Date: 2020-01-01 08:00:00+00:00
Keywords: Skønlitteratur; Roman
Publisher: Forlaget Brændpunkt

fugleflugt
Christine Tjalve

© Christine Tjalve & Forlaget Brændpunkt 2020

Omslag: Gitte Skov

Grafiker Søren Klok

Redaktion: Birgitte Vestergaard Andersen

1. udgave 2020
ISBN: 9788794083133

eBogen er lavet med Telling

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med forlag og forfatter.

Christine Tjalve
fugleflugt

Forlaget Brændpunkt

Tak til Vadehavscenteret for ideer og inspiration og til Ørslevkloster, hvis tykke mure var livgivende for romanen.

Hun ankommer til marsken med blæsten. Den driver flokke af trækfugle afsted foran sig, og hun kører ind til siden og stiger ud af den lejede bil. Vinden smager af salt, hun får sit hår i munden, og foran hende breder marsken sig, tjavset og grågul. Det er ikke en af dens bedste dage, vejret er gråt, dagen forblæst, men det er heller ikke en af Theas bedste dage, hun har siddet krummet sammen det meste af et døgn. Nu strækker hun sig og mærker, hvordan knoglerne giver sig. Over hende er himlen så massiv, at hun får lyst til at dukke sig under den; her står hun og er bare en hurtigt nedkradset stregtegning mod landskabets evighed.

Vinden buldrer i ørerne. Den vælter hende næsten omkuld. Derude ligger Vadehavet, så ligger mormorens hus tilbage ad vejen til venstre, men det bliver ikke nu. Hun har masser af tid, hun har ikke andet. Til højre foran hende snor åen sig på vej mod sit udløb i havet.

Hun låser bilen og begynder at gå langs vejen, og vinden følger hende. Den puffer og skubber til hende som en hund, der ivrigt byder hende velkommen i døren. Blæsten kan tumle huse og træer omkuld, den rejser storme og floder. Den er selve landskabet, som når tidevand skummer ind over marsken, og bølgerne braser mod diger. Den er åen, der svulmer over sine bredder, og flokke af trækfugle, der hviler i dens opdrift; det flade land, som har lagt sig næsegrus for dens fødder.

For nogle år siden skrev mormor og fortalte om stormfloden, der næsten slog ind over diget. Der manglede kun få centimeter, og på Mandø og andre udsatte steder var folk blevet evakueret.

- Blæsten rev og sled i os hele natten, men huset holdt. Når naturen viser tænder, mærker vi for alvor, hvor små vi er herude. Hvor let livet kan tippe.

Thea var selv i en form for skrøbelig balance, hun boede i Arizona med endnu et vikariat og følte sig lille. Luften var hed og tør, og landskabet omkring hende klippet som i en western. Det var godt at høre om Vesterhavet, blæsten og alt det, hun savnede.

Et myldrende kaos af sorte pletter trækker ind foran hende. Det er stære, og de trækker hende med sig mod deres nattely ved havet. De flakker og samler sig i et flimrende zigzag, som hun genkender i sig selv. Det var hendes mor, der ringede og foreslog, at hun kunne bo i mormors hus.

- Så kan du få en tænkepause og samle dig lidt, min skat.

Thea kan ikke huske, hvornår hendes mor begyndte at kalde hende ’skat’. Det ramte hende i nakken, da hun tog over til far, og da hun slog til med mormors hus, kom alle forbeholdene selvfølgelig. Hun ville nok alligevel ikke føle sig til rette dér, måske ville hun slet ikke føle sig hjemme i det hus så længe efter. Hendes mor var i virkeligheden heller ikke sikker på, om hun ville sælge huset, når det kom til stykket.

Nu er hun her, og fuglene trækker hende med, som de trækker foråret efter sig sydfra. Hun så det allerede i Tyskland, hvor buske og træer så småt var sprunget ud. Snart kommer den lange sommer, de lyse nætter, solsortesang i trætoppene og nye spirer under marskens grå. Hun ser op imod himlen og skubber kraven på dynejakken op om halsen, blæsten er kold.

Vejen rammer diget, og hun kravler op og følger stadig stærene, der er drejet af og flyver et stykke inde over sivene. En flok gæs basker skræppende hen over hendes hoved og slår sig ned på vaden længere ude. Vinden skubber for alvor til hende heroppe, hun læner sig imod den og bliver blæst fri af sig selv.

Fugleflokkene kommer i stimer inde fra land, enkeltfugle og småflokke halser efter og hægter sig på; så finder de lynhurtigt ind i rytmen i den store flok. Fuglene bevæger sig i bølger, de slår ned og flyver op, lander og letter som i et mægtigt, fælles åndedrag. De trækker hende afsted, indtil hun i en snublende bevægelse hænger i en snor efter dem.

Henne over de små søer flader fugleflokkene ud. De bløder ud over landskabet som et smil, der forandrer et ansigt. Den lette sitren i mundvigen, før mormoren overgav sig og ansigtet løstes op. Følelsen af mormors hånd om hendes, den løse hud og knoglerne indenunder.

- Nej, nu skal du altså snart have tak. Det er kun dumme børn, der keder sig, Thea. Smut nu ud i marsken og giv mig lidt fred.

Mormor havde travlt med sit eget, så Thea plukkede blomster, så på biller og græshopper, og engang fandt hun en brunstribet sommerfuglelarve, som var bugtende blød over håndryggen. Himlen var fuld af lærkelyd, og hun løb lige ind til mormor i køkkenet og viste hende larven. De satte den ud på et blad i kålhaven.

- Men nu æder du ikke al min kål, din lille slughals, sagde mormor.

Thea strækker ud, som hun går her på kanten mellem hav og land og passerer nogle græssende får på vestsiden af diget; de står og trykker sig, og vinden løber igennem hende, den renser hovedet for slagger og grums. Solen er på vej ned, den spreder sine røde fingre over vandspejlet i horisonten. Hun har været væk så længe, og alligevel er alting det samme: Stærene flyver, vinden blæser, landet ligger fladt.

Lidt længere henne på diget, står der en større gruppe mennesker; hun registrerer dem først, da hun er lige ved at gå ind i dem. De lytter til en mand, der snakker og gestikulerer, mens han vifter med en kikkert.

- De tager altid de bedste pladser inde i midten. Det er de gamle hanner, der bestemmer, og så må de andre bare indordne sig. Det er ligesom med mennesker.

Thea smiler, man kan dårligt høre for blæsten, så hun går tættere på. Manden kigger på hende, måske ryster han på hovedet, men hun slipper hans blik og følger den dansende fugleflok over tagrørene bag ham. Hun hører ham fortælle, at fuglenes bevægelser skyldes rovfuglenes angreb.

- De danser og laver mønstre på himlen, men i virkeligheden er det nervøsitet, der driver dem på flugt. Det er angsten, der får dem på vingerne; de prøver at undvige faren. Se, der kommer en rovfugl.

Han griber sin kikkert.

- Jeg tror, det er en spurvehøg, I kan kende den på den lange hale og de korte vinger. Så. Dér fløj stærene op!

Thea ser rovfuglen gå lavt ned over sivene i et dyk og småfuglene, der letter som en sværm af fluer. De samler sig lynhurtigt i en tæt kugle og triller ud over den lille sø i midten af sivskoven. Uroligt opløses kuglen, og flokken svajer fra side til side. Så begynder de modigste at søge tilbage i sivene.

Manden ligner selv en rovfugl med den skarpe næse i profil. Hans hår er rødbrunt og modlyset får hans øjne til at gløde. Når han drejer hovedet, tegner kindbenene tydelige linjer i hans ansigt.

Stærene fortsætter deres evighedsmønstre bag ham, mens han fortæller, hvordan de kan finde på at rotte sig sammen og overskide en rovfugl så meget, at den mister orienteringen og styrter ned.

Hun mærker pludselig, hvor udmattet hun er. Den tyngde, hun har i kroppen efter den lange rejse, slår igennem nu, hun står og svajer. Så stryger hun hånden hen over panden, træt og kold og næsten revet i stykker af vinden.

Manden fortsætter sin talestrøm og fortæller, at stære er kloge dyr, de er omsorgsfulde forældre. De forer rederne med giftige planter, som dræber de blodsugende mider, der truer med at suge livet ud af ungerne. Afkommet er det vigtigste af alt.

- Det er det jo for alle dyr, siger han, og et smil strejfer hans ansigt.

Folk står i små grupper, to og to eller tre og fire sammen, flere par er hyllet ind i det samme tæppe. De fleste har hætter og huer på, der er trukket godt ned om ørerne. Vinden river i tørklæderne, og nogle er allerede begyndt at sive væk.

Hun maser sig længere frem og stiller sig lige bag en kvinde med flagrende rødt hår, som hun forgæves forsøger at holde styr på. Kvinden står skråt foran fuglemanden og nikker ivrigt og bekræftende med små lyde og snakker med, som om hun var hans eneste tilhører.

- Har de så også den samme partner hele livet ligesom svaner, spørger hun med hovedet på skrå. Hun snor sit røde hår mellem fingrene og trækker i fuglemanden med hele sit opmærksomme væsen. Hendes egen mand står tæt op ad hende rullet ind i samme tæppe, han har siden til.

- Næh, parrene holder kun sammen om kuldet. Hvis det fungerer godt, får de måske et kuld eller to til, og så er det ellers videre til næste partner. Det handler jo om at få spredt sine gener så meget som muligt. Alt det der med trofasthed giver ikke så meget mening dér.

Kvinden fniser et eller andet om mænd og utroskab, men fuglemanden fortsætter og fortæller, at hannen bliver målt på tre ting, når han skal tiltrække en hun. Han skal bygge den bedste rede, se godt ud, og så skal han synge sin egen sang. Det sidste er vigtigt, for det er det, der trækker hunnerne ind i hans territorium i første omgang. For at skille sig ud stjæler hannerne lyde overalt. Engang var der ligefrem en stærehan, der stjal afgangssignalet på en togstation og fik lavet en masse ballade i togdriften.

Det blegrøde lys får sivene til at gløde i samme brunrøde farve som fuglemandens hår. Han har en sjov fure i den ene kind, når han smiler, måske er det et slags smilehul. Den rødhårede kvinde drejer hovedet og sender hende et blik, men Thea er højere og ser bare hen over hovedet på hende.

Fuglene er langsomt på vej til ro i sivene nu. De sidste småflokke kommer halsende længere inde fra land for at nå at finde en soveplads, før det bliver mørkt.

Så uforanderligt det hele er. Fuglenes bevægelser, der strømmer hen over landskabet og vil fortsætte til evig tid, Vadehavets tidevand, frem og tilbage, frem og tilbage. Som blodet, der dunker i kroppen, og hjertet, der driver det hele rundt. Her ligger Vadehavet udstrakt og trækker alting på plads i hende.

- Hvorfor flyver de ikke ind i hinanden, spørger hun fuglemanden bagefter, da de fleste er drevet væk.

Den forsmåede ægtemand har hevet sin rødhårede kone med sig, og fuglemanden har sagt til Thea, at han ikke kan huske hende fra parkeringspladsen, har hun overhovedet meldt sig til?

- Folk betaler for at være med her, siger han og forklarer, at det er en sort sol, man melder sig til på hjemmesiden.

- Hvilken hjemmeside, siger Thea. Hun gik bare her på diget og fulgte efter fuglene. Så stødte hun ind i dem ved et tilfælde. Hun blev nysgerrig og blev stående, fordi han fortalte om stærene. - Det er vel et frit land.

Fuglemanden ryster på hovedet og siger, at der i hvert fald ikke er ret meget, der er gratis.

Hun siger, at hun har set dem så mange gange, da hun var barn, stærene. Så roder hun i sin taske og hiver sin pung frem.

- Hvor meget vil du have? Jeg tror kun, jeg har euro.

Han ryster på hovedet og siger, at han faktisk ikke kan stå her og tage imod penge, det hele skal gå igennem hjemmesiden. Nu har hun jo også allerede været med.

- Sort sol, siger hun. - Det tror jeg ikke, det hed, da jeg var barn. Det lyder uhyggeligt. Det er ligesom jordens undergang, hvor solen går i sort; det lyder som noget fra Ragnarok.

Han siger, at det bare er branding. Når de store flokke af stære flyver hen foran solen, bliver den nærmest sort. Fuglenes kugleformationer kan også nogle gange ligne en rullende sort sol.

- Du kan købe billet til en af vores andre ture, så. Vi starter safarierne op her i påsken, det kan du se på hjemmesiden.

Han sætter sig på hug og roder med sin taske, pakker kikkert og andre ting sammen. Så kigger han op på hende.

- Det skylder du mig faktisk. Han ser direkte på hende, mens han skygger med hånden. Hans øjne ser pludselig så sorte ud, og hun nikker automatisk. Så rejser han sig op igen og gør et kast med hovedet ind over land.

- Det der med afstand, og hvordan de navigerer, er lidt af et mysterium. Vi ved kun, at de reagerer cirka tyve gange så hurtigt som os, de er nok styret af en slags indre radar. Den enkelte fugl orienterer sig efter de fire-fem nærmeste og følger dem. På den måde forplanter bevægelsen sig rundt i hele flokken. De er meget hurtigere til at rette op, hvis de kommer for tæt på hinanden, end vi er.

Han ser ind over de sivbeklædte søer, der ligger og gløder under aftensolen, hun har altid har været fascineret af mennesker med viden.

- Jeg er sindssygt træt, siger hun og forklarer, at hun fløj fra Denver engang i går. Hun er kørt hele vejen op igennem Tyskland. - Jeg stoppede for at få lidt blæst i hovedet og se på marsken, så kom fuglene og trak mig med. Jeg fulgte egentlig bare efter.

- Skal fuglene nu have skylden? Han ser drillende på hende, og hun ryster bare på hovedet. Pludselig er hun så træt, at hun ikke kan tænke.

Så sætter han sig igen på hug og samler noget op fra græsset, han putter flere ting i sin taske.

- Meld dig til en af vores ture, så er vi kvit. Jeg har en safari på lørdag, hvis du har lyst.

Han ser ikke op på hende.

- Tak for i dag, mumler hun, mens kroppen tager over. Benene begynder at gå helt af sig selv, og med lange skridt går hun uden et øjeblik at se sig tilbage.

Hun parkerer bilen foran vandrehjemmet og er ved at blive væltet omkuld på vej ind ad døren. En lille lyserød pige buser lige ind i hende, og den ene kuffert bliver revet ud af hånden og sejler ud til siden. Pigen ænser det ikke.

- Hvorfor kan vi ikke få pizza, siger hun med klynkestemme og ser overhovedet ikke Thea.

- Av, for satan! Hun ryster sin hånd og ser arrigt på forældrene.

- Det må du altså meget undskylde, siger en foroverbøjet mor med kedeligt hår, hun ser ikke Thea i øjnene.

- Fordi vi ikke gider æde det hver dag, siger storebroren og får et klaps over nakken af faren.

- Hov, du. Tal pænt.

Moren skynder på dem alle tre, men faren vender sig imod hende.

- Er du ok?

Thea nikker, og familien fortsætter ud på parkeringspladsen. Hun ryster på hovedet og bakser sig selv og sin bagage indenfor på vandrehjemmet.

Vandrehjem, hun ser sig om. Ordet smagte af vejrbidte mænd i knæbukser, piberøg og lange uldsokker, da hun læste det på nettet. Hun havde tågede forestillinger om en buldrende kaminild, whisky on the rocks og tall tales around the fire, da hun bookede det, men det er der virkelig ikke noget af her.

- Vi er jo en kæde, siger damen i receptionen professionelt.

- Vi findes over hele landet. Det er det samme koncept overalt.

Damen forklarer, at vandrehjem bare er en betegnelse, der betyder, at det er et mere uformelt sted, hvor gæsterne så vidt muligt kan føle sig hjemme og sørge mere for sig selv end på et hotel. Hun lægger et plastikkort og en lille papmappe på disken foran Thea.

- ’Tjek ud’ er inden klokken elleve, og man gør selv rent ved afrejse.

Thea hiver kortet til sig og går ned ad den lange gang. De kække blå plastikhåndtag, rødbrune klinker og lysegrå, let skinnende vægge, der er nemme at vaske af. Det minder om et plejehjem, hun engang arbejdede på. Et sted hvor alle spor af levet liv slettes med et snuptag i gummihandsker.

Hun sætter nøglen i låsen og husker motellet i Tulsa, hvor nogen havde sparket døren ind. Der sad to brædder på tværs hen over hullet. Larmen fra bilerne på omfartsvejene ovenover gjorde det hele uvirkeligt, mens de overvejede, om de kunne sove der. Midt på gulvet stod en enorm velourbeklædt seng, skinnende vinrød og over den i loftet var der et kæmpestort spejl. Gulvet var dækket af tykt, rødt plys, på to af væggene var der spejle, men klokken var over midnat, så hvad skulle de ellers gøre? Spejlet over sengen gengav dem som to kortbenede skikkelser med meget store hoveder, og han hev hende i armen.

- Hvem fanden tror de, vi er?

Thea rev sig løs og gik ud i badeværelset. Der var indtørret blod på væggen og noget, der lignede en skalp af sorte hår i afløbet, vasken var revnet. Ovre fra døren gentog han skingert, at nu syntes han faktisk, de skulle køre igen! Hun blev stående. Der var en rå virkelighed i det værelse, som kradsede. Det var som at trække et forhæng til side. Pludselig væmmedes hun ved ham. Hun væmmedes ved sig selv og ved det hele, og netop derfor! Tanken om kvinder, der blev taget hårdt, om knive, vold og omtågede kvinder på narko, der kneppede for livet eller kneppede livet af sig selv, jog igennem hende. Det var chokerende. Det var pirrende.

Han hentede deres soveposer og lå forskanset i sin med ryggen til hende hele natten. Hun var længe om at falde i søvn. Hovedet var fuldt af sært ophidsende billeder fra den virkelighed, der var i værelset omkring hende.

Tavsheden i bilen dagen efter. Han ville ikke tale om det, dér gik hans grænse faktisk. Så sagde hun ingenting, og da de kom tilbage til campus, gik hun bare sin vej. Kort tid efter flyttede hun alligevel til den anden ende af landet.

Værelset er stort med to enkeltsenge og ekstra køjer, der kan klappes op på væggene. Først tror hun, det er skriveborde og begynder at bakse med dem. Så går det op for hende, at det her selvfølgelig er et familierum beregnet til den slags familier, som hun mødte i døren. Børnene sover i køjerne, og dagen efter skal de alle sammen ud at se noget rigtig spændende, men skænderierne er allerede i gang. Drengen vil se vikinger, han vil altså have et sværd. Pigen vil meget hellere lege med perler, og hvorfor er det altid ham, der skal bestemme?

Nogen løber lige uden for døren, hun kan høre børnestemmer skingre ned ad gangen, og nu larmer det, som om horder af børn tumler forbi. Det lyder som en klasse på lejrskole, og det skulle hun selvfølgelig have tænkt på. Her er billigt og uformelt og garanteret særlige rabatordninger for skoleklasser. Så bliver der en hvisken og en tisken, fnis og smæk med dørene på gangene, hun ser det for sig. Hvem vil med ind til drengene? Nej. Du kan ikke være med, og vi kan faktisk ikke være flere på værelset.

Hun tager en stak bøger ud af rygsækken og lægger dem på det lille bord med ryggene udad. Det er alle sammen gamle venner, som hun føler sig tryg ved. Der er Alice i Eventyrland og Cathy og Heathcliff, hun kender den mærkelige udefinerbare længsel efter eventyr, efter at blive opslugt af noget uden for sig selv. Der er også Alice Munros noveller, som er fulde af skøre kvindeskikkelser, der tumler rundt og går skævt af hinanden og livet, der er Moby Dicks Ahab og hans vanvittige besættelse af den hvide hval og flere andre. Den enkelte bog er ikke så vigtig, den trækker en hale af associationer med sig, de få bøger på bordet forgrener sig lynhurtigt i tanken til ti, tyve, tredive og hundredvis af andre titler. De fiktive universer ligger i forlængelse af hinanden, de står på vid gab, bare hun ser en titel. Den ene historie åbner ind til den næste, og hun vandrer imellem dem som Dorothy på the Yellow Brick Road. I virkeligheden er det et virtuelt bibliotek, der ligger her på bordet, det er grænseløst, og hun færdes mere naturligt i bøgernes virkelighed end i den derude. Med deres skyggeverden i ryggen kan hun møde verden som sig selv, og hun kan stadig genkalde sig barndommens reoler hylde for hylde, bog for bog: Operaelskeren, Shardik, Ringenes herre, Ingemanns historiske romaner og mange, mange flere, de danner en mur omkring hendes barndom.

Hun griber Alice Munros Hateship, friendship, courtship, loveship, marriage og bladrer lidt uden at kunne huske, hvor langt hun egentlig er kommet. Hun er aldrig nået frem til marriage, så meget er sikkert, og begynder derfor bare at læse et tilfældigt sted.

Da hun var barn, læste hun mest om drenge, hun læste om mod og ære. De fleste helte var mænd, men det var lige meget, hun kunne sagtens både være Robin Hood og Lady Marian. Hun kunne være Tom Sawyer og Silas og Pippi, og hun var hele rejseholdet på vej til Mordor, undtagen Gandalf, for det var hendes far. Det var næsten altid ham, der læste højt om aftenen. Hun elskede det, og han elskede det. De læste gamle bøger fra hans egen barndom, Ivanhoe og Flemming -bøgerne, de læste eventyr og bøger, der handlede om Danmark. De læste Gøngehøvdingen, og hun elskede Svend Gønge, fordi han var så ulykkelig og forelsket, selvom han samtidig irriterede hende, fordi han altid gjorde det rigtige. Han passede på de svage og sloges imod de onde svenskere. Hun elskede især Ib. Han lavede fejl og var sjovere end Svend. Han havde en svag far, der dukkede sig og luskede væk, når der var ballade og som lod Ib klare alting; den onde kulso var hans mor.

- Kan du nu sove godt og drømme sødt om Svend og Ib og alle de andre i Sherwoodskoven, sagde hendes far og så afventende på hende. Hun protesterede selvfølgelig.

- Ajhh altså, far, det er jo forkert!

- Nå ja, grinede han. - Det er det da også. Det er jo nogle andre, der bor dér. Jeg skulle bare lige se, om du var vågen. Så trykkede han hende på næsen og stoppede dynen ned om hende.

Hun kan bedst lide mænd. De går direkte imod tingene og forfølger et mål. De spiller bold og bunder en øl og siger: Det går nok. Op på hesten igen. De reparerer en bil og slår et søm i væggen. De ser, hvem der kan løbe hurtigst, og hvem, der tør springe ned fra en mur, og så er det på plads. De slås med hinanden i skolegården og bagefter spiller de fodbold, hvor alle kan være med.

Piger har veninderinge. De skriver sød/tøs i poesibogen og laver lange lister med, hvem de bedst kan lide. De holder hinanden i hånden, sidder på skødet og reder hinandens hår. Piger har venindedates, de tager på shoppingture og i wellnesscentre, fordi de altid har fortjent lidt forkælelse. De ringer til hinanden i timevis og siger: Hvor var det bare hårdt for dig. Sagde han virkelig det? Du er så meget mere værd, du er den sejeste, jeg kender. Lige indtil de ikke synes det længere. De fletter fingre og går i takt rundt i skolegården: Min hat, min stok, min paraply. Og piger går sammen på toilettet; selv gik hun altid på toilettet i timerne. Så fik hun en pause og slap fri et øjeblik. Hun kunne godt lide at gå i skole og ville gerne lære, helst meget og helst hurtigere, men frikvartererne var svære. Nogle gange sjippede de, andre gange var der ikke lige plads, de kunne faktisk kun være fire i legen. Ofte blev hun bare siddende med en bog i klassen.

Værelsets fjerde væg er et stort vindue mod byen. Den ser uvirkelig ud her i mørket og ligner en kulisse med de gamle huse og de slyngede gader. Domkirken troner over det hele oplyst af projektører, der tegner konturerne op. Det firkantede borgertårn er en massiv klods, og det mindre, skarpe spir prikker hul i himlen ovre til venstre. Under domkirken breder byens tage sig. Småhusene trykker sig imod hinanden som skæve kummerformer kun oplyst af gadelygternes tågede lyshuller. Luften er grynet og fuld af vand. Det visker grænserne ud, så det ser ud, som om kajens brosten løber lige ned i vandet, og foran hende breder Hovedengen sig. Her blev forbrydernes afhuggede hoveder sat på stager som en advarsel til alle, der kom sejlende hertil ude fra havet: No trespassing! Stanken af rådnende kød på varme sommerdage. Sværmen af sorte fluer, størknet blod i en tyk strøm ned ad stagen og sommervinden, der drev lugten af død hele vejen ind igennem byen.

Hun går helt hen til vinduet, og den blytunge himmelflade falder tungt ned over byen. Ribe er bare en lav stribe huse, der dukker sig for himlen og havet. Så trækker hun sig baglæns tilbage fra vinduet, og byen retter sig op igen som billedet på et postkort. Det er Ribe by night.

Hun hiver jakken på, griber sin tomme rygsæk og går udenfor. Et tyndt slør af regn hænger i luften. Det er tusmørkeregn, og det er som at træde ind i et grynet sort-hvidt billede, nu hvor mørket har stjålet alle farver. Hun bøjer hovedet og går hen over den lille bro til hovedgaden med butikker og lys, der glimter i det våde fortov. Hun drejer væk fra domkirken og centrum, og mørke skikkelser, cyklende og gående, spejler sig i de våde gader og mangedobles omkring hende i et virvar af regnvåde skikkelser. Hun læner sig forover, ser ikke op, mens kroppen navigerer uden om forbipasserende på egen hånd.

I Kvickly køber hun juice, æbler og gulerødder, det er altid hendes basis. Så går hun hen i bagerafdelingen og ser på deres udvalg. Hun gider ikke de evindelige muffins, men køber snegle, focaccia, romkugler og et par rosenbrød. Hun køber altid to af alting. Så kan hun tage en og stadig glæde sig til en senere, og valget føles ikke så skæbnesvangert. Hun fumler i pungen efter pengene, men har stadig kun euro og finder kreditkortet frem.

- Er der en pengeautomat et sted her i byen?

Hun er stakåndet og kan dårligt tænke nu. Kroppen har lugtet sukker, mavemunden galper utålmodigt, og spyttet løber til. Hun synker.

Ekspedienten mener, at der vist i hvert fald stadig er et par stykker på hovedgaden.

- Måske er der én henne ved centeret, men der er altså ikke ret mange, der bruger kontanter.

Thea svarer ikke. Hun river poserne med bagerbrød til sig, bakser dem ned i rygsækken og går ud ad døren, mens sukkertrangen svimler i hende. Hun fortsætter hen over parkeringspladsen uden at se sig for. En cykel bremser, nogen bander, hun ser stadig ikke op, men skynder sig bare videre. Hun har ikke spist siden i morges, og nu sortner det for øjnene. I småløb runder hun et hjørne, ser en smøge, og i tre skridt er hun inde ad den. Hun læner sig op ad muren og hiver noget op af en pose. Det er ligegyldigt hvad. Det viser sig at være en snegl, som hun hugger i sig i tre store mundfulde. Det er det sprøde, der bliver blødt. Det er tændernes faste bid, den æltede masse, der langsomt opløses i munden og fylder mundhulen ud, så den presser imod svælget. Hun synker og mærker den bløde dej glide kærtegnende ned gennem spiserøret, til den lander i maven. Sukkermassen fylder hende ud. Den fylder hende op og forer hendes indre som et varmende tæppe.

Hun bekæmper trangen til straks at rive den næste op af posen og begynder i stedet at gå. Kroppen falder til ro i bevægelsen, og hun lader blikket følge husenes slingrede forløb ned gennem strædet, de lave tagudhæng, de fint udskårne døre, så roligt her er for blikket. Hun stopper og trækker vejret dybt. Nu er maven også faldet til ro. Hun lægger nakken tilbage, lukker øjnene og mærker regndisen som et kølende klæde over ansigtet, de småbitte dråber er forsigtige fingre, der tripper hen over øjenlågene. Vejret er godt, det er altid til at være i. Vejret bare er, og hun slipper fri af sig selv. Nu er hun bare et menneske i regnen som alle andre.

Hun lægger fangsten på bordet ved siden af bogstabelen og hænger den våde jakke over en stol. Så tager hun resten af tøjet af. Hun trækker ikke gardinerne for. Hun kan godt lide mørket og den måde, det trykker sig imod ruderne på. Hun kan godt lide lydene fra de andre rum, der omgiver hendes egen stilhed. Der er lys på den anden side af åen, men Hovedengen lige foran er en slette af mørke. Hun går hen til vinduet og står et øjeblik nøgen og ser ud i mørket. Hun er fuldstændig oplyst bagfra. Så finder hun et par trusser og en t-shirt og trækker gardinerne for.

Computeren kan ikke få fat i nettet. Hun søger febrilsk i menuens punkter, kører fingeren hen over det ene punkt efter det andet, rammer så alligevel noget; den siger, den vil have en kode. Hun rejser sig op, bladrer i vandrehjemsmappen, roder i papirerne på bordet, kigger på væggene, der er ingenting. Der er opslag om flugtveje i tilfælde af brand på døren, et par grimme indrammede akvareltryk på den ene væg, ellers intet. Hun bladrer igen i mappen med farvestrålende billeder af seværdigheder, forlystelser i grinende blåt og gult, information om morgenmad, der er ingenting om internetadgang.

Hun søger igen, hiver i menupunkterne i toppen af bjælken, et for et, stadig ingenting. Vejrtrækningen bliver kort og blodet dunker i ørerne, hun kan ikke høre, hvad hun selv tænker og rejser sig op. Hun trækker gardinerne fra og står lidt der i vinduet. Så knytter hun hænderne og sætter sig ved computeren igen, kæberne arbejder, nakken er stiv, og hun hiver en focaccia op af posen. Hun sætter tænderne i den, mens små hvide pletter danser for øjnene, det prikker og stikker i hele kroppen. Hun gumler og gumler, tygger og bider. Så trækker hun vejret dybt og ser ud. På den anden side af åen er to mennesker på vej ind ad en dør, måske er det en restaurant, det ligner det, og et øjeblik strømmer et blødt og gyldent lys ud derindefra. Så lukker døren sig bag dem igen, og mørket tager over.

Måske er det slet ikke hende, der er dum. Måske mangler hun faktisk den kode. Det er vel en del af servicen her, og hun har jo betalt. Hun griber sin laptop og går ud. Hun når lige at stikke en fod i døren, før den smækker bag hende. Med tre lange skridt er hun tilbage i værelset og hiver nøglekortet til sig.

Hun smækker laptoppen ned i skranken foran pigen i receptionen. Det er ikke den samme, som da hun tjekkede ind for et par timer siden.

- Der er ingen netforbindelse, siger hun, og hjertet dunker blodet hidsigt rundt i kroppen.

- Du skal bare bruge koden, så sker det helt af sig selv, siger pigen frejdigt.

- Men den har jeg bare ikke fået, siger hun og viser tænder.

- Den ligger i mappen, som du fik, da du kom.

Pigen er så dorsk og jysk, at det næsten ikke er til at holde ud, og Thea ryster på hovedet.

- Nå, det kan jeg ikke forstå. Sammen med dit nøglekort, da?

Hun fastholder sin hovedrysten.

- Kan du ikke bare give mig en?

Pigen er lyshåret på den blege danske måde med blååret hud, hun er næsten gennemsigtig, og hendes bevægelser er kraftesløse, valne, som om blodet ikke rigtig vil rulle i hende. Nu rykker hun lidt på en bunke papirer, taster noget på computeren og ser ud som om, hun ikke aner, hvad hun skal gøre. Det blod flyder for langsomt, måske når det faktisk aldrig for alvor op til hjernen, for nu ser hun helt uforstående ud.

- Vi plejer altid at udlevere koden sammen med nøglekortet, og der står ikke noget om, at du ikke har fået …

- Nej, for det er vel en fejl. Men jeg har altså ikke fået det.

Hun ser skarpt på pigen, der nu endelig dykker ned bag skranken, på hug med sine blege udflydende lår i de forvaskede cowboybukser.

- Du får selvfølgelig bare et nyt, mumler hun nede fra dybet.

Hun er lige ved at protestere: Ikke et nyt! Hun har aldrig fået et. Men så dukker pigen frem med et stort smil og en lille udklippet seddel med to numre, og Thea snupper den ud af hånden på hende.

- Tak, mumler hun og er allerede på vej tilbage ned ad gangen, mens pigen bag hende siger, at hun endelig må sige til.

- Vi er her jo for at hjælpe.

Tilbage i værelset taster hun koden og logger på med det samme. Hun går ind på visitribe.dk og finder et billede af et af byens ældste huse, hun linker til det på Facebook: Back in my old hood. Everything sooo old, quaint and ancient: thatched roof tops, cathedrals and winding streets - can't wait to immerse myself completely - hey, might even bump into the good, old me lost in an alley somewhere. Hun kigger på ordene fjerner et the, læser igen og tøver stadig med at poste det. Så sletter hun beskeden i stedet for. Hun bruger altid for mange eller forkerte ord. Den opdatering, hun lavede i lufthavnen i går, har kun fået to likes. Det er som at være den sidste, der bliver valgt på hold i gymnastik. Som når hun tekster Laura bare for lige at være sikker på, hvornår de skal mødes en aften.

Hot Tub at 8?

Ups. No can do, honey. Forgot, sorry. Got a date. See you soon.

Laura med sit altid søde smil og sin hær af søde veninder.

Hun scroller ned over sin egen profil, hen over billeder af studerende, undervisning i slidte klasselokaler, fotos hvor hun er på café med kolleger, med venner, et hvor hun sidder foran en muffin med lys i, det er Sally, der har tagget hende sidste år på hendes fødselsdag, mænd hun har datet. Her er fuldt af mennesker, hun ikke længere kender, som hun aldrig har kendt, det er et liv, hun ikke længere bebor, en ham hun har krænget af sig, og nu ligger den her, tydeligvis fuldstændig livløs.

Så slår hun alligevel ind på Facebooks hovedstrøg. Hun tager en tur ned ad hovedgaden og ser, hvad det er, folk byder sig til med, men det er det samme som altid. Der er billeder af mad, af børn og hunde, der er folk som er på rejse. Det er glade mennesker, der griner til kameraet og gulnede klassebilleder, nogen har fundet i en kasse på loftet. Hun løber hen forbi Matts profil. Happy Family! Det står ved et foto af en meget ung kvinde med fedtet hår. Hun holder et nyfødt barn frem imod kameraet. Nu findes det så. Matt har altid været en elendig fotograf, måske bliver han en bedre far. Thea slår væk og forvilder sig ind i mylderet af venneopdateringer tilbage på hovedstrøget. Det er den lille pige med svovlstikkerne, dér sidder hun og ser ind til alle de glade mennesker. Se, hvor varmt de har det, hvor meget de snakker, så hyggeligt det hele er; al den gode mad. Det hiver i hende, og hun skal lade være, hun ved det godt. Facebook er et følelseshav, som nogen boltrer sig helt naturligt i, mens hun bare drukner. Det sker også ude i virkeligheden, når hun skal smalltalke med tilfældige bekendte på gaden eller på lærerværelset: and how are you today? Hun spørger sig selv, om det er nu, hun skal fortælle, hvordan hun virkelig har det. At hendes far lige er død, at hun er skredet fra endnu en kæreste, vikariatet blev ikke forlænget, og nu rejser hun hjem til Danmark. Hvad skal hun ellers gøre? I'm fine and how are you?

Hun googler Ribe og finder Vadehavscenteret. Der er den safari, som fuglemanden talte om. Hun kigger lidt på hjemmesiden, så klikker hun alligevel væk. Selvfølgelig havde hun lov til at se på de fugle, det skal han ikke bestemme. Hun skylder ham ingenting, og han har garanteret allerede glemt alt om det. Hun er her heller ikke for at gå på safari.

Hun slår tilbage på visitribe.dk med vadehav og oldtid, vikinger og middelalder, der er også en hjemstavnsgård et sted, og det vil vise sig, om hun selv kan finde tilbage. Hjemstavn, det lyder trygt som noget solidt, der stikker dybt i historien, og Ribes rødder strækker sig hele vejen ned. Byen står med fødderne et sted i dybet af tidernes morgen og stikker kun lige akkurat næsetippen op i nutiden; hun ved slet ikke, om der overhovedet kan blive plads til hende her i virkeligheden.

Hun lægger sig på sengen og skubber dynen væk. Det er alt for varmt, den syntetiske dyne er klaustrofobisk, og nu brummer telefonen. Det er hendes mor. Igen. Hun har ringet mindst tre gange, men hun må vente.

Stemmerne i de andre værelser mudrer sammen med skridt på gangen, der er en dør, der smækker. Lydene trænger igennem væggene, de flyder ind under døren som lyset på hospitalet, der sivede ind ude fra gangen. Lugten af plastikslanger og desinfektionsvæske, vaskerivasket sengetøj og sygeplejersker i sundt fodtøj med dæmpede stemmer og deres effektive hænder. Den lange venten i stolen ved sengen og far, der lå med de buskede øjenbryn, som blev ved med at vokse til det sidste. Hånden kloagtigt knugende hendes og stakken af bøger på sengebordet, som de talte igennem. Indimellem blev han klar, rettede sig op og så på hende.

- Kan du huske vores cykelture? Den på Hærvejen hele vejen ned gennem det gamle Danmark?

Selvfølgelig kunne hun det. Hun var otte år, og han skubbede hende stort set hele vejen. Han lokkede hende fremad med fortællinger om Grevens Fejde, mordet i Finderup Lade og okserne, der blev drevet ned igennem det støvede Jylland på vej til marked. Hun kunne se støvet rejse sig fra deres klove, halerne der daskede dovent hen over ryggen. Hun kørte midt i Danmarkshistorien sammen med far, og landskabet rullede sig ud som én lang fortælling foran dem. Imens sad mor derhjemme og skrev opgaver, og det var bare fint. De ringede selvfølgelig hjem hver aften fra hotellet, men de var Robin og Lille John, Kong Arthur og hans trofaste ridder, de var Emil og Alfred og Tvebak og Jonathan, for der var hende og far, og så var der resten af verden.

Far smilede for sig selv og sank tilbage i puderne, han mumlede noget, hun ikke kunne forstå. Så kom Sally, og han begyndte at tale sort. De kunne ikke få kontakt med ham længere, og sygeplejersken sagde, at det var et spørgsmål om tid. Som om det ikke altid havde været det. I hvert fald fra han fik diagnosen. Som om ikke ethvert menneskeliv er et spørgsmål om tid. Hvis far havde været vågen, ville de have talt om det. De ville have endevendt sætningen, hvad lå der egentlig i det? Og i begrebet tid? Er det altid en afgrænset enhed, som når nornerne spinder den? Er tiden noget, som går tabt, eller kommer den igen?

Samtalen ville have løftet hende. Sammen ville de have vævet et net hen over virkeligheden, så den ikke længere var så påtrængende, så ubærlig. De ville have hævet sig over det triste faktum, at han nu lå her og døde.

Hun så, hvordan hans ansigt langsomt slap sig selv, hvordan rynkerne udviskedes, og kindbenene trådte frem, den tydelige blodåre i højre tinding og næsens skarpe linje. Han så faktisk ud, som om han var i færd med at frigøre sig fra livet, og processen var på en måde helt forunderlig.

I løbet af natten blev hans vejrtrækning gradvist svagere. Hun måtte bøje sig frem for at lytte efter, mens tårerne tapløb ned ad kinderne, og det var ok. Hun græd ikke, som hun havde frygtet, sønderlemmende. Hun blev ikke revet i stykker af hans død, det så så rigtigt ud, det var på tide.

Hun ved ikke præcis, hvornår han døde. Sally havde grebet hendes hånd, mens livet ligesom bare sivede ud af ham, til det ikke var der mere. Sally sagde bagefter, at hun vidste præcis, hvornår det skete. Og han var Sallys mand. Hun havde ret til hans død, og nu lå han i hvert fald dér, samlet og alvorlig og helt skarp i profil. Det var så tydeligt, at det var professoren, der var død, en mand hun egentlig slet ikke kendte.

Hun gik fra hospitalet med en mærkelig lethed i kroppen. Det var, som om hun havde svært ved at ramme jorden. Hun var en ballon, der svævede over det hele, og de næste dage sejlede hun rundt over dagene uden at kunne få fat. Hun så det hele oppefra. Huse og træer, ligegyldige små mennesker og deres mikroskopiske gøremål, hele hendes eget lilleliv. Det lå alt sammen så forudsigeligt og gråt dér dybt, dybt nede under hende, og hun lod sig drive væk. Der var ikke noget, der holdt hende fast, det føltes ok.

Men sorg har faser, og en nat vækkede hun sig selv med en voldsom hulken. Så kom den for alvor, gråden, den gråd, der rev hende helt omkuld, og som trak meningsløsheden, ligegyldigheden sammen om hende. Alting føltes fremmed og forkert, og i halen på det kom skammen. At det var sådan, det var. At han havde fyldt så meget, så hun nu havde svært ved at få øje på sig selv. Altid sad han der i stolen parat til at fortsætte samtalen og tale deres fælles virkelighed frem, når hun ringede eller kom forbi. Han opsøgte hende aldrig selv, før han blev syg. Så greb han til gengæld også for alvor ud efter hende.

Hun sætter sig op med et gisp og hiver efter vejret. Det er stadig mørk nat, og nu husker hun det. Hun er i Ribe. Der er lyde fra værelserne rundt omkring, en dør der smækker, nogen trækker ud i et wc. Her er så lydt, hun skulle være taget på hotel. Hun havde bare ikke lyst til at bo midt i byen, og her kan hun hurtigt komme væk.

Hun hiver gardinet til side, lysvågen nu og ser, hvordan månen trækker sin hvide sti hen over Hovedengen. Den hænger goldt over domkirken og gør verden uvirkelig. Billedet ligner den drøm, hvor byen eller landskabet står fastfrosset i et blegt lys. Der er ikke en vind, der rører sig, ikke en eneste bevægelse. Det er hvidt og smukt, men skræmmende, hun ved, hun skal igennem det alene. I drømmen er hun nødt til at bevæge sig gennem dette ensomme sted for at komme ud på den anden side og finde de andre. Hun vågner altid badet i sved og med hamrende hjerte og er stadig alene.

Alene, ensom eller enlig – det sidste er noget, man bliver, når den anden er død, hun er bare alene, tilfældigvis. Alene er et ord med mange farver. Det er regnblåt, når hun vader ud over markerne i Idaho med mudrede gummistøvler og bliver gennemblødt af finregnen, der falder ubønhørligt og lægger sig som et spinkelt perlenet i håret. Og det er glitrende grønt og fuldt af lys i den periode, hvor hun bor i nærheden af skovsøen i Colorado. Vintrene er hvide og isnende, sommeren dyb og solrig, og hun svømmer i søen uden andet selskab end fiskene. De smutter omkring hende, når hun dykker og søger op imod overfladen, hvor solen springer i vandet. Alene er også rødt og fint, når hun finder en valmue i engen uden for huset og netop ikke plukker den. Hun går med synet af de tynde kronblades røde gennemsigtighed i sig som et værn imod verden resten af dagen.

Ensom er noget andet. Det er en dør, der smækker, og en skæbne, der ikke vil folde sig ud. Ensom er en trædemølle, hun ikke kan komme ud af. Det er et ord, der dingler i loftet som den nøgne pære, der sender sit grelle lys ned i hjørnet af værelset, hvor hun sidder og kryber sammen. Ensom er en seng, der ikke er blevet redt, og som ikke har fået skiftet sengetøj i månedsvis. Det er fedtet hår og rækken af tomme flasker, der bare vokser i vindueskarmen og efterhånden lukker alt lys ude. Ensom er ikke at kunne tage sig sammen. Det er noget, hun krammer og knuger og til sidst krøller sammen og skubber dybt ind i skabet, da hun pakker det vigtigste og flyver tilbage over Atlanten.

Det er altid værst om natten, så kommer det snigende. Pludselig kratter og river det i hende. Hun prøver at skubbe det væk og vende ryggen til, men så banker det til hende med en voldsomhed, så hun dejser omkuld; tanken om, hvor latterligt lille og ubetydelig hun er. Så fej og ussel, hun er bare til grin! Hun er værgeløs og kan bare lade ordene hagle ned over sig. Hun er et menneske, der aldrig har udrettet noget, som ikke betyder noget for nogen. Ingen vil savne hende, og det er ikke så mærkeligt. Se selv, hvordan livet bare siver formålsløst ud imellem fingrene på hende. Det er så ynkeligt. Så helt igennem svagt.

Det er en klokke der slår, skyld og skam, skyld og skam, det ene rungende slag efter det andet. Man burde kunne høre larmen overalt. Hun er et ingentingsmenneske, et tomt hylster uden substans lige til at feje sammen og smide i skraldespanden.

Hun ved ikke, hvor det kommer fra og kan aldrig forudse det; pludselig er hun munken i sin celle, der flaggelerer sig selv, og slagene bare hagler ned. Kutten er revet i stykker, trevlerne hænger i ryggens gabende sår, og stadig bliver slagene ved.

Den kolde luft rammer hende skarpt, da hun træder ud ad døren. Nattens grå siver gennem tøjet, hun skutter sig og sætter i løb. Der er ikke en lyd, intet lys i vinduerne, alle er alene i søvnen. Der er ikke noget fællesskab, hun skal forsøge at være en del af; hun trækker vejret roligt. Huden er porøs som en si, om natten kan hun lade sig gennemstrømme og lade verden sætte sit aftryk.

Hun løber ud af byen. Tankerne flimrer uklart gennem hovedet