyld, indvilligede i at lade et lokomotiv foretage et fremstød ned ad linien, knap 300 kilometer, med Nostromo om bord. Det var den eneste måde, man kunne få ham af sted på. Efter ankomsten til anlægslejren, hvor man byggede videre på banen, fik han en hest, våben, noget tøj og startede alene på den fantastiske ridetur – 600 kilometer på seks dage, gennem et land, der var i oprør – og endte med at præstere den bedrift at bryde gennem de monteristiske linier uden for Cayta. Historien om dette ridt ville blive den mest spændende bog, som tænkes kan, min herre. Han havde vore liv i sin lomme. Troskab, mod, energi og intelligens var ikke nok. Han var jo aldeles frygtløs og ubestikkelig, men det, man havde brug for, var en mand, der vidste, hvordan man overvinder alle vanskeligheder, og denne mand var han. Den 5. maj, da jeg praktisk taget var fange på kompagniets kontor i havnen, hørte jeg pludselig et lokomotiv fløjte inde på jernbaneterrænet, få hundrede meter borte. Jeg troede ikke mine egne ører. Jeg sprang ud på balkonen og så et lokomotiv under en stor dampsky køre ud fra rangérterrænet, alt mens det fløjtede helt vanvittigt. Det bremsede lige ud for gamle Violas kro og var nær standset. Jeg så en mand – jeg kunne ikke se, hvem det var – fare ud fra 'Albergo d’Italia Una' klatre op i førerhuset, og så sprang lokomotivet formelig væk fra kroen og var væk, før jeg havde nået at tælle til tre. Jeg kan garantere for, at der var en førsteklasses lokomotivfører på. De blev beskudt voldsomt af nationalgardisterne i Rincon og et andet sted, men heldigvis var banelegemet ikke blevet ødelagt. De nåede lejren i løbet af fire timer. Nostromo fortsatte rejsen … og resten kender De jo. De behøver bare at se Dem om. Der er folk her på Alameda’en, som kører i deres vogne eller overhovedet er i live i dag, fordi jeg for år tilbage engagerede en rømmet italiensk sømand som formand på vor kaj, bare fordi hans ydre virkede tillidvækkende. Den 17. maj, kun tolv dage efter at jeg havde set manden fra Casa Viola springe på lokomotivet og undret mig over, hvad det betød, sejlede Barrios’ skibe ind i havnen, og ’Verdens Skatkammer’, som manden fra Times kalder Sulaco i sin bog, var frelst i uskadt stand og bevaret for civilisationen – ja, for en stor fremtid, min herre. Pedrito, som nu stod mellem Hernandez i vest og minearbejderne fra San Tomé, der masede på fra landsiden, kunne ikke gøre modstand mod landgangen. Han havde sendt bud til Sotillo om, at denne skulle forene sine styrker med hans. Hvis Sotillo havde gjort dette, ville det være kommet til proskriptioner og massakrer, og ingen mand eller kvinde, der betød noget i landet, ville være sluppet levende fra det. Men her er det, at dr. Monygham kommer ind i billedet. Sotillo, der var blind og døv for alt, blev om bord på sin damper og fulgte, at man trak vod efter sølvet, som han troede var sænket på havnens bund. Det siges, at han de sidste tre dage var helt vanvittig af skuffelse over ikke at have fået fat i noget: han fo’r rundt på dækket og skreg forbandelser efter bådene med voddene, og kunne så pludselig stampe i dækket og råbe: ’Men det er der! Jeg kan se det! Jeg kan føle det!’

Han skulle netop til at lade dr. Monygham hænge (som han havde om bord) fra nokken, da det første af Barrios’ fartøjer, oven i købet et af kompagniets skibe, dampede lige ind i havnen, gik på siden af Sotillos damper og åbnede geværild mod den uden så meget som et ord til indledning. Det var den mest totale overraskelse i verden, min herre. Sotillos folk var for forbløffede til at styrte under dæk. De faldt som fluer. Det er et mirakel, at dr. Monygham, der allerede stod med rebet om halsen, undgik at blive gennemhullet som et sold. Han sagde senere til mig, at han havde opgivet ethvert håb og blev ved med at råbe ’Hejs et hvidt flag, hejs et hvidt flag!’ Pludselig trak en gammel major fra Esmeraldaregimentet, der stod ved siden af, sin sabel og skreg: ’Du skal dø, meneder og forræder!’ og gennemborede Sotillo med sablen, et sekund før han selv faldt død om med en kugle gennem hovedet.'

Kaptajn Mitchell gjorde en lille pause.

'Ja, jeg kunne minsandten spinde en ende i timevis, min herre. Men nu må vi se at komme ud til Rincon. De må ikke passere Sulaco uden at have set lysene fra San Tomé minen, et helt bjerg, der flammer som et oplyst palads over den mørke Campo. Det er en fornem køretur, min herre … Men lad mig fortælle Dem en lille anekdote, der vil interessere Dem. En fjorten dages tid senere, da Barrios efter at være udnævnt til generalissimo var draget ud for at forfølge Pedrito sydpå, den provisoriske junta med Don Juste Lopez i spidsen havde udstedt den nye forfatning, og Don Carlos Gould netop var i færd med at pakke sine kufferter for at rejse til San Francisco og Washington (De forenede Stater var den første stormagt, der anerkendte Vestrepublikken) – fjorten dage senere, siger jeg, da vi var begyndt at føle os lidt mere sikre, kom en fremtrædende mand, en af vore store kunder, til mig i forretningsøjemed og sagde straks: ’Sig mig, kaptajn Mitchell, er denne fyr stadig capataz for Deres cargadores eller ej?’ ’Hvad er der i vejen?’ spurgte jeg. Manden svarede: ’For hvis han er det, siger jeg ikke noget; jeg sender og modtager store mængder last med Deres skibe. Men jeg har i flere dage lagt mærke til, at han driver den af på kajen, og for lidt siden standsede han mig uden videre og bad om en cigar. Nu er, som De véd, mine cigarer ret specielle, og jeg har ikke let ved at få fat på dem.’ ’Jeg håber, at De gav ham en,’ sagde jeg stilfærdigt. Ja, det gjorde jeg, men det er forbandet irriterende – fyren går altid og tigger cigarer.’ Min herre, jeg vendte øjnene bort og spurgte så: ’Var De ikke en af fangerne i Cabildo’en?’ ’Det véd De udmærket godt, at jeg var, endda i lænker,’ svarede han. Han rødmede, for det var sivet ud, at han besvimede af skræk, da de kom for at arrestere ham, og teede sig så ydmygt over for de policianos, der slæbte ham derhen ved håret, at de grinede. ’Og man ville have 15.000 dollars af Dem, ikke?’ sagde jeg. ’Jo, men hvorfor spørger De om det?’ sagde han en smule genert. ’Åh, ikke noget,’ svarede jeg. ’De ville bare have mistet en masse penge, selv om De måske havde reddet livet … Men hvad kan jeg gøre for Dem?’ Han så slet ikke pointen i historien. Sådan er verden.'

Kaptajnen rejste sig lidt stift, og turen til Rincon forløb i tavshed. Efter middagen i Mirliflores var der tid til et par timers snak i kaptajnens privatkontor, og her fortalte Mitchell så sin prominente gæst, hvordan der 'her, i selve denne havn,' blev foretaget en internationel flådedemonstration, der gjorde ende på krigen mellem Costaguana og Sulaco. Han fortalte, hvordan den amerikanske krydser Powhattan var den første, som hilste Vestrepublikkens flag – hvidt, med en krans af grønne laurbær om en gul amarilla-blomst. Gæsten fik også at vide, at general Montero mindre end en måned efter at have udråbt sig selv til kejser af Costaguana blev skudt (under en højtidelig og offentlig uddeling af dekorationer) af en ung artilleriofficer, der var broder til hans daværende elskerinde.

'Den afskyelige Pedrito flygtede ud af landet,' sagde kaptajnen og fortsatte: 'Kaptajnen på et af vore skibe fortalte mig nylig, at han havde set den store guerillasoldat i purpurtøfler og med fløjlshue med guldkvast som leder af et bordel i en af de sydamerikanske havne.'

'Den afskyelige Pedrito? Hvem fanden var det?' sagde den prominente gæst, der på dette tidspunkt var nær ved at falde i søvn, men holdt øjnene heroisk åbne, mens han sugede på den mindeværdige dags attende eller tyvende cigar.

'Han indfandt sig som et veritabelt genfærd' – kaptajn Mitchell talte om sin Nostromo med stærk varme og vemodig stolthed. 'De kan forestille Dem, hvilket indtryk det gjorde på mig. Han var naturligvis kommet ad søvejen med Barrios. Og det første, han fortalte mig, efter at jeg var blevet i stand til at høre på ham, var, at han havde fundet lægterens jolle drivende på bugten! Han virkede helt overvældet af dette træf. Og det var virkelig også et sælsomt træf, når man tænker på, at det var seksten dage siden, sølvet var sunket. Jeg så straks, at han var blevet et andet menneske. Han stirrede på væggen, som om der krøb en edderkop eller hvad véd jeg. Tabet af sølvet tyngede hans sind. Det første, han spurgte mig om, var, om Doña Antonia havde hørt om Decouds død. Hans stemme skælvede. Jeg var nødt til at fortælle ham, at hun endnu ikke var vendt tilbage til byen. Stakkels pige! Og netop som jeg skulle til at stille ham tusind spørgsmål, fo’r han pludselig ud af kontoret med et ’Undskyld, señor!’ og jeg så ham ikke igen i tre dage. Jeg havde jo forfærdelig travlt. Jeg har hørt, at han vandrede rundt i byen og dukkede op to aftner i træk for at sove i jernbanefolkenes barakker. Han syntes at være ganske ligeglad med, hvad der foregik. Jeg spurgte ham på kajen: ’Hvornår tager De fat igen, Nostromo? Der bliver snart masser at gøre for vore cargadores.’

’Señor,’ sagde han og så langsomt og forskende på mig, ’forbavser det Dem at høre, at jeg er for træt til at arbejde? Og hvad skulle jeg kunne gøre? Hvordan skulle jeg kunne se mine cargadores i øjnene efter at have mistet en lægter?’

Jeg bad ham indtrængende om ikke at blive ved med at tænke på sølvet, og han smilede. Et smil, der rørte mig dybt. ’De begik ingen fejl,’ sagde jeg. ’Det var et uheld, som der ikke var noget at gøre ved.’

’Si, si! ’ sagde han og så bort. Jeg fandt det bedst at lade ham være i fred nogen tid, for at han kunne komme over det. Men det tog ham faktisk flere år at komme over det. Jeg var til stede under hans samtale med Don Carlos Gould. Jeg må sige, at Gould er en ret kold mand. Han spurgte, hvad han kunne gøre for ham, reserveret og rolig som altid.

’Mit navn er kendt fra den ene ende af Sulaco til den anden,’ sagde Nostromo lige så roligt som Don Carlos. ’Hvad mere kan De gøre for mig?’ Det var alt, hvad der blev sagt ved denne lejlighed. Senere var der imidlertid en meget fin kystskonnert til salg, og mrs. Gould og jeg stak hovederne sammen, købte den og forærede ham den. Han tog imod den, men han betalte hele summen tilbage i løbet af de næste tre år. Der var vældig gang i forretningen på hele kysten her, forstår De nok. Desuden var det sådan, at alting lykkedes for denne mand, undtagen lige netop at redde sølvet. Stakkels Doña Antonia, der kom lige fra sine frygtelige oplevelser i skoven ved Los Hatos, havde også en samtale med ham. Hun ville høre om Decoud: hvad de sagde, hvad de gjorde, og hvad de tænkte lige til det sidste hin skæbnesvangre nat. Mrs. Gould fortalte mig, at han var enestående taktfuld og deltagende. Miss Avellanos brast kun i gråd, da han fortalte hende, hvordan Decoud havde talt om sin revolutionsplan og om, at den ville sejre … Og det er der ingen tvivl om, at den har gjort. Sejret helt og fuldt …'

Nostromo havde virkelig fundet lægterens båd, som han havde efterladt sammen med Decoud på Store Isabella, drivende tom langt ude på bugten. Han befandt sig på dette tidspunkt på broen på det forreste af Barrios’ skibe, mindre end en times sejlads fra Sulaco. Barrios, der altid satte pris på en dristig handling og kunne vurdere ægte mod, havde fattet stor sympati for capataz’en.

Nostromo var den første, som havde opdaget en lille, mørk plet, der var det eneste synlige på bugtens overflade foruden de tre Isabeller. Barrios gav sit samtykke til, at damperen ændrede kurs og sejlede så nær til båden, at man kunne forvisse sig om, at der ikke var mennesker i den. Det var en ganske almindelig lille jolle, med årer i. Men Nostromo, i hvis tanker Decoud ustandselig havde været i dagevis, havde forlængst og med stor ophidselse genkendt lægterens lille jolle.

Der kunne ikke være tale om at standse for at samle den op. Hvert minut var af betydning, når det gjaldt om at frelse en hel bys befolkning og fremtid. Det forreste skib med generalen om bord slog ind på sin oprindelige kurs, fulgt af flådens andre skibe.

'Mi general,' lød Nostromos stemme klart, men stilfærdigt bag en gruppe officerer, 'jeg ville meget gerne bjærge denne lille båd. Por Dios, jeg kender den. Den tilhører mit selskab.'

'Og, por Dios,' svarede Barrios med en godmodigt brøsig latter, 'De tilhører mig. Jeg agter at udnævne Dem til ritmester, så snart vi kommer inden for synsvidde af en hest igen.'

'Jeg svømmer langt bedre, end jeg rider, mi general,' sagde Nostromo og banede sig vej hen til rælingen med et mærkelig sammenbidt udtryk i ansigtet. 'Lad mig –'

'Lad Dem hvad? Han er vel nok indbildsk,' sagde generalen jovialt, uden så meget som at se på ham. 'Lad ham endelig få sin vilje. Ha ha ha! Han vil have mig til at sige, at vi ikke kan indtage Sulaco uden ham. Ha ha ha! De ville måske gerne svømme derhen, kære ven?'

Et enormt råb fra den ene ende af skibet til den anden standsede hans latter. Nostromo var sprunget over bord, og hans hoved sås allerede et godt stykke agterude. Generalen mumlede en ed, men et enkelt bekymret blik var nok til at vise ham, at Nostromo svømmede sikkert og ubesværet, og han råbte med frygtelig stemme: 'Nej, nej! Vi standser ikke for at samle denne frække fyr op. Lad ham bare drukne – den gale capataz!'

Kun korporlig magt ville have kunnet hindre Nostromo i at springe over bord. Den tomme båd, der på hemmelighedsfuld måde var sejlet ham i møde som roet af et usynligt genfærd, virkede på hans sind som et tegn, en advarsel, som om den på en forbløffende og gådefuld måde svarede på den stadige tanke om en skat og et menneskes skæbne. Han ville være sprunget, selv hvis døden havde luret på den knap en kilometer lange strækning, der skilte ham fra båden, men vandet var så glat som et spejl, og uvist af hvilken grund er hajer ukendt i Golfo Placido, uagtet kysten myldrer med dem på den anden side af Punta Mala.

Hvad var der blevet af Decoud? Da han nåede hen til båden og var kommet op i den, foretog han en minutiøs undersøgelse for at finde ud af, om den rummede noget som helst tegn, ved hvis hjælp dette spørgsmål kunne besvares. Det eneste, han fandt, var en brun plet på rælingen ud for toften. Han bøjede hovedet over den og gned energisk på den med fingeren. Så satte han sig i bådens bagende, passiv, med knæene samlet og fødderne spredt, opfyldt af tanker om den store skat og om, at den eneste anden mand, der kendte dens eksistens, var borte. Lige til det sidste øjeblik havde han spekuleret på, hvordan det kunne lykkes ham at besøge Store Isabella uden spild af tid og uden at blive opdaget, for tanken om hemmeligholdelse var blevet så nøje forbundet med skatten, at han selv over for Barrios ganske havde undladt at omtale Decouds og sølvets eksistens på øen. Under sine samtaler med Nostromo var Barrios da også gået ud fra, at både Don Martin Decoud og barrerne var gået tabt, og da Nostromo ikke blev udspurgt direkte, havde han tiet under indflydelse af en eller anden udefinérbar form for modvilje og mistillid. Han havde sagt til sig selv, at Don Martin jo kunne fortælle, hvad der var at fortælle, når tiden var inde.

Capataz’en sad længe i dybe tanker. Så greb han pludselig årerne og drejede med et rask tag jollen rundt, så at den vendte mod Store Isabella. Men før han begyndte at ro, bøjede han sig endnu en gang over den brune plet på rælingen. Han nikkede tankefuldt. 'Det er blod,' mumlede han ved sig selv.

Han roede med lange, støtte, stærke tag. Af og til så han bagud over skulderen på Store Isabella, hvis lave klipper han syntes stirrede ham uudgrundeligt i møde.

I det øjeblik båden rørte stranden, sprang han i land og slæbte den op på sandet. Med ryggen til solnedgangen begav han sig derefter med lange skridt ind i kløften. Han ville udnytte det dagslys, der var tilbage, fuldt ud.

En masse af jord, græs og buske var på meget naturlig måde faldet ned over hulen under det skæve træ. Decoud havde sørget for at skjule sølvet, sådan som han havde fået besked på, og brugt spaden med nogen fornuft. Men Nostromos let anerkendende smil forvandlede sig til en hånlig trækning, da han fik øje på spaden, der lå fuldt synlig, som om den var kastet i panik, og kunne røbe det hele. Ha! De var alle sammen ens i deres dumhed, disse hombres finos, der fandt på love og regeringer og slidsomme og slet lønnede opgaver for jævne mennesker!

Capataz’en tog spaden, og da han følte dens skaft i hånden, blev han pludselig grebet af en trang til at se skatten. Med nogle få spadestik afdækkede han kanter og hjørner af flere af skindkasserne. Han skovlede mere jord væk og opdagede nu, at en af dem var flænget af en kniv.

Han udstødte et halvkvalt udråb ved denne opdagelse og lagde sig på knæ efter at have set sig ængsteligt til begge sider. Det stive skind havde lukket sig, og han tøvede, før han stak hånden gennem den lange revne og følte efter barrerne. Han konstaterede hurtigt, at der manglede fire i denne kasse. Men hvem kunne have taget dem? Decoud? Ingen andre. Og hvorfor? Med hvilket formål? Fire sølvbarrer med i båden – og blod!

Capataz’en rejste sig langsomt.

'Måske havde han bare skåret sig i hånden,' mumlede han, 'men –'

Han satte sig på den bløde jord og spekulerede. Kun én gang løftede han hovedet: lyden af voldsom skydning havde nået hans øre inde fra land. Efter at have lyttet en stund sagde han halvhøjt:

'Han kommer aldrig tilbage, og jeg får aldrig nogen forklaring.'

Lyden af skydningen tabte sig efterhånden. Skæret af en stor brand i Sulaco begyndte at lyse rødt over kysten. –

Som man kan forstå, blev Don Martin Decouds endeligt aldrig noget problem for andre end Nostromo. Hvis folk havde kendt sagens øvrige omstændigheder, ville spørgsmålet: Hvorfor? stedse være blevet tilbage, medens den version, ifølge hvilken han var død ved lægterens forlis, ikke rummede nogen som helst usikkerhed med hensyn til et motiv. Den begavede unge costaguaner fra de parisiske boulevarder var død af ensomhed og mangel på tillid til sig selv og andre.

Af gode grunde, der dog ligger hinsides den menneskelige forståelse, undgår bugtens havfugle Isabellerne. De holder til på forbjerget Azuera, hvor de dagen igennem holder et voldsomt postyr, som om de skændes om den sagnomspundne skat.

Da Decouds første dag på Store Isabella var gået til ende, vendte han sig på sit leje af stridt græs i skyggen af et træ og sagde til sig selv:

'Jeg har ikke set en eneste fugl hele dagen.'

Og han havde heller ikke hørt en lyd den udslagne dag, før han nu hørte sig selv mumle. Det havde været en dag med absolut stilhed – den første, han havde oplevet. Og han havde ikke sovet et sekund. Trods de forløbne dages anstrengelser og spænding, trods den sidste nats farer og slid ude på bugten, havde han ikke været i stand til at lukke øjnene så meget som et øjeblik. Fra solopgang til mørkets frembrud havde han ligget på jorden, skiftevis på ryggen eller på maven.

Nu rejste han sig og gik med langsomme skridt ind i slugten for at tilbringe natten ved siden af sølvet. Hvis Nostromo kom tilbage – hvilket han jo kunne gøre når som helst – ville det være her, han først søgte, og det var naturligvis sandsynligst, at han ville benytte mørket til at sætte sig i forbindelse med ham. Decoud kom i tanker om, at han intet havde spist i alle de timer, han havde været alene på øen, men det rørte ham ikke.

Han tilbragte natten uden at sove, og da dagen gryede, spiste han lidt, men uden glæde. Han kunne ikke affinde sig med at være alene. Fra blot at være en ydre eksistensform bliver ensomhed meget hurtigt en sjælelig tilstand, i hvilken ironi og skepsis ikke har nogen plads. Den tager sindet i besiddelse og driver tanken ud i den totale tvivls landflygtighed. Efter at have ventet tre dage på at se et menneskeligt ansigt greb Decoud sig selv i at tvivle om sin egen individualitet. Den var smeltet sammen med denne verden af skyer og vand, af naturkræfter og -former. Den femte dag blev han grebet af en umådelig depression. Han besluttede sig til ikke at udlevere sig selv til disse mennesker i Sulaco, der havde besat ham som uhyggelige, frygtelige genfærd. Søvnløsheden havde berøvet hans vilje enhver energi, for i syv dage havde han ikke engang sovet syv timer ialt. Nostromo måtte være død. Alt var slået fejl på den forsmædeligste måde. Han turde ikke længere tænke på Antonia. Hun havde sikkert ikke overlevet begivenhederne, og selv hvis hun havde, ville han ikke kunne tåle at møde hende.

Den tiende dag, efter en nat uden et øjebliks søvn, forekom ensomheden ham som et enormt tomrum og stilheden over bugten som en spændt, tynd streng, han hang i med begge hænder, uden frygt, uden forbavselse, uden nogen som helst form for sindsbevægelse. Hen under aften begyndte han at ønske, at denne streng ville briste. Han forestillede sig, at den sprang med et knald som af en pistol – et skarpt, kraftigt knald. Det ville være hans endeligt. 'Jeg gad vidst, om jeg ville høre den briste, før jeg faldt,' spurgte han sig selv.

Solen var endnu to timer over horisonten, da han rejste sig, mager, snavset, bleg, og så på den med sine rødrandede øjne. Hans lemmer adlød ham langsomt, som om de var fulde af bly, men uden skælven. Han gik ned i slugten, tog bæltet med revolveren, der lå dernede, og spændte det om livet. Han lignede en søvngænger. Han lagde sig langsomt på knæ og begyndte at fjerne jorden med flid og tålmodighed, til en af kasserne var afdækket. Uden pause, som om dette var noget, han havde gjort mange gange før, skar han en flænge i skindet og tog fire barrer, som han stak i lommerne. Han dækkede kassen til igen og forlod slugten med langsomme skridt. Buskene lukkede sig efter ham med en sagte hvisken.

Allerede den tredje dag af den ensomme tilværelse havde han slæbt båden ned til vandet med tanke på at ro et eller andet sted hen, men havde opgivet det, dels i håb om, at Nostromo trods alt ville komme tilbage, dels fordi han var opfyldt af en overbevisning om, at alting var unyttigt. Nu skulle der kun et lille skub til for at få den til at flyde. Han havde spist lidt hver dag efter den første og havde en del kræfter tilbage. Han tog årerne langsomt og roede bort fra Store Isabella, der lå bag ham, hed af solskin som af livets varme, badet i et frodigt lys fra øverst til nederst, som i en stråleglans af håb og glæde. Han roede lige mod den synkende sol. Da det var blevet mørkt over bugten, holdt han op med at ro og tog årerne ind. Den skramlende lyd, da de faldt ned i bunden af båden, var den kraftigste, han havde hørt i sit liv. Det var en åbenbaring. Den syntes at kalde ham tilbage til virkeligheden. Tanken: 'Måske kan jeg sove i nat,' skød gennem hans hjerne. Men han troede ikke på den. Han troede ikke på noget. Og han blev siddende på toften.

Hans blik var rettet stift mod bjergene, mens han flyttede sig fra toften til rælingen, og hans hånd famlede sig til klappen på revolverhylstret. Han trak våbnet op, spændte hanen, rettede det mod sit bryst trykkede af og slyngede med en krampagtig bevægelse den rygende revolver gennem luften. Hans øjne fulgte den, mens han sank forover og hang med brystet på rælingen og højre hånds fingre krummet under toften.

'Det er forbi,' stammede han, mens blodet vældede frem i hans mund. Hans sidste tanke var: 'Hvordan mon capataz’en døde?' Fingrenes stivhed slappedes, og Antonia Avellanos’ tilbeder faldt over bord uden at have hørt stilhedens streng springe i ensomheden over Golfo Placido, hvis glitrende flade ikke blev brudt af hans legemes fald.

Den begavede Don Martin Decoud forsvandt uden et spor, som offer for den desillusionerede træthed, der er den gengældelse, som rammer intellektuel dristighed, sank til havets bund på grund af barrernes vægt i hans lommer, opslugtes af tingenes umådelige ligegyldighed. Hans søvnløse, sammenbøjede skikkelse var forsvundet fra San Tomé sølvets side, og en tid lang troede de gode og onde ånder, som holder til i nærheden af enhver skjult skat på jorden, måske, at denne var blevet glemt af den ganske menneskehed. Men efter nogle dages forløb kom en anden skikkelse vandrende, med hastige skridt, fra den synkende sol og sad ubevægelig og vågen i den smalle sorte slugt natten igennem, i næsten samme stilling og på samme sted, hvor den anden søvnløse mand havde siddet, der for stedse var draget bort i den lille båd, kort før solen gik ned. Og de gode og onde ånder, der holder til i nærheden af en forbuden skat, forstod, at San Tomé sølvet nu havde fået en tro og livsvarig slave.

Den storartede capataz de cargadores, offer for den desillusionerede forfængelighed, der er den dristige handlens belønning, sad træt, som en jaget paria, igennem en søvnløs nat, der var så pinefuld som nogen af dem, Decoud havde oplevet, hans kammerat i hans livs mest halsløse foretagende. Og han spekulerede på, hvordan Decoud mon var død. Men han vidste, hvilken rolle han selv havde spillet. Han havde svigtet først en kvinde og derefter en mand, svigtet dem begge i den yderste nød, for denne forbandede skats skyld. Den var betalt med en fortabt sjæl og et forsvundet liv. Ærefrygtens tomme stilhed fulgtes af en pludselig, enorm stolthed. Der var ingen i verden undtagen Gian’ Battista Fidanza, capataz de cargadores, den ubestikkelige og tro Nostromo, som skulle betale en sådan pris.

Skatten udstrålede sin skjulte kraft. Den slørede det klare omdømme hos manden, der havde betalt prisen. Han var vis på, at Decoud var død. Øen syntes at være fuld af denne hvisken.

Og fire barrer! Havde han taget dem som hævn, for at lyse en forbandelse, ligesom den vrede kvinde, der havde spået anger og fiasko, og som dog havde ønsket, at han, Nostromo, skulle frelse børnene? Nuvel, han havde frelst dem. Han havde besejret fattigdommens og sultens forbandelse. Han havde gjort det helt alene – eller måske med bistand af djævelen. Og hvad så? Han havde gjort det, skønt man havde bedraget ham, og ved samme handling havde han reddet San Tomé minen, der nu stod for ham som noget afskyeligt og enormt, der med sin enorme rigdom herskede over de fattiges slid, mod og troskab, over krig og fred, over byens, havets og den store slettes trængsler.

Solen oplyste himlen bag Cordillerernes tinder. Capataz’en så en stund ned på det skred af jord, sten og buske, der skjulte sølvets gemmested.

'Jeg må blive rig meget langsomt,' sagde han tankefuldt.

11. kapitel

Sulaco viste ikke samme forsigtighed som Nostromo, men blev rig i hast af jordens skjulte skatte og oplevede ligesom en anden ungdom, et nyt liv, fuldt af forjættelse, rastløshed, slid, alt mens den ødselt spredte sin rigdom til alle dele af en imponeret verden. Store forandringer fulgte i rigdommens kølvand, og andre, mere hemmelighedsfulde, gjorde sig gældende i menneskenes sind og hjerter. Kaptajn Mitchell havde taget sin afsked og levede nu i England af sine aktier i San Tomé minen. Dr. Monygham var blevet ældre, endnu mere grånet, men levede stadig af sin kærligheds uudtømmelige skat, som han hemmeligt tærede på som på en ulovligt erhvervet rigdom.

Generalinspektøren for Statens Hospitaler (hvis drift Gould-koncessionen betaler), stadslægen og overlægen ved San Tomé Consolidated Mines (hvis områder, der rummer guld, sølv, kobber, bly og kobolt, strækker sig adskillige kilometer langs Cordillerernes udløbere), havde følt sig forarmet, elendig og sulten under det langvarige andet besøg, Goulds aflagde i Europa og De forenede Stater. Da han var en nær ven af huset og ikke havde andre, han stod nær, havde de bedt ham om at bo i huset, mens de var borte. I de elleve måneder, fraværelsen havde varet, og hvor hvert blik havde mindet ham om den kvinde, han havde viet alle sine følelser, var synet af de velkendte værelser blevet ham ulideligt.

Hans hjerte hamrede så voldsomt i hans bryst, da O.S.N. kompagniets nyeste skib, Hermes, stod ind i havnen med ægteparret om bord, og han sad alene i den store landauer og ventede, at hans velkomsthilsen knap var mere end en mumlen. På vejen tilbage til byen sad de alle tre tavse. Da de kom til patioen, sagde lægen: 'Nu vil jeg overlade Dem til Dem selv. Jeg vil aflægge visit i morgen, hvis det er mig tilladt.'

'Kom til frokost, kære dr. Monygham, og kom tidligt,' sagde mrs. Gould, der var i rejsedragt, med slør for ansigtet.

'De skal ikke regne med at finde mig hjemme,' sagde Charles Gould. 'Jeg tager ud til minen meget tidligt.'

'De må ikke gå endnu,' sagde mrs. Gould, da de efter frokosten sad i den store have under et skyggefuldt træ, og lægen gjorde mine til at rejse sig. 'Vi er ikke hjemme officielt endnu, så her kommer ingen gæster i eftermiddag. Først i morgen aften vil huset blive fyldt.'

De begyndte at tale om revolutionen i Sulaco. Mrs. Gould sagde, at alt for mange var tilbøjelige til at glemme den og den lære, der kunne drages af den.

'Og dog har vi, der spillede vor rolle i den, fået vor belønning,' indskød lægen. 'Don Pépé kan stadig sidde på en hest, hvor gammel han end er. Barrios drikker sig ihjel sammen med gode venner ude på sit gods ved Bolson de Tonoro. Og den heltemodige pater Romàn – jeg ser i ånden den gamle pater parat til at sprænge minen i luften med lunten i den ene hånd og snustobaksdåsen i den anden – den brave pater siger, at han ikke er bange for, at Holroyds missionærer skal gøre hans hjord nogen fortræd, så længe han lever.'

Mrs. Gould skælvede let ved hentydningen til den ødelæggelse, der havde været så nær ved at ramme San Tomé minen.

'Javist, men De, kære ven?'

'Jeg gjorde det arbejde, jeg egnede mig til.'

'De trodsede de grusomste farer af alle. Noget, der var værre end døden.'

'Nej, mrs. Gould. Kun døden – ved hængning. Og jeg er blevet belønnet, langt over min fortjeneste.'

Da han så, at mrs. Goulds blik hvilede på ham, slog han øjnene ned.

'Jeg har jo gjort karriere,' sagde Generalinspektøren for Statshospitalerne og børstede et fnug af den elegante sorte jakke. Hans selvrespekt markeredes psykisk af, at pater Beron næsten helt var forsvundet af hans drømme, og synligt af en i forhold til hans tidligere skødesløshed næsten overdrevent sirlig fremtoning.

'Ja,' fortsatte han, 'vi har alle sammen fået vor belønning – overingeniøren, kaptajn Mitchell –'

'Vi var sammen med ham i England,' indskød mrs. Gould. 'Den rare gamle herre kom ind til London og besøgte os på vort hotel. Han førte sig med stor værdighed, men jeg tror, at han savner Sulaco. Han mumlede om ’historiske begivenheder’, til jeg var lige ved at græde.'

'Han er jo også blevet gammel,' brummede lægen. 'Selv Nostromo bliver ældre – selv om han ikke har forandret sig. Og da vi nu snakker om denne fyr, er der noget, jeg vil fortælle Dem –'

I et par minutter havde der kunnet spores en vis uro i huset. Pludselig faldt de to gartnere, der var optaget af rosentræerne langs en af havens gange, på knæ med bøjede hoveder, da Antonia Avellanos kom til syne i indgangen sammen med sin onkel.

Pater Corbelàn, der nu bar den røde hat efter et kort besøg i Rom, nærmede sig med lange, langsomme skridt, mager og foroverbøjet, med de kraftige hænder på ryggen. Den første kardinal-ærkebiskop af Sulaco havde bevaret sin fanatiske og gnavne mine og lignede stadig en præst for en røverbande. Man mente, at hans uventede ophøjelse var et modtræk mod den protestantiske invasion i Sulaco, der var organiseret af Holroyd Missionary Fund. Antonia, hvis ansigts skønhed var falmet en anelse, og som var blevet lidt fyldigere, gik med lette skridt og afklaret mine og sendte mrs. Gould et smil allerede fra nogen afstand. Hun havde taget sin onkel med, for at de kunne hilse uformelt på den kære Emilia et øjeblik, inden siestaen.

Da alle havde sat sig, lod dr. Monygham, som om han sad i dybe tanker; han var kommet til at fatte en inderlig modvilje mod alle, der stod på en blot nogenlunde fortrolig fod med mrs. Gould. Da Antonia sagde nogle ord med hævet stemme, løftede han hovedet.

'Hvordan kan vi svigte dem, der for kun få år siden var vore landsmænd, ja, som stadig er vore landsmænd, og som stønner under undertrykkelsen?' sagde miss Avellanos. 'Hvordan kan vi forblive blinde og døve og uden medfølelse over for den grusomme uret, vore brødre lider? Der er en udvej.'

'Annektér resten af Costaguana og bring det ind under Sulacos orden og velstand,' sagde lægen barsk. 'Anden udvej er der ikke.'

'Jeg er overbevist om, señor doktor, at dette var stakkels Martins hensigt fra begyndelsen,' sagde Antonia med rolig, fast beslutsomhed.

'Ja, men de økonomiske interesser vil ikke tillade, at deres udvikling bringes i fare blot ud fra et hensyn til medfølelse og retfærdighed,' mumlede lægen bistert. 'Og det er måske godt det samme.'

Kardinal-ærkebiskoppen rettede sig op:

'Vi har arbejdet for dem, vi har skabt dem, disse de fremmedes økonomiske interesser,' udtalte den sidste af slægten Corbelàn med dyb, fordømmende stemme.

'Og uden dem er De intet!' sagde lægen. 'Det er givet, at De ikke får lov til det, De taler om.'

'Så hjælpe dem Gud, hvis folket da rejser sig og gør krav på sin del af rigdommen og magten,' erklærede Sulacos kardinal-ærkebiskop med betydningsfuld, truende stemme.

'Han er uforbederlig!' sagde dr. Monygham, efter at miss Avellanos og den høje prælat havde trukket sig tilbage. 'Og de konspirerer! Den sidste Avellanos og den sidste Corbelàn konspirerer med de flygtninge fra Sta. Marta, der flokkes her efter enhver revolution. Café Lombroso på hjørnet af Plaza’en er fuld af dem. De lægger planer om en invasion i Costaguana. Og véd De, hvor de søger støtte og de nødvendige militære styrker? Blandt de hemmelige selskaber blandt immigranter og indfødte, hvor Nostromo – jeg burde sige kaptajn Fidanza – er den store mand. Hvad giver ham denne position? Hvem kan sige det? Geni? Han har geni. Han har en større position i befolkningen end nogen sinde før. Det er, som om han har en hemmelig magt, et mystisk middel til at bevare sin indflydelse. Han holder møder med ærkebiskoppen, ligesom i de gamle dage, De og jeg husker så godt. Barrios duer ikke til noget. Men som militær leder har de den fromme Hernandez. Og de kan muligvis bringe landet i oprør med et nyt krav om velstand for folket.'

'Bliver der da aldrig fred? Aldrig ro?' hviskede mrs. Gould. 'Jeg troede, at vi –'

'Nej!' afbrød lægen hende. 'Der er ingen fred og ingen ro i udviklingen af økonomiske interesser. De har deres egen lov og ret, men den er baseret på hensigtsmæssighed, og den er umenneskelig; den er uden ret, uden den kontinuitet og kraft, der kun kan findes i et moralsk princip. Mrs. Gould, det tidspunkt nærmer sig, da alt, hvad Gould-koncessionen repræsenterer, vil veje lige så tungt på folket som barbariet, grusomheden og vanstyret for få år siden.'

'Hvordan kan De sige det, dr. Monygham?' udbrød hun, som om hun var såret på det følsomste sted af sin sjæl.

'Jeg kan sige, hvad der er sandt,' sagde lægen stædigt. 'Det vil veje lige så tungt og fremkalde had, blodsudgydelse og hævn, fordi menneskene er blevet anderledes. Tror De, at minens arbejdere i dag ville marchere mod byen for at frelse deres Señor Administrador? Tror De det?'

Hun holdt hænderne for øjnene og hviskede med håbløshed i stemmen:

'Er det da dette, vi har arbejdet for?'

Lægen lod hovedet synke. Han kunne følge hendes tanker. Var det for dette, at hendes liv var blevet berøvet alle den daglige kærligheds fortrolige glæder, den kærlighed, som hendes milde sind behøvede lige så meget, som menneskelegemet behøver luft til at ånde? Og lægen, der harmedes over Charles Goulds blindhed, skyndte sig at skifte emne.

'Det var Nostromo, jeg ville tale til Dem om før. Der foregår noget uforklarligt – eller måske er det kun alt for let at forklare. De véd, at Linda praktisk taget passer fyret på Store Isabella nu. Den gamle garibaldino er blevet for gammel. Han skal rense lamperne og lave mad, men han kan ikke længere gå op ad trappen. Den sortøjede Linda sover hele dagen og våger over lyset hele natten. Nej, ikke hele dagen. Hun er oppe ved femtiden om eftermiddagen, når Nostromo – hvilket sker, hver gang han er i havn med sin skonnert – kommer ud på friervisit med sin lille robåd.'

'Er de ikke blevet gift endnu?' spurgte mrs. Gould. 'Så vidt jeg kan forstå, ønskede moderen det, allerede da Linda var meget ung. Da jeg havde de to piger boende i et års tid under løsrivelseskrigen, sagde Linda tit ganske ugenert, at hun skulle være Gian’ Battistas kone.'

'De er ikke gift endnu,' sagde lægen lidt afmålt. 'Jeg har taget mig lidt af dem.'

'Tak, kære dr. Monygham,' sagde mrs. Gould. 'Folk véd ikke, hvor god De i virkeligheden er.'

'Disse mennesker interesserer mig,' svarede han. 'Jeg har været ude på fyret på Store Isabella adskillige gange for at se til gamle Giorgio.'

Han fortalte ikke mrs. Gould, at han havde gjort det, fordi han under hendes fraværelse havde følt sig trøstet ved at se gamle Giorgios beundring for den engelske signora, 'vor velgørerinde', ved den sortøjede Lindas veltalende, overvældende, lidenskabelige beundring for 'vor Doña Emilia – den engel', og ved den lyshårede Giselles tilbedende udtryk, når mrs. Gould kom på tale.

'Det, jeg ville fortælle Dem, er dette: Vor store Nostromo tog i nogle år ikke megen notits af den gamle mand og børnene. Ganske vist var han på farten med sin skonnert de ti af årets tolv måneder. Han tjente en formue, som han en gang sagde til kaptajn Mitchell. Han synes at have klaret sig usædvanlig godt. Men det var kun, hvad man måtte vente. Han er en mand, som altid kan finde på udveje, han er fuld af selvtillid, og han er parat til at gribe enhver chance og løbe enhver risiko. Jeg husker, at jeg en dag sad på Mitchells kontor, da manden kom ind med den rolige, alvorlige mine, han altid bærer til skue. Han fortalte, at han havde sejlet med fragt på Californien, kiggede stift forbi os, hen mod et punkt på væggen, sådan som han har for skik, og erklærede, at han var glad for ved sin hjemkomst at se, at man var i færd med at bygge et fyrtårn på klippen på Store Isabella. Meget glad, sagde han. Mitchell forklarede, at det var O.S.N. kompagniet, der byggede det som hjælp for sine skibe, og at det var hans egen idé. Kaptajn Fidanza var så venlig at sige, at det var en udmærket idé. Jeg husker, at han snoede sit overskæg og kiggede op i loftet hele vejen rundt, før han foreslog, at man skulle ansætte gamle Giorgio som fyrmester.

'Det hørte jeg om. Man spurgte mig til råds den gang,' sagde mrs. Gould. 'Jeg var i tvivl om, hvorvidt det ville være godt for de to piger at være lukket inde på øen som i et fængsel.'

'Forslaget blev imidlertid vel modtaget af den gamle garibaldino. Og Linda var himmelhenrykt, når det bare var Nostromos forslag. Hun kunne lige så godt vente på sin Gian’ Battista på den lille ø som alle andre steder. Jeg tror, at hun altid har været forelsket i den ubestikkelige capataz. Desuden var både far og søster interesseret i at få Giselle væk fra en vis Ramirez’ opmærksomheder.'

'Såh?' sagde mrs. Gould interesseret. 'Ramirez? Hvad er han for en mand?'

'En mand her fra byen, af ringe stand. Hans far var cargador. Som opløben knægt løb han rundt på kajen i pjalter, indtil Nostromo tog sig af ham og gjorde ham til et mandfolk. Da han blev lidt ældre, fik han kommandoen over en lægter, og Nostromo satte ham hurtigt til at føre nr. 3 – den båd, som sølvet blev sejlet væk med. Nostromo valgte den, fordi det var den båd, som var stærkest og sejlede bedst af alle kompagniets lægtere. Ramirez var en af de fem cargadores, der var betroet til at flytte sølvet fra Toldboden den fatale nat. Da den båd, Ramirez førte, var sunket, anbefalede Nostromo ham til kaptajn Mitchell som sin efterfølger. Han havde oplært ham, og således blev mr. Ramirez fra at være en forsulten gadedreng til en mand og til capataz for Sulacos cargadores.'

'Takket være Nostromo,' sagde mrs. Gould med varm anerkendelse.

'Ja, takket være Nostromo,' gentog dr. Monygham. 'Og al denne medgang gav ham mod til at kurtisere Giselle Viola, der jo er byens smukkeste pige. Den gamle garibaldino fattede imidlertid en voldsom modvilje mod ham. Jeg ved ikke hvorfor. Måske fordi han ikke var så fuldkommen som Gian’ Battista, der er legemliggørelsen af ’folkets’ mod, troskab og ære. Sigñor Viola har ikke meget til overs for Sulacos indfødte. Både han og den blege Linda med den røde mund og de kulsorte øjne så skævt til Ramirez. Jeg har endda hørt, at Viola skal have truet ham med sit gevær en gang.'

'Men hvad med Giselle selv?' spurgte mrs. Gould.

'Hun er vist en lille smule letsindig,' sagde lægen. 'Jeg tror, hun var ret ligeglad. Men selvfølgelig holder hun af, at mænd sværmer for hende. Jeg kan godt fortælle Dem, at Ramirez ikke var den eneste. Der var mindst én af jernbaneingeniørerne, som også blev truet med bøssen. Den gamle har forbudt Ramirez adgang til øen. Manden respekterer forbudet, men det er ikke sært, at han kigger langt efter Store Isabella. Han har åbenbart siddet og stirret over på fyret til langt ud på natten, og under disse nattevagter har han opdaget, at Nostromo, jeg mener kaptajn Fidanza, kommer meget sent hjem fra sine besøg hos Violas. Undertiden så sent som ved midnat.'

Lægen tav og så betydningsfuldt på mrs. Gould.

'Ja. Men er det så mærkeligt?' sagde mrs. Gould og så let desorienteret ud.

'På sin vis, ja,' svarede dr. Monygham. 'Nu kommer nemlig det mærkelige: Viola, der er konge på øen, tillader ikke, at nogen gæst befinder sig derovre, efter at det er blevet mørkt. Selv kaptajn Fidanza skal tage derfra ved solnedgang, når Linda er gået op for at passe fyret. Og Nostromo sejler også lydigt sin vej. Men hvad sker der bagefter? Hvad foretager han sig ude på bugten mellem klokken halvsyv og midnat? Mere end én gang har man set ham ro stille ind i havnen her på dette sene tidspunkt. Ramirez fortæres af skinsyge. Han turde ikke henvende sig til gamle Viola, men han samlede mod til at drille Linda med det søndag morgen, da hun kom over på fastlandet for at gå til messe og besøge sin mors grav. Det kom til en scene på kajen, og jeg var tilfældigvis vidne til den. Det var tidligt om morgenen. Han må have ventet på hende. Jeg var der ved en ren tilfældighed, da jeg var blevet tilkaldt ekspres til en konsultation af lægen på den tyske kanonbåd i havnen. Hun overfusede Ramirez med gift og galde, og han gjorde indtryk af at være helt fra den. Jeg så hendes ansigt. Det var frygteligt med dets vrede og fortvivlede udtryk.'

Mrs. Gould rettede sig lidt i stolen og så på lægen med store øjne.

'Hvad mener De, doktor Monygham? Vil De dermed sige, at De mistænker den yngre søster for noget usømmeligt?'

'Quien sabe? Hvem véd?' sagde lægen og trak på skulderen. 'Ramirez kom hen til mig på kajen bagefter og var stærkt altereret. Han sagde, at han ganske simpelt måtte tale med nogen. Han var naturligvis ganske klar over, hvem jeg var. Han prøvede at give det udseende af, at han kun ville advare mig mod Nostromo. Kaptajn Fidanza havde åbenbart på et eller andet hemmeligt møde erklæret, at jeg foragtede de fattige – at jeg så ned på befolkningen. Det er meget muligt. Han kan ikke fordrage mig. Og et ord fra den store Fidanza kan være fuldt tilstrækkeligt til, at en eller anden stikker en kniv i ryggen på mig. Sundhedskommissionen, som jeg er formand for, er ikke populær i befolkningen. ’Pas på ham, señor doktor! Ødelæg ham, señor doktor!’ hvæsede han ind i ansigtet på mig, ’Den mand har forhekset begge pigerne’. Ramirez snakkede noget om, at han selv gerne ville bortføre Giselle, hvis hun bare ville elske ham, men det nyttede jo ikke. Nu er Ramirez forsvundet fra byen.'

'Jeg synes, at jeg har en forpligtelse over for de to piger,' sagde mrs. Gould lidt beklemt. 'Er Nostromo i byen i øjeblikket?'

'Ja, han har været her siden i søndags.'

'Man burde tale med ham – med det samme.'

'Hvem tør gøre det? Selv den elskovssyge Ramirez stikker af, bare han ser skyggen af kaptajn Fidanza.'

'Jeg kan tale med ham, og jeg vil gøre det,' sagde mrs. Gould. 'Et ord vil være nok, når det er Nostromo, det drejer sig om.'

Lægen smilede syrligt.

'Han må gøre ende på denne situation, der – jeg kan ikke tro det om dette barn,' fortsatte mrs. Gould.

'Han er meget charmerende,' mumlede lægen dystert.

'Jeg er vis på, at han kan indse det. Han må gøre ende på det hele ved at gifte sig med Linda straks,' erklærede Sulacos førstedame med umådelig fasthed.

Basilio kom ind i det samme og meddelte, at der var blevet telefoneret fra minens kontor: Señor Administrador ville overnatte derude. Dr. Monygham sagde farvel, og mrs. Gould sad tilbage og faldt i tanker. Hun havde set, hvordan minen helt havde opslugt hendes mand, og hun var skuffet over, at de havde måttet betale hans succes med deres ægteskabelige lykke. Pengene havde sejret over alt andet …

12. kapitel

Nostromo var blevet rig meget langsomt. Det var en følge af hans omtanke og klogskab, men det skyldtes også, endda i væsentlig grad, at det var svært at omdanne skatten til en sådan form, at der kunne disponeres over den. Allerede dette, at få barrerne bort fra øen i småpartier, var omgivet af vanskeligheder, indebar en betydelig risiko for opdagelse. Han måtte besøge Store Isabella hemmeligt, mellem sine rejser langs kysten – de rejser, som jo var den officielle forklaring på, at han havde skabt sig en formue. Han måtte frygte folkene på sin egen skonnert, som om de var spioner mod deres strenge kaptajn. Han turde ikke blive for længe i havnen. Når hans skonnert var losset, skyndte han sig af sted på en ny rejse, for han var bange for at vække mistanke, hvis han blev blot én dag længere end nødvendigt i havn. Under en uges ophold eller mere kunne han kun klare et enkelt besøg ved skatten. Det var alt. Et par barrer. Han følte sig ydmyget ved at skulle gøre noget i smug. Og han led under, at hans tanker altid kredsede om sølvskatten.

En overtrædelse, en forbrydelse, der trænger ind i et menneskes tilværelse, æder denne op som en ondartet svulst, fortærer den som en feber. Nostromo havde mistet sin fred; ægtheden i alle hans gode egenskaber var ødelagt. Han følte det selv og forbandede tit sølvet fra San Tomé, Hans mod, hans storhed, hans fritid, hans arbejde – alt var som før, blot var det alt sammen forlorent. Men skatten var virkelig. Han klamrede sig til den med en mere fanatisk stejlhed. Men han hadede at røre ved barrerne. Når han havde gemt et par af dem i sin kahyt – frugten af en hemmelig ekspedition i mørke til Store Isabella – kunne han undertiden stirre på sine fingre, som om det undrede ham, at sølvet ikke havde efterladt en plet på hans hud.

Han havde fundet en måde, på hvilken han kunne få sølvbarrerne afsat i fjerne havne. Nødvendigheden af at rejse langt bort gjorde hans togter med skonnerten lange og bevirkede, at hans besøg i Violas hus var sjældne. Skæbnen ville, at han skulle hente sin hustru i dette hus. Det havde han en gang sagt til Giorgio selv. Men garibaldinoen havde afvist sagen med en majestætisk håndbevægelse: Der var masser af tid; han var ikke den, der ville pånøde nogen sine døtre.

I tidens løb opdagede Nostromo, at han foretrak den yngste af pigerne. Der var et dybt slægtskab mellem deres sind, noget, der må eksistere, hvis to mennesker skal have fuldstændig tillid til og forståelse af hinanden, uanset hvilke ydre forskelle i temperament der kan virke dragende. Hans kone måtte nødvendigvis kende hans hemmelighed – ellers ville livet blive umuligt. Han følte sig tiltrukket af Giselle med det ærlige blik og det stilfærdige væsen, samtidig med at hun under den indolente overflade elskede spænding, medens Linda, der var lidenskabelig og hidsig, vekslende med anfald af tungsind, mere lignede faderen og var en ægte atter af den strenge republikaner; desuden havde hun Teresas stemme, og han nærede en stedse mere inderlig mistillid til hende. Dertil kom, at den stakkels pige ikke kunne skjule sin kærlighed til Gian’ Battista. Han kunne se, at den ville være voldsom, krævende, mistænksom, kompromisløs – ligesom hendes sind. Giselle med sin lyse, men varme skønhed, sin naturs overfladiske fredsommelighed, der forjættede underkastelse, og sin hemmelighedsfulde, pigeagtige charme, hidsede hans lidenskab og mindskede hans frygt for fremtiden.

Hans fraværelser fra Sulaco var lange. Da han kom hjem fra den længste af sine rejser, så han, at der lå lægtere, læsset med sten, ved Store Isabella; der var rejst kraner og et stillads på stranden, og et lille fyrtårn var allerede ved at rejse sig fra sine fundamenter på kanten af klippen.

Ved dette uventede syn, noget, han aldrig havde drømt om, tænkte han, at alt nu var uhjælpelig tabt. Hvad kunne nu frelse ham fra opdagelse? Intet! Han var forfærdet ved tanken om, at tilfældet nu ville kaste et langtrækkende lys over den eneste hemmelige plet i hans liv, dette liv, hvis hele essens, værdi og virkelighed lå i dets genskin fra menneskers beundrende øjne. I ånden så han, at hans fremtid ville blive præget af vanære, fattigdom og menneskers foragt. Det var sikkert, at nogen ville opdage hemmeligheden. Måske var der allerede nogen, der …

Den uforlignelige Nostromo, capataz’en, den ansete og frygtede kaptajn Fidanza, den betydningsfulde skikkelse i hemmelige selskaber, en republikaner som gamle Giorgio og inderst inde revolutionær (men på en anden måde) var på nippet til at springe over bord fra sin egen skonnert. Denne mand, der var subjektiv i næsten patologisk grad, overvejede med køligt omdømme at begå selvmord. Men han tabte aldrig hovedet. Han blev bremset af den tanke, at dette ikke var nogen udvej. Han forestillede sig, at han var død, og at vanæren, skammen varede ved. Eller rettere sagt: Han kunne ikke se sig selv som død. Han var for stærkt besat af følelsen af sin egen eksistens, noget der, alle forandringer til trods ville bestå uendeligt længe, til at kunne fatte forestillingen om noget endeligt. Jorden består evigt.

Og han var modig. Det var et korrumperet mod, men det var lige så godt til hans formål som den anden slags. Han sejlede nær til Store Isabella og kastede fra dækket et gennemborende blik på indgangen til slugten, der var skjult af buskadset; dette var der åbenbart ingen, der havde rørt ved. Han sejlede så nær, at han kunne udveksle praj med arbejderne på fyrtårnet. Han kunne se, at ingen af dem havde lejlighed til blot så meget som at komme i nærheden af slugten, hvor sølvet lå skjult. I havnen fik at han vide, at ingen sov på øen. Arbejderne blev sejlet ind til Sulaco hver aften. Foreløbig var der altså intet at frygte.

Men bagefter? spurgte han sig selv. Senere, når en fyrmester flyttede ind i det hus, der var ved at blive bygget cirka halvandet hundrede meter bag det lave fyrtårn og knap fire hundrede fra den mørke, tilgroede slugt, der rummede hans sikkerheds, hans indflydelses, hans dygtigheds hemmelighed, den hemmelighed, som gav ham magt over fremtiden og til at trodse vanskæbne af enhver art, forræderi fra riges som fattiges side – ja, hvad så? Han ville aldrig kunne ryste skatten af sig …

Kaptajn Fidanza færdedes under dette ophold som sædvanlig rundt i byen og varetog sine forretninger. Og som sædvanlig lod han sive ud, at han havde tjent store penge på sin last. Det var en ladning saltet fisk, og man nærmede sig fastelavn. Kaptajn Fidanza blev set. Det slægtled, der intet kendte til det berømte ridt til Cayta, var endnu ikke født. Men tanken om øen slap ham ikke. Den omstændighed, at der var fremmede på denne, ville totalt afbryde hans forbindelse med skatten. Denne forbindelse havde været vanskelig og farlig nok i forvejen. Han var bange, og han var rasende.

Men han var en mand, der kunne finde på råd, og som sædvanlig var den udvej, han fandt i et kritisk øjeblik, så effektiv, at den radikalt ændrede hele situationen. Han havde evnen til at forvandle selve faren til tryghed, denne uforlignelige Nostromo. Hvis Giorgio blev anbragt på Store Isabella, ville det ikke være nødvendigt at gøre noget i dølgsmål. Han ville kunne tage derover ganske åbenlyst, ved dagslys, for at besøge hans døtre – en af dem – og blive der sent og snakke med den gamle garibaldino. Og i mørket … Nat efter nat … Han ville vove at blive rig hurtigere. Han længtes efter at knuge, favne, opsuge, underkue denne skat, tage den i ubestridt besiddelse, denne skat, hvis tyranni havde knuget hans sind, hans handlinger, ja, hans søvn.

Han opsøgte sin ven kaptajn Mitchell – og det skete, sådan som dr. Monygham havde fortalt mrs. Gould. Da kaptajn Fidanza kom hjem fra sin næste rejse, fandt han familien Viola installeret i fyrmesterboligen. Hans kendskab til Giorgios egenart havde ikke bedraget ham. Garibaldinoen havde nægtet at overveje enhver tanke om, at andre end hans døtre skulle holde ham med selskab. Og Mitchell, der gerne ville glæde sin stakkels Nostromo, havde officielt ansat Linda Viola som fyrassistent på Store Isabella.

Knap var skonnerten forankret over for den nye Toldbod, før kaptajn Fidanza roede sin lille båd ud af havnen; det var sent på eftermiddagen, for alles øjne, og han havde en fornemmelse af at have sejret over skæbnen. Han måtte skabe en regulær position. Han ville bede garibaldinoen om datterens hånd. Han tænkte på Giselle, mens han roede. Linda elskede ham måske, men den gamle ville være glad for at beholde den ældste, der jo havde hans kones stemme.

Han roede ikke mod den smalle strandbred, hvor han var landet med Decoud og senere alene på sit første besøg hos skatten. Han styrede mod bredden i den anden ende og gik op ad den svage skråning på den kileformede ø. Giorgio Viola, som han så på lang afstand – den gamle sad på en bænk ved husets façade – løftede armen let, da Nostromo prajede ham. Ingen af pigerne viste sig.

'Her er godt,' sagde den gamle mand på sin velkendte, strenge og fjerne måde.

Nostromo nikkede. Efter en lille pause sagde han så:

'Så du min skonnert passere for mindre end to timer siden? Véd du, hvorfor jeg haster sådan over til dig?'

'Du er velkommen som en søn,' erklærede den gamle mand roligt, mens han stirrede ud over havet.

'Jaså! Jeg véd besked. Jeg er det, din søn ville have været. Det er godt, viejo. Det er en meget god velkomst. Men hør nu: Jeg kommer for at bede dig –'

En pludselig angst greb den frygtløse og ubestikkelige Nostromo. Han turde ikke udtale det navn, der var i hans tanker. Den lille pause gav imidlertid kun hans ord endnu større vægt og højtidelighed.

'– om jeg må få min kone!' … Hans hjerte hamrede. 'Det er på tide, at du –'

Garibaldinoen standsede ham med en udstrakt arm. 'Det måtte bero på dit eget skøn!'

Han rejste sig langsomt, drejede hovedet mod døren og råbte:

'Linda!'

Hendes svar lød skarpt inde fra huset, og den skrækslagne Nostromo rejste sig ligeledes, men blev stående tavs og stirrede hen imod døren. Han var bange. Han var ikke bange, fordi man nægtede ham den pige, han elskede – intet ville kunne stå imellem ham og en kvinde, han attråede – men skattens strålende spøgelse rejste sig foran ham og krævede hans tilhør med en tavshed, der ikke tålte modsigelse. Han var bange, fordi han med legeme og sjæl hørte til det ulovlige, han havde indladt sig på. Han var bange for at blive forment adgang til øen. Han var bange og sagde ingenting.

Linda standsede i døren, da hun så, at de to mænd stod ved siden af hinanden og ventede på hende. Intet kunne ændre hendes ansigts bleghed, men de sorte øjne syntes at fange og koncentrere alt lyset fra den nedgående sol i en flammende gnist i det sorte dyb, som hun straks dækkede ved langsomt at sænke de tunge øjenlåg.

'Se på din husbond, herre og velgører.' Gamle Violas stemme rungede, så at det var, som om den opfyldte hele bugten.

Hun trådte frem med øjnene næsten lukket, ligesom en søvngængerske.

Nostromo gjorde en overmenneskelig anstrengelse. 'Linda, det er på tide, at du og jeg bliver gift,' sagde han roligt, næsten henkastet.

Hun lagde sin hånd i hans og sænkede hovedet med det mørke hår. Hendes far lod et øjeblik hånden hvile på det.

'Således er den dødes sjæl da stillet tilfreds,' sagde gamle Giorgio. Derpå talte han endnu en stund om sin afdøde kone, mens de to unge undlod at se på hinanden. Den gamle mand tav omsider, og Linda tog ordet:

'Så længe jeg har følt, at jeg levede i verden, har jeg udelukkende levet for dig, Gian’ Battista. Og det vidste du! Du vidste det … Battistino.'

Hun udtalte navnet præcis med moderens betoning. En dysterhed som fra graven dækkede Nostromos hjerte.

'Ja, jeg vidste det,' sagde han.

'Jeg har været din, så længe jeg kan mindes,' fortsatte hun. 'Når du var der, så jeg ingen anden. Jeg var din. Intet er forandret. Verden tilhører dig, og du lader mig leve i den' … Hun talte videre, og hendes ord var en pinsel for manden ved siden af hende. Hun så tilsyneladende slet ikke sin søster, der kom ud med en alterdug, hun var ved at brodere, i hænderne, og gik forbi dem, tavs, frisk, smuk, med et hastigt blik og et lille smil, og satte sig lidt afsides, på den anden side af Nostromo.

Aftenen var stille. Solen sank næsten til kanten af et purpurhav; og det hvide fyrtårn, der tegnede sig gustent på baggrund af skyer, som fyldte himlen over bugten, bar den røde lampe, der ulmede som en glød avlet af himlens ild.

Pludselig styrtede Linda hen til sin søster, greb hende om hovedet og dækkede hendes ansigt med kys. Det svimlede for Nostromo. Da Linda slap hende, følte skattens slave det, som om han kunne skyde denne kvinde. Gamle Giorgio løftede sit hoved med den hvide løvemanke.

'Hvor skal du hen, Linda?'

'Til fyret, far.'

'Si, si – til din pligt.'

Han rejste sig ligeledes, og så efter sin ældste datter. 'Jeg går ind for at lave lidt mad. Ja, min søn! Og jeg véd også, hvor jeg skal finde en flaske vin.'

Han vendte sig mod Giselle, med streng og alligevel øm mine:

'Og du, lille pige, skal ikke bede til præsternes og slavernes gud, men til de forældreløses, de underkuedes, de fattiges, de små børns gud, at han skal give dig en mand som denne til husbond.'

Hans hånd hvilede et øjeblik tungt på Nostromos skulder; så gik han ind. Ved disse ord følte San Tomé sølvets hjælpeløse slave, at jalousiens skinsyge tænder bed dybt i hans hjerte. En husbond! Til hende! Og dog var det naturligt, at Giselle fik en mand før eller senere. Ved tanken om, at hendes skønhed kunne komme til at tilhøre en anden, følte han det, som om han også kunne dræbe denne af Giorgios døtre. Han mumlede:

'Folk siger, at du elsker Ramirez.'

Hun rystede på hovedet uden at se på ham. 'Nej,' sagde hun langsomt. 'Jeg har aldrig elsket ham … Han elsker mig … måske.'

'Ramirez har da sagt, at han elskede dig, ikke?' spurgte Nostromo og måtte beherske sig voldsomt.

'Åh jo – en enkelt aften …'

'Den elendige!'

Han var sprunget op, som stukket af en bremse, og stod foran hende, stum af vrede.

'Misericordia Divina! Også du, Gian’ Battista! Ak, jeg stakkel!' klagede hun. 'Jeg fortalte Linda det, og hun skældte og smældte. Skal jeg leve blind, stum og døv i denne verden? Og hun sagde det til far, der straks tog sin bøsse og rensede den. Stakkels Ramirez! Så kom du, og hun fortalte det til dig.'

Han så på hende. Var hun det barn, han havde kendt? Var det muligt? Det gik op for ham, at han i disse sidste år i virkeligheden havde set meget lidt – så at sige intet – til hende. Intet. Hun var kommet ind i verden som noget ukendt. Hun var en fare. En frygtelig fare.

'Og I tre i fællesskab har bragt mig i dette fangenskab hos himlen og vandet,' fortsatte hun med den stemme, der mindede ham om rislende vand, om en klingrende sølvklokke. 'Oh, Sanctissima Madre. Mit hår vil blive gråt på denne kedsommelige ø. Jeg kunne hade dig, Gian’ Battista!'

'Dit hår er som guld,' brast det ud af ham, 'dine øjne som violer og din mund som en rose; dine runde arme, din hvide hals …'

Hun rødmede dybt, men rørte sig ikke. Han så ned og tilføjede lidenskabeligt:

'Dine små fødder.'

Hun lænede sig tilbage mod den grove mur og så ned på sine fødder.

'Så skal du altså alligevel til sidst giftes med vores Linda. Hun er frygtelig. Men nu vil hun være mere forstående, efter at du har fortalt hende, at du elsker hende. Så vil hun ikke være så hidsig og ond.'

'Chica!' sagde Nostromo. 'Jeg har ikke fortalt hende noget som helst.'

'Så skynd dig. Kom i morgen. Kom og sig det til hende, så at jeg kan få fred for hendes udskældning og – måske – hvem véd …'

'Få lov til at lytte til din Ramirez, hvad? Er det dette, du mener? Din …'

'Gud i himlen! Hvor er du voldsom, Giovanni,' sagde hun uanfægtet. 'Hvem er Ramirez … Ramirez … Hvem er han?' gentog hun drømmende.

'Hør nu, Giselle,' sagde han roligere. 'Jeg vil ikke sige noget elskovsord til din søster. Vil du vide hvorfor?'

'Ak, jeg vil måske ikke kunne forstå det, Giovanni. Far siger, at du ikke er som andre – at ingen nogen sinde har forstået dig rigtigt, og at de rige vil blive forbavsede … Åh, ved alle helgener, hvor er jeg træt.'

De tav begge længe. Så begyndte han omsider, med fuldstændig selvbeherskelse:

'Du må vide, at jeg ikke vil sige et eneste elskovsord til din søster, som jeg er trolovet med fra i aften, for det er dig, jeg elsker. Det er dig.'

I tusmørket så han det ømme og sanselige smil, der instinktivt formedes af hendes mund, en mund, der var skabt til elskov og kys, forvandles til en stiv grimasse af rædsel. Han kunne ikke beherske sig længere. Mens hun veg tilbage for ham, rakte hun armene frem imod ham. Han holdt hendes hoved i begge hænder og overøste hendes ansigt med hastige kys. Han så, at hun græd. Han satte sig ved siden af hende og trykkede hendes hoved ind mod sit bryst. Han kaldte hende sin stjerne og sin lille blomst.

Det var blevet mørkt. Fra dagligstuen i fyrmesterens hus, hvor Giorgio bøjede hovedet med den hvide løvemanke over en trækulsild, hørtes lyden af en sydende pande og fornemmedes duften af en kunstnerisk tilberedt frittura.

I det sjælelige kaos, der fulgte efter denne begivenhed, for den kom med en naturkatastrofes kraft, var det i hendes sind, at en lysstribe af fornuft blev ved med at hævde sig. Han var helt fortabt i stilheden under deres omfavnelse. Men hun hviskede i hans øre:

'Nådige Gud! Hvad skal der blive af mig – her – nu – mellem himlen og vandet, som jeg hader? Linda – Linda – jeg kan se hende!' … Hun prøvede på at gøre sig fri af hans arme, for hun slappedes pludselig ved lyden af dette navn. Men ingen nærmede sig deres sammenslyngede skikkelser på murens hvide baggrund. 'Linda! Stakkels Linda! Jeg skælver! Jeg dør af skræk for min stakkels søster Linda, der i dag er blevet Giovannis – min elskers – trolovede! Giovanni, du må være blevet vanvittig! Jeg kan ikke forstå dig! Du er ikke som andre mænd! Jeg vil ikke opgive dig – aldrig – kun til Vorherre selv! Men hvorfor har du gjort dette vanvittige, gruelige, blinde, forfærdelige?'

Hun lod hænderne synke og bøjede hovedet.

'Af frygt for at miste mit håb om dig,' sagde Nostromo.

'Du vidste, at du havde min sjæl. Du véd alt! Den var skabt til dig! Men hvad kunne der stå mellem dig og mig? Hvilket? Sig mig det!' gentog hun uden utålmodighed, med ophøjet selvsikkerhed.

'Din døde mor,' sagde han meget sagte.

'Oh! … Stakkels mor! Hun har altid … Nu er hun en helgen i himlen, og jeg kan ikke give dig til hende. Nej, Giovanni, kun til Vorherre. Du var fra forstanden – men sket er sket. Oh, hvad har du ikke gjort? Giovanni, min elskede, mit liv, min herre, lad mig ikke blive her i denne grav af skyer. Nu må du ikke forlade mig. Du må tage mig med – straks – i dette øjeblik – i din lille båd. Giovanni, før mig bort i nat, fra min frygt for Lindas øjne, før jeg er nødt til at se på hende igen.'

Hun trykkede sig ind til ham. San Tomé sølvets slave følte vægten som af lænker på sine lemmer, et tryk som af en kold hånd på sine læber. Han kæmpede mod forhekselsen.

'Jeg kan ikke,' sagde han. 'Ikke endnu. Der er noget, som står imellem os to og friheden til at gøre, hvad vi vil.'

Hun trykkede sig endnu tættere mod ham med troskyldigt forførerisk instinkt.

'Du vrøvler, Giovanni – min elsker!' hviskede hun overtalende. 'Hvad kunne der være? Bær mig med – i dine stærke hænder – til Doña Emilia – bort herfra. Jeg er ikke tung.'

Det var, som om hun ventede, at han med det samme skulle løfte hende på sine hænder. Det forekom hende, som om intet var umuligt. Alt kunne ske i denne forunderlige nat. Da han ikke rørte sig, næsten råbte hun:

'Jeg siger dig jo, at jeg er bange for Linda!' Han rørte sig stadig ikke. Hun blev rolig og prøvede med list. 'Hvad kan det være?' sagde hun lokkende.

Han følte hende skælve let, så levende og så varm i sin favn.

'En skat,' sagde han. Alt var stille. Hun forstod ham ikke. 'En skat. En sølvskat, med hvilken jeg kan købe en guldkrone til din pande.'

'En skat?' gentog hun lavmælt, som fra dybet af en drøm. 'Hvad er det, du siger?'

Hun gjorde sig varsomt fri. Han rejste sig og så ned på hende; han kunne sanse hendes ansigt, hendes hår, hendes mund, smilehullerne på hendes kinder – se, hvor dejlig hun var, i natten over bugten, så tydeligt som i en flammende middagssol.

'En sølvskat!' stammede hun. Så sagde hun hurtigere: 'Hvad mener du? Hvor? Hvordan har du fået den, Giovanni?'

'Som en tyv!' brast det ud af ham.

Golfo Placidos tætteste mørke syntes at falde ned over ham. Nu kunne han ikke se hende. Hun var forsvundet i en lang, afgrundsdyb stilhed, fra hvilket hendes stemme efter en stunds forløb nåede ham med et svagt lysskær, der var hendes ansigt.

'Jeg elsker dig! Jeg elsker dig!'

Disse ord gav ham en uvant følelse af frihed; de forheksede ham stærkere end skatten; de forvandlede hans trætte underkastelse under dette døde stof til en triumferende overbevisning om hans magt. Han ville tilbede hende, sagde han, i en glans, der var lige så stor som Doña Emilias. De rige levede af en velstand, der var stjålet fra folket, men han havde intet taget fra de rige – intet, som de ikke allerede havde mistet som følge af deres tåbelighed og forræderi. For han var blevet forrådt – sagde han – narret, fristet. Hun troede ham … Han havde beholdt skatten for at kunne hævne, men nu tænkte han ikke længere på hævn. Han tænkte kun på hende. Han ville anbringe hendes skønhed i et slot på et bjerg med oliventræer – et hvidt slot over et blå hav. Han ville holde hende dér som et smykke i et skrin. Han ville skaffe hende jord – hendes egen jord, frugtbar med vin og korn – som hendes små fødder kunne træde på. Han kyssede dem … Han havde allerede betalt for det hele med en kvindes sjæl og en mands liv … Capataz’en smagte den enorme beruselse, hans ødselhed fyldte ham med. Han kastede skatten, som han nu havde fået magt over, for hendes fødder i bugtens uigennemtrængelige mørke. Men hun måtte først give ham tid til at blive rig.

Hun lyttede som henført. Hendes fingre rørte sig i hans hår. Han stod fortumlet, svag, tom, som om han havde kastet sin sjæl fra sig.

'Så skynd dig!' sagde hun. 'Skynd dig, Giovanni, min elsker og herre, for jeg vil ikke give dig til andre end Vorherre. Og jeg er bange for Linda.'

Hendes skælven viste ham, at hun talte sandt, og han lovede at gøre sit bedste. Han stolede på, at hun ville være modig i sin kærlighed. Hun lovede at være tapper for at blive elsket altid – langt borte, i et hvidt slot over et blåt hav. Så hviskede hun frygtsomt, og alligevel ivrigt:

'Hvor er den? Hvor? Sig mig det, Giovanni!'

Han åbnede munden, men sagde ikke noget. Han var forfærdet.

'Nej, ikke det! Ikke dette!' stønnede han, da han atter følte den hemmelighed, som stedse havde fået ham til at tie, knuge med uformindsket styrke. Selv ikke til hende kunne han sige det. End ikke til hende. Det var for farligt. 'Jeg forbyder dig at spørge,' sagde han med voldsomhed, men sørgede samtidig forsigtigt for at mildne vreden i sin stemme.

Han havde altså alligevel ikke genvundet sin frihed. Den ulovlige skats spøgelse steg op, stod ved hendes side som en skikkelse af sølv, nådeløs og hemmelighedsfuld, med en finger mod de blege læber. Hans sjæl døde i ham, da han i ånden så sig liste gennem slugten om lidt, med lugten af jord og våde blade i sine næsebor – liste sig ind med en målbevidsthed, der lammede ham, og atter liste sig ud, belæsset med sølv, med ørerne anspændt mod enhver lyd. Det måtte gøres i denne selvsamme nat – dette arbejde, som kun sømmede sig for en fej slave!

Han bøjede sig ned, førte kanten af hendes nederdel til sine læber og sagde dæmpet, men bydende:

'Sig til ham, at jeg ikke ville blive her.' Og borte var han i ét nu, lydløst. Ikke så meget som et skridt hørte hun i den mørke nat.

Hun sad stille, med hovedet lænet mod muren og fødderne i de hvide strømper og sorte sko over kors. Gamle Giorgio, der kom ud et øjeblik efter, syntes ikke at blive forbavset over, at Nostromo var gået, hvilket hun uvist af hvilken grund havde frygtet. For hun var nu opfyldt af en uforklarlig frygt – frygt for alt og alle undtagen Giovanni og hans skat. Men dette var på den anden side utroligt.

'Va bene,' sagde den gamle blot. 'Lad ham bare gå! Haha! Hvor smuk kvinden end er, er der altid en brod i det. Frihed, frihed! Der er mere end én slags frihed! Han har sagt det store ord, og min søn, Gian’ Battista, er ikke af de tamme.' Det var, som om han belærte den ubevægelige og forskræmte Giselle … 'En mand bør ikke være tam,' tilføjede han skolemesteragtigt fra døren. Hendes tavshed mishagede ham åbenbart. 'Du må ikke hengive dig til misundelse over din søsters gode skæbne,' sagde han formanende, meget alvorligt, med sin dybe stemme.

Lidt efter kom han igen frem i døren og kaldte på sin yngste datter. Det var blevet sent. Han råbte hendes navn tre gange, før hun overhovedet så op. Som en søvngængerske gik hun ind i soveværelset, som hun delte med Linda. Gamle Giorgio så op fra Bibelen og rystede på hovedet, da hun lukkede døren efter sig.

Hun gik tværs gennem værelset uden at se på noget og satte sig ned ved det åbne vindue. Linda, der sneg sig ned fra fyrtårnet, fordi hun ikke kunne tøjle sin henrykkelse, fandt hende siddende med et tændt lys bag sig, med ansigtet ud mod den sorte nat, der var fuld af vindens sukken og lyden af fjerne byger. Giselle drejede ikke hovedet, da søsteren trådte ind.

Der var i denne ubevægelighed noget, som Linda fornemmede i sin paradisiske saligheds dyb. Hun tænkte vredt, at det nok var den elendige Ramirez, hendes søster spekulerede på. Linda ville gerne snakke. Hun sagde myndigt: 'Giselle!' men ikke den svageste bevægelse svarede hende.

Den unge pige, der skulle bo i et slot og træde på egen jord, var rede til at dø af skræk. Ikke for alt i verden ville hun have vendt sig om og mødt søsterens blik. Hendes hjerte hamrede. Hun sagde sagte, men hurtigt:

'Tal ikke til mig. Jeg beder.'

Linda gik stilfærdigt ud igen, skuffet, mens Giselle sad vantro, fortabt, fortumlet, tålmodig, som om hun ventede på bekræftelse af det ufattelige. Hun ventede.

Hun ventede ikke forgæves. Manden, hvis sjæl var død i hans indre, havde, da han sneg sig ud af slugten, belæsset med sølv, set skæret fra det oplyste vindue og kunne ikke lade være med at gå op fra stranden igen. Hun anerkendte hans tilbagevenden, som om verden nu i al evighed aldrig ville kunne berede hende nogen overraskelse.

Hun rejste sig, tvungen og stiv, og begyndte at tale, længe før lyset fra værelset faldt på mandens ansigt.

'Du er kommet tilbage for at bortføre mig. Det er godt! Åbn dine arme, Giovanni, min elsker. Jeg kommer.'

Han standsede, og med vildt flammende øjne og hård stemme sagde han:

'Ikke endnu. Jeg må blive rig langsomt' … Der kom en truende klang i hans stemme. 'Glem ikke, at din elsker er en tyv.'

'Jo, jo!' hviskede hun hurtigt. 'Kom nærmere! Hør! Svigt mig ikke, Giovanni! Aldrig, aldrig! … Jeg skal nok være tålmodig …'

Hun bøjede sig trøstende over den lave karm, hen imod den ulovlige skats slave. Lyset i stuen gik ud, og tynget af sølvet greb den storartede capataz om hendes hvide hals i bugtens mørke, som en druknende, der klynger sig til et strå.

13. kapitel

Den dag, mrs. Gould skulle holde sin store modtagelse efter hjemkomsten fra rejsen, steg kaptajn Fidanza fra sin skonnert, der lå i Sulacos havn, roligt og sikkert ned i sin jolle og tog årerne. Det var senere end sædvanligt, og det var et godt stykke ud på eftermiddagen, før han landede på Store Isabellas strand og med faste skridt begav sig op ad øens skråning.

I nogen afstand kunne han se Giselle sidde i en stol ved muren under vinduet til pigernes værelse. Hun sad med sit sytøj, som hun holdt nær ved øjnene. Den ro, der var over denne ungpigeskikkelse, hidsede den følelse af evindelig strid, der var i hans bryst. Han blev vred. Han syntes, at hun burde høre hans lænker rasle – hans lænker af sølv – på lang afstand. Da han var i land samme dag, havde han mødt doktoren med det onde øje, og manden havde set meget gennemborende på ham.

Han blev blødgjort, da hun så op på ham. Men så rynkede hun panden. Det var en advarsel: han måtte være forsigtig. Han standsede i nogen afstand og sagde med kraftig, lidenskabsløs stemme:

'God dag, Giselle, Er Linda stået op?'

'Ja. Hun er inde i stuen sammen med far.'

Han gik nærmere, og idet han kiggede ind i soveværelset af frygt for, at Linda skulle opdage ham, hvis hun af en eller anden grund var gået derind, sagde han ganske sagte:

'Elsker du mig?'

'Mere end mit liv.' Hun slap ikke broderiet under hans forskende blik, men fortsatte, mens hun så ned på sine hænder: 'Ellers ville jeg ikke kunne leve. For dette liv er som døden, Giovanni. Åh, Giovanni, jeg går til grunde, hvis du ikke tager mig bort.'

Han smilede nonchalant. 'Jeg kommer til vinduet, når det bliver mørkt,' sagde han.

'Nej, det må du ikke, Giovanni. Ikke i aften. Linda og far har talt længe sammen i dag.'

'Om hvad?'

'Jeg mener, at det var om Ramirez. Jeg véd det ikke. Jeg er bange. Jeg er altid bange. Det er ligesom at dø tusind gange om dagen. Din kærlighed til mig er ligesom skatten for dig. Den er der, men jeg kan aldrig få nok af den.'

Han så på hende. Hun var smuk. Hans begær var vokset. Nu havde han to herrer. Men hun var ikke i stand til at undertrykke sine følelser. Hun var oprigtig i det, hun sagde, men hun sov roligt om natten. Når hun så ham, flammede hun altid op. Forandringen kunne kun mærkes ved, at hun var mere fåmælt end ellers. Hun var bange for at røbe sig. Hun var bange for smerte, hårde ord, for at være vidne til vrede og voldsomhed. Hun hviskede:

'Opgiv slottet, Giovanni, og vinmarken i bjergene, for hvis skyld vi lader vor kærlighed sulte.'

Hun tav, da hun så Linda stå uden at sige noget ved hjørnet af huset.

Nostromo vendte sig mod sin trolovede med en hilsen og forbavsedes ved synet af hendes indfaldne øjne, hule kinder, hele udtrykket af sygdom og kval i hendes ansigt.

'Har du været syg?' spurgte han og prøvede på at lægge en vis bekymring i spørgsmålet.

Hendes sorte øjne flammede, da hun så på ham. 'Er jeg da blevet tyndere?' spurgte hun.

'Ja – måske – lidt.'

'Og ældre?'

'Hver dag betyder noget – for os alle.'

'Jeg er bange for, at jeg skal blive grå, før ringen sidder på min finger,' sagde hun langsomt, mens hendes blik ikke slap ham.

'Det skal du ikke være bange for,' sagde han åndsfraværende.

Nostromo talte derpå en stund med Giorgio, mens Linda tog sig af huslige anliggender, og gik snart efter fra huset. Så snart han var forsvundet i retning af stranden, satte Linda sig hen ved siden af sin far med et forpint smil.

Lige siden den dag, da den forelskede og desperate Ramirez havde passet hende op på kajen, havde hun ikke været i tvivl. Mandens vilde ord havde ikke sagt hende noget nyt. De havde kun præcist, som om et søm blev drevet gennem hendes hjerte, slået den følelse af uvirkelighed og bedrag fast, som hun havde fundet i samværet med sin vordende mand i stedet for salighed og tryghed. Hun havde øst sit had og sin harme ud over Ramirez, men hin søndag var hun nær død af fortvivlelse og skam, mens hun lå på Teresas store gravsten – en gave fra jernbanens lokomotivførere og mekanikere som tegn på deres agtelse for den gamle frihedshelt. Gamle Viola havde ikke været i stand til at gennemføre sin plan om at begrave sin kone på havet, og Linda græd på stenen.

Den overflødige krænkelse fyldte hende med rædsel. Hvis han ønskede at få hendes hjerte til at briste, så var der ikke noget at gøre ved det. Gian’ Battista kunne tillade sig alt. Men hvorfor så trampe på hende bagefter, hvorfor søge at ydmyge hendes sjæl? Men nej! Den kunne han ikke knække. Hun tørrede tårerne. Og Giselle! Giselle! Hendes lille søster, der altid havde klamret sig til hende for at blive beskyttet, lige fra hun kunne gå! Hvilken falskhed! Men hun kunne formodentlig ikke lade være. Når der var en mand med i spillet, kunne det tomhjernede pigebarn jo ikke beherske sig …

Linda havde arvet en ikke ringe del af Violas stoiske ro. Hun besluttede sig til intet at sige. Men kvinde, som hun var, lagde hun lidenskab i denne ro. Giselles korte svar, der skyldtes frygtsom forsigtighed, gjorde Linda ude af sig selv af raseri, fordi deres muthed lignede foragt. En dag kastede hun sig over stolen, hvor hendes indolente søster lå og hvilede sig, og satte tænderne i hendes hals. Giselle udstødte et skrig. Hun var ved at besvime af rædsel, men sagde så med lad stemme: 'Madre de Dios! Vil du æde mig levende, Linda?' Og dette udbrud lagde sig uden at efterlade noget spor i situationen. 'Hun véd intet. Hun kan intet vide,' tænkte Giselle. 'Måske er det ikke sandt. Det kan ikke være sandt,' prøvede Linda på at sige til sig selv.

Men da hun så kaptajn Fidanza for første gang efter mødet med den skinsyge og ophidsede Ramirez, vendte forvisningen om hendes vanskæbne tilbage. Fra døren så hun efter ham, da han gik ned til båden, og spurgte stoisk sig selv: 'Skal de mødes i aften?' Hun besluttede sig til at forlade tårnet en lille stund. Da han var forsvundet, gik hun hen og satte sig hos faderen.

Den ærværdige garibaldino følte sig, som om han selv sagde, 'endnu som en ung mand.' På den ene eller den anden måde havde han i den sidste tid hørt ikke så lidt om Ramirez, og hans foragt for og modvilje mod denne mand, der tydeligt nok ikke var, hvad hans søn ville være blevet, havde gjort ham rastløs. Han sov meget lidt om natten, og i stedet for at læse eller blot sidde med mrs. Goulds sølvindfattede briller på næsen foran den opslåede Bibel havde han nu i flere nætter strejfet rundt på øen med sin gamle bøsse, på vagt for sit Hus’ ære.

Linda lagde sin spinkle, brune hånd på hans knæ og søgte at berolige ham: Ramirez var jo ikke i Sulaco. Ingen vidste, hvor han var. Han var rejst. Hans snak om, hvad han ville gøre, betød intet.

'Nej,' afbrød den gamle mand hende. 'Men Gian’ Battista fortalte mig helt af sig selv – at den feje esclavo drak og spillede med forbryderne ovre i Zapiga, på bugtens nordside. Han kan måske få nogle af de værste slyngler i denne forbandede negerby til at hjælpe sig i sine planer med den lille … men så gammel er jeg ikke. Nej!'

Hun argumenterede alvorligt mod sandsynligheden for, at Ramirez skulle nære planer om at bortføre Giselle, og omsider tav den gamle. 'Måske, måske,' mumlede han, blot for at få fred.

Men hun var på ingen måde let om hjertet. Hun elskede Nostromo. Hun så hen på Giselle, der sad et stykke borte. Hun så på hende med en blanding af moderlig ømhed og skinsyg kval over at være besejret af rivalinden. Så rejste hun sig og gik hen til hende.

'Hør efter, du!' sagde hun heftigt.

Den uovervindelige oprigtighed i den yngre søsters øjne, der så op på hende, så violblå, så dugfrisk uskyldigt, vakte både hendes vrede og hendes beundring. Smukke øjne havde denne tøs med den hvide hud og det sorte sind! Linda kunne ikke afgøre med sig selv, om hun ville rive disse øjne ud med hævnende skrig eller dække deres sælsomme og skamløse uskyld med medlidenhedens og kærlighedens kys.

'Ramirez går rundt i byen og siger, at han vil bortføre dig fra øen.'

'Idioti!' svarede Giselle, og med en unaturlighed, der var følgen af langvarig selvbeherskelse, tilføjede hun: 'Han er ikke manden.' Hun sagde det spøgende, med skælvende dristighed.

'Nå ikke?' sagde Linda med sammenbidte tænder. 'Nå ikke? Men pas så hellere på, for far har ikke sovet i de sidste nætter, men er gået rundt med bøssen ladt.'

'Det har han ikke godt af. Du må sige til ham, at han skal lade være, Linda. Mig vil han ikke høre på.'

'Jeg siger ikke noget – aldrig mere – til nogen,' udbrød Linda lidenskabeligt.

Dette kunne ikke vare, tænkte Giselle. Giovanni måtte føre hende bort snart – allerede næste gang, han kom. Hun ville ikke udholde disse rædsler selv for nok så meget sølvs skyld. Hun blev syg af at tale med sin søster. Men hun var ikke urolig over faderens vagtsomhed. Hun havde indtrængende bedt Nostromo om ikke at komme til vinduet denne aften, og han havde lovet at holde sig borte for denne ene gangs skyld. Og hun vidste ikke, kunne ikke gætte eller forestille sig, at han havde nogen anden grund til at komme til øen.

Linda havde begivet sig lige til tårnet. Det var på tide at tænde fyret. Hun åbnede den lille dør og gik med tunge skridt op ad vindeltrappen. Hun bar sin kærlighed til den prægtige capataz de cargadores som en stedse tungere byrde af skammens lænker. Nej, hun kunne ikke kaste den fra sig. Nej! Da hun havde tændt lampen, satte hun sig på en stol, alene med sin skinsyge, højt over jordens skam og lidenskab. De ville mødes. Og hun vidste også, hvor det ville ske. Ved vinduet. Pinens sved faldt i dråber på hende kinder.

Linda Viola rejste sig pludselig med en finger på læben. Han elskede hverken hende eller hendes søster. Det hele forekom hende så meningsløst, at hun blev angst, men samtidig følte et vist håb. Hvorfor bortførte han hende ikke? Hvad afholdt ham fra at gøre det? Han var ikke til at blive klog på. Hvad ventede de på? Hvilket formål havde disse to mennesker med at lyve og bedrage? Det kunne ikke være noget, der havde med deres kærlighed at gøre. Håbet om at vinde ham tilbage fik hende til at tilsidesætte et løfte, hun en gang havde givet sig selv: at hun ikke ville forlade fyrtårnet denne nat. Hun måtte straks tale med sin far, der var klog, og som ville forstå hende. Hun løb ned ad vindeltrappen. I det øjeblik hun åbnede døren i tårnets bund, hørte hun lyden af det første skud, der nogen sinde var affyret på Store Isabella.

Hun følte et stød, som om kuglen havde ramt hendes bryst. Hun løb uden at standse. Der var mørkt i huset. Hun råbte i døren 'Giselle! Giselle!' og styrtede derpå rundt om hjørnet og skreg sin søsters navn ved det åbne vindue uden at få svar, men netop som hun ville til at løbe videre, kom Giselle farende ud ad døren, jog forbi hende med flagrende hår og stirrende blik og forsvandt i mørket.

Linda gik langsomt videre, med armene strakt frem foran sig. Alt var stille på øen; hun vidste ikke, hvorhen hun gik. Pludselig fik hun øje på faderen, der stod roligt, helt alene, i måneskinnet.

Garibaldino’en, der stod høj og rank, med det snehvide hår og skæg, virkede monumental i sin ubevægelighed, mens han støttede sig til et gevær. Hun lagde hånden let på hans arm. Han rørte sig ikke.

'Hvad har du gjort?' spurgte hun.

'Jeg har skudt Ramirez – infame!' svarede han, med blikket vendt mod det sted, hvor skyggen var sortest. 'Han kom som en tyv, og han faldt som en tyv. Barnet måtte beskyttes.'

Han gjorde ikke mine til at røre sig af stedet. Han stod barsk, stivnet, som en statue af en gammel mand, der vogter sit Hus’ ære. Linda tog sin skælvende hånd fra hans arm og gik ind i den sorte skygge. Hun så uformelige, urolige omrids på jorden. Hun hørte lyden af suk og gråd.

'Jeg bønfaldt dig om ikke at komme i aften. Åh, min Giovanni! Og du lovede det. Åh! Hvorfor – hvorfor kom du dog, Giovanni?'

Det var Giselles stemme. Den gik over i en hjerteskærende hulken. Og den aldrig rådvilde capataz de cargadores, San Tomé skattens herre og slave, der var blevet overrasket af gamle Giorgio, da han sneg sig over den åbne flade hen mod slugten for at hente mere sølv, svarede køligt og nonchalant, men med forbavsende svag stemme fra jorden:

'Det var, som om jeg ikke kunne overleve natten uden at se dig en gang til – se dig, min stjerne, min lille blomst.'

Den strålende reception var forbi, de sidste gæster var gået, og Señor Administrador var allerede gået ind på sit værelse, da dr. Monygham, der havde været ventet til selskabet, men ikke havde indfundet sig, kom kørende ad træbrolægningen under de elektriske lamper på Calle de la Constitucion og fandt den store port til Casa Gould åben.

Han humpede ind, gik op ad trappen og fandt den tykke Basilio i færd med at slukke lysene i den store salon. Hushovmesteren måbede ved synet af den sene gæst.

'Lad være med at slukke lysene,' kommanderede lægen. 'Jeg vil tale med señora.'

'Señora er på Señor Administradors kontor,' sagde Basilio salvelsesfuldt. 'Señor Administrador tager ud til minen om en time. Der er vist vanskeligheder med arbejderne. Skamløse folk uden fornuft og anstændige hed. Og dovne, señor. Dovne!'

'Du er selv skamløst doven og dum,' sagde lægen med sin særlige evne til at udtrykke sig uelskværdigt. 'Du må ikke slukke lyset.'

Basilio trak sig tilbage med værdighed. Dr. Monygham, der gav sig til at vente i den strålende oplyste salon, hørte lidt efter en dør gå i den anden ende af huset. En lyd af klirrende sporer tabte sig: Señor Administrador var på vej til bjerget.

Med rytmisk sving i det lange slæb, glitrende af juveler og af silke, med det fine hoved bøjet som under vægten af det store, lyse hår, hvor sølvstænkene forsvandt, gik 'Sulacos første dame', som kaptajn Mitchell plejede at kalde hende, hen ad den oplyste gang, rigere end de fleste var i stand til at forestille sig rigdom, afholdt, elsket, agtet, æret og så ensom, som måske noget menneske kan være på denne jord.

Lægens 'Mrs. Gould! Et øjeblik!' standsede hende pludselig i døren til den oplyste, tomme salon. Hun lagde mærke til hans funklende øjne.

'Mrs. Gould, De må komme. Véd De, hvad der er sket? De husker, hvad jeg fortalte Dem i går om Nostromo. Efter hvad jeg erfarer, blev en båd med fire negre på vej fra Zapiga på vej tæt forbi Store Isabella prajet af en kvinde – i øvrigt Linda – fra klippen. Det er stærkt måneskin, og hun råbte til dem, at de skulle komme ind til stranden og sejle en såret mand til byen. Bådens ejer gjorde naturligvis straks, hvad hun bad om (jeg har hele historien fra ham). Da de landede på Store Isabellas flade strand, stod Linda Viola og ventede på dem. De fulgte efter hende. Hun førte dem op til et træ i nærheden af fyrmesterboligen. Her fandt de Nostromo liggende på jorden med hovedet i den yngste datters skød, mens den gamle Viola stod et stykke derfra og støttede sig til sit gevær. Under Lindas vejledning hentede de et bord i huset og brugte det som båre efter at have brækket benene af det. Nu er de her, mrs. Gould. Jeg mener – Nostromo og – og Giselle. Negrene bragte ham til hospitalet ved havnen. Han fik den vagthavende til at sende bud efter mig. Men det er ikke mig, han vil tale med – det er Dem, mrs. Gould! Det er Dem.'

'Mig?' hviskede mrs. Gould og krympede sig lidt.

'Ja, Dem!' sagde lægen heftigt. 'Han bad mig – som han regner for sin fjende – om at føre Dem til ham med det samme. Han har åbenbart noget, han vil sige til Dem under fire øjne.'

'Umuligt!' hviskede mrs. Gould.

'Han sagde til mig ’Mind hende om, at jeg har gjort noget for at holde et tag over hendes hus’ … mrs. Gould,' fortsatte lægen i stor ophidselse, 'kan De huske sølvet? Sølvet, som gik tabt med lægteren, der sank?'

Det huskede mrs. Gould. Men hun sagde ikke, at hun hadede den blotte omtale af dette sølv. Hun, som ellers var den personificerede åbenhed, mindedes med rædsel, at hun for første og sidste gang i sit liv havde skjult sandheden om netop dette sølv for sin mand. Hun var blevet plaget af sin frygt dengang, og hun havde aldrig tilgivet sig selv. Dertil kom, at dette sølv, som aldrig ville være kommet til byen, hvis hendes mand var blevet gjort bekendt med de nyheder, Decoud medbragte, nær havde været skyld i dr. Monyghams død. Og disse ting forekom hende meget frygtelige.

'Men gik sølvet virkelig tabt?' udbrød lægen. 'Jeg har altid tænkt, at der var noget mystisk ved vor Nostromo lige siden dengang. Nu, da han skal dø, tror jeg, at han gerne –'

'Skal han dø …' gentog mrs. Gould.

'Ja. Ja … Han vil måske fortælle Dem noget om dette sølv, som –'

'Nej, åh nej!' udbrød mrs. Gould med sagte stemme. 'Er det ikke tabt og sagen afgjort forlængst? Er der ikke kostbarheder nok foruden til at gøre alle i verden ulykkelige?'

Lægen tav, forkuet, skuffet. Til sidst sagde han, meget sagte:

'Og der er også Violas datter, Giselle. Hvad skal vi gøre? Det ser ud, som om hendes far og søster –'

Mrs. Gould indrømmede, at hun følte sig forpligtet til at gøre sit bedste for disse piger.

'Jeg har en vogn herude,' sagde lægen. 'Hvis De ikke har noget imod at stige ind i den –'

Han ventede med stor utålmodighed, til mrs. Gould atter viste sig efter at have kastet en grå frakke med hætte over sin kjole.

I denne dragt stod hun da ved siden af denne seng, på hvilken den storartede capataz de cargadores lå ubevægelig på ryggen.

'Hun er uskyldig,' sagde capataz’en med en dyb, rolig stemme, som om han var bange for, at et kraftigere sprog ville få det svage tag, hans ånd endnu havde over hans legeme, til at svigte. 'Hun er uskyldig. Det er min skyld alene. Men det kan være det samme. Jeg vil ikke stå til regnskab for noget levende menneske i disse sager.'

Mrs. Gould bøjede sig meget bleg over ham med uendelig sørgmodighed. Og Giselle Violas sagte hulken ved fodenden af sengen, hvor hun knælede, mens det gyldne hår vældede ned over capataz’ens fødder, brød knap stilheden i værelset.

'Tænke sig, at den gamle kom så letfodet og overraskede mig, og at han sigtede så godt! Jeg kunne ikke have gjort det bedre selv. Men måske var prisen for en patron blevet sparet. Æren var sikret … Señora, hun ville have fulgt tyven Nostromo til verdens ende … Jeg har sagt ordet. Fortryllelsen er brudt!'

En sagte stønnen fra den unge pige fik ham til at slå øjnene ned.

'Jeg kan ikke se hende … Det gør ikke noget,' fortsatte han med skyggen af de gamle, overlegne nonchalance i stemmen. 'Ét kys er nok, hvis der ikke er tid til flere. Señora, kast Deres medfølende øje på hende, De, der er lige så berømt i det ganske land som modet og dristigheden hos den mand, der taler til Dem. Hun vil blive trøstet. Og selv Ramirez er ikke nogen slet fyr. Jeg er ikke vred. Nej! Det var ikke Ramirez, der overraskede Sulacos capataz de cargadores.' Han standsede, og med en kraftanstrengelse fortsatte han med lidt ekstatisk stemme:

'Jeg dør, forrådt – forrådt af –'

Men han sagde ikke, af hvem han var blevet forrådt.

'Hun ville ikke have forrådt mig,' begyndte han igen og spilede øjnene meget vidt op. 'Hun var trofast. Vi ville være draget meget langt bort – meget snart. Jeg kunne have revet mig løs fra den forbandede skat, for hendes skyld. For dette barn ville jeg have efterladt talrige kasser helt fulde. Og Decoud tog fire. Fire barrer. Hvorfor? Picardia! For at forråde mig? Hvordan kunne jeg levere skatten tilbage, når der manglede fire barrer? Man ville have sagt, at jeg havde stjålet dem. Det ville doktoren have sagt. Ak, den holder mig fanget endnu!'

Mrs. Gould bøjede sig ned over ham. Hun var fascineret, men kold af ængstelse.

'Hvad blev der af Don Martin den nat, Nostromo?'

'Hvem véd? Døden skulle overraske mig. Han gik bort. Han forrådte mig. Og De tror, at jeg slog ham ihjel! I er alle sammen ens, I fine folk. Sølvet har dræbt mig. Det har holdt mig fast. Det gør det endnu. Ingen véd, hvor det er. Men De er gift med Don Carlos, som gav det i mine hænder og sagde: ’Frels det med indsats af Deres liv.’ Og da jeg kom tilbage og I alle sammen troede, at det var gået tabt, hvad hører jeg så? At det ikke havde nogen betydning. Det var lige meget! Nej, op, Nostromo, du tro tjener, og rid bort for at frelse os, rid, så hurtigt du kan!'

'Nostromo!' hviskede mrs. Gould og bøjede sig helt ned over ham. 'Også jeg har hadet dette sølv af mit hele hjerte!'

'Pragtfuldt! – at en af jer har kunnet hade den rigdom, I forstod jer så godt på at tage af de fattiges hænder. Verden hviler på de fattige, som gamle Giorgio siger. De, señora, har altid været god mod de fattige. Men der er en forbandelse i rigdom. Señora, skal jeg fortælle Dem, hvor skatten er? Dem alene … Strålende! Uforgængelig!'

'Nej, capataz,' sagde hun. 'Ingen savner den nu. Lad den være tabt for stedse.'

Efter at have hørt disse ord lukkede Nostromo øjnene, sagde ikke et ord og rørte sig ikke. Uden for sygeværelsets dør kom dr. Monygham, der befandt sig i den største ophidselse, og hvis øjne skinnede som i feber, hen til de to kvinder.

'Mrs. Gould,' sagde han næsten brutalt i sin utålmodighed, 'havde jeg så ikke ret? Der er et mysterium. De har fået besked om det, ikke? Han fortalte Dem –'

'Han fortalte mig intet,' sagde mrs. Gould roligt.

Lægen trådte underdanigt tilbage. Han troede ikke på mrs. Gould. Men hendes ord var lov. Han accepterede hendes nægtende svar som en uforklarlig fatalitet, der bekræftede, at Nostromos sjæl havde sejret over hans egen. Selv over for denne kvinde, som han elskede med hemmelig hengivenhed, var han blevet besejret af den prægtige capataz de cargadores, den mand, der havde levet sit liv på ubrudt troskab, retsindighed og mod!

'Vær så venlig straks at sende bud efter min vogn,' sagde mrs. Gould. Derpå vendte hun sig mod Giselle Viola: 'Kom nærmere, barn, tættere hen til mig. Vi vil vente her.'

Giselle Viola, som var dybt nedbøjet og hjælpeløs, krøb hen til hende. Mrs. Gould lagde hånden på gamle Violas datter.

'Trøst dig, barn. Han ville meget snart have glemt dig for sin skat,' sagde hun i sit livs første og eneste øjebliks bitterhed. Den var selve dr. Monygham værdig.

'Señora, han elskede mig. Han elskede mig,' hviskede Giselle fortvivlet. 'Jeg blev elsket af ham, som ingen anden nogen sinde har været elsket.'

'Også jeg har været elsket,' sagde mrs. Gould med streng stemme.

Giselle klamrede sig krampagtigt til hende. 'Åh, señora, men De vil leve tilbedt til Deres dages ende,' hulkede hun.

Mrs. Gould tav, til vognen kom. Hun hjalp den halvt afmægtige pige ind. Efter at lægen havde lukket landauerens dør, bøjede hun sig hen imod ham.

'Kan De intet gøre?' hviskede hun.

'Nej, mrs. Gould. Desuden får vi ikke lov til at røre ham. Det er uden betydning. Jeg behøvede også kun at kaste et kort blik på ham … Der er intet at gøre.'

Men han lovede at tale med gamle Viola og den anden datter allerede samme aften. Han ville kunne få politibåden til at sejle sig over til øen. Han blev stående på gaden og så efter landaueren, der kørte langsomt bort bag de hvide muldyr.

Rygtet om, at der var sket en ulykke – at der var sket kaptajn Fidanza en ulykke – havde bredt sig langs de nye kajer med deres rækker af lamper og kranernes mørke silhouetter. En gruppe subsistensløse havde samlet sig ved indgangen til hospitalet og hviskede i måneskinnet over den tomme gade.

Der var ingen hos den sårede mand undtagen en blegsottig agitator, lille, skrøbelig, blodtørstig, hader af kapitalisterne. Han sad sammenkrøben på en høj skammel nær ved sengens hovedgærde, med knæene optrukne og hagen i hænderne. Han var blevet hentet af en kammerat, der havde hørt af en neger i et arbejdssjak, at kaptajn Fidanza var blevet bragt dødeligt såret i land.

'Har du dispositioner at træffe, kammerat?' spurgte han bekymret. 'Glem ikke, at vi skal bruge penge til vort arbejde. De rige må bekæmpes med deres egne våben.'

Nostromo svarede ikke. Den anden insisterede ikke. Efter en lang pause sagde han så:

'Kammerat Fidanza, du har nægtet at tage mod enhver hjælp af doktoren. Er han virkelig en farlig fjende af folket?'

I det svagt oplyste værelse vendte Nostromo langsomt hovedet på puden og slog øjnene op. Han sendte et gådefuldt, ransagende blik mod den sælsomme skikkelse ved hans leje. Så faldt hans hoved tilbage, øjenlågene lukkedes, og Sulacos capataz de cargadores døde uden et ord eller suk, efter en times ubevægelighed, der kun var blevet afbrudt af korte anfald af krampe, som viste, at han led grufulde smerter.

Fra det øjeblik, da Giorgio Viola havde skudt på manden, der ville stjæle hans ære, havde han ikke rørt sig af stedet. Han stod med sit gamle gevær ved fod og med hånden knuget om løbet nær ved mundingen. Efter at båden, der for evigt bragte Nostromo bort, havde forladt kysten, gik Linda tilbage til ham. Han syntes ikke at være klar over hendes tilstedeværelse, men da hun mistede sin tvungne ro og udbrød:

'Véd du, hvem du har slået ihjel?' svarede han:

'Vagabonden Ramirez.'

Linda, der var ligbleg og stirrede som en vanvittig på sin far, lo ham op i hans ansigt. Efter en lille stunds forløb stemte han i med et dybt, fjernt ekko af hendes latter. Så standsede hun, og den gamle mand sagde, ligesom forbløffet:

'Han råbte noget med min søn Gian’ Battistas stemme.'

Geværet faldt ud af hans åbne hånd, men armen forblev udstrakt et øjeblik, som om den stadig havde støtte. Linda greb hårdt fat i den.

'Du er for gammel til at forstå. Kom ind i huset.'

Han lod sig villigt føre. På tærsklen snublede han og var lige ved at falde omkuld sammen med sin datter. Hans ophidselse, hans aktivitet i de sidste dage, havde været som en døende lampes sidste opblussen. Han greb fat i en stoleryg.

'Med Gian’ Battistas stemme,' gentog han med barsk tonefald. 'Jeg hørte ham – Ramirez – den elendige –'

Linda hjalp ham ned i stolen, bøjede sig over ham og hvæsede ind i øret på ham:

'Du har dræbt Gian’ Battista.'

Den gamle mand smilede under det tætte overskæg. Kvinder havde mærkelige ideer.

'Hvor er barnet?' spurgte han. Han var forbavset over luftens gennemtrængende kølighed og det uvant svage lys i lampen, som han plejede at sidde oppe ved den halve nat med den åbne Bibel foran sig.

Linda betænkte sig et øjeblik og så bort.

'Hun sover,' sagde hun så. 'Vi vil tale om hende i morgen.'

Hun kunne ikke holde ud at se på ham. Han fyldte hende med rædsel og med en næsten uudholdelig følelse af medynk. Hun havde iagttaget den forandring, der skete med ham. Han ville aldrig forstå, hvad han havde gjort; og selv for hende stod det alt sammen som noget ubegribeligt. Han sagde med besvær:

'Giv mig Bogen.'

Linda lagde den lukkede bog med det slidte læderbind på bordet. Det var den Bibel, som en englænder for en evighed siden havde foræret ham i Palermo.

'Barnet måtte beskyttes,' sagde han med en sælsom, sørgmodig stemme.

Bag hans stol stod Linda og vred sine hænder. Hun græd lydløst. Pludselig gik hun hen mod døren. Han hørte, at hun bevægede sig.

'Hvor skal du hen?' spurgte han.

'Fyret! Si – pligt.'

Meget rank, hvidhåret, løveagtig, heroisk i sin henførte tavshed, følte han i lommen på sin røde skjorte efter de briller, Doña Emilia havde foræret ham. Han tog dem på. Efter at have siddet længe uden at røre sig, slog han op i bogen og betragtede de små typer i de dobbelte spalter gennem brillerne. Et stift, strengt udtryk bredte sig over hans træk, som om det var en reaktion på en ubehagelig tanke eller fornemmelse. Men han flyttede ikke øjnene fra bogen, mens han svajede fremad, langsomt, gradvis, til hans snehvide hår hvilede på de åbne sider. Et ur tikkede metodisk på den hvidkalkede væg, og mens garibaldino’en langsomt blev kold, lå han alene, barsk, ufordærvet, som en gammel eg, der er fældet af et lumsk vindstød.

Fyret på Store Isabella brændte med usvigelig sikkerhed over San Tomé minens tabte skat. Linda hvilede hovedet på gelænderet bag de blanke glas. Månen, der sank ude mod vest, iagttog hende strålende.

Ved foden af klippen nedenfor standsede en båds regelmæssige åretag, og dr. Monygham rejste sig i dens bagende.

'Linda!' råbte han, så højt han kunne. 'Linda!'

Linda rejste sig. Hun havde genkendt stemmen.

'Er han død?' råbte hun.

'Ja, min stakkels pige. Jeg kommer rundt om pynten,' svarede lægen nede fra vandet. 'Ro ind til stranden,' sagde han til folkene i politibåden.

Lindas sorte skikkelse tegnede sig rank mod fyrets lampe, hvor hun stod med armene løftet over hovedet, som om hun ville kaste sig ud fra toppen.

'Det var mig, der elskede dig,' hviskede hun. 'Kun mig! Hun vil glemme dig, der blev dræbt på elendig måde for hendes kønne ansigts skyld. Jeg forstår det ikke. Jeg forstår det ikke. Men jeg vil aldrig glemme dig. Aldrig!'

Hun stod tavs og stille og samlede sin styrke til at lægge al sin troskab, sin smerte, rådvildhed og fortvivlelse i ét stort råb:

'Aldrig! Gian’ Battista!'

Dr. Monygham, som var på vej rundt om pynten med politibåden, hørte navnet hen over sit hoved. Det var en ny triumf for Nostromo, den største, den mest misundelsesværdige, den uhyggeligste af dem alle. I dette en udødelig lidenskabs ægte råb, der syntes at lyde fra Punta Mala til Azuera og helt ud til horisontens blanke linie, alt mens en hvid sky, der skinnede som én stor masse af sølv – i dette råb herskede den prægtige capataz de cargadores over den mørke bugt, som rummede hans erobringer af skatte og kærlighed.

Noter

4. kapitel

1. [a]Nostra homo – vor mand. O. a.

Om Nostromo

Der er kaos i en sydamerikansk republik: stridende politiske partier, guerillaer, økonomiske magtspil – og ikke mindst et slagsmål om sølvminen San Tomé, et materielt kraftcentrum. Midt i dette står den italienske sømand Nostromo, der er leder af stevedorerne i havnebyen Sulaco, og rives rundt og griber ind i de store begivenheder. Men det slipper han ikke billigt fra …

I Nostromo bliver driften af en sølvmine i en sydamerikansk stat årsag til penge- og magtbegær, revolutioner m.m.

Joseph Conrad (1857-1924) var en polsk-britisk forfatter og en vigtig forgangsmand inden for den moderne litteratur. Han har inspireret forfattere som Ernest Hemingway, F. Scott Fitzgerald og Joseph Heller. Mange af Joseph Conrads romaner har været inspiration til populære film. Francis Ford Coppolas filmklassiker “Dommedag nu” fra 1979 er baseret på Joseph Conrads “Mørkets hjerte”, Alfred Hitchcocks film “Sabotage” fra 1936 bygger på Joseph Conrads “Den hemmelige agent”, og Ridley Scotts film “The Duellists” er baseret på Joseph Conrads “Duellen”.

Table of Contents

- Titel
- Kolofon
- Forfatterens kommentar

- Første del: Sølvet fra minen

- 1. kapitel
- 2. kapitel
- 3. kapitel
- 4. kapitel
- 5. kapitel
- 6. kapitel
- 7. kapitel
- 8. kapitel

- Anden del: Isabellerne

- 1. kapitel
- 2. kapitel
- 3. kapitel
- 4. kapitel
- 5. kapitel
- 6. kapitel
- 7. kapitel
- 8. kapitel

- Tredje del: Fyrtårnet

- 1. kapitel
- 2. kapitel
- 3. kapitel
- 4. kapitel
- 5. kapitel
- 6. kapitel
- 7. kapitel
- 8. kapitel
- 9. kapitel
- 10. kapitel
- 11. kapitel
- 12. kapitel
- 13. kapitel

- Noter

- Om Nostromo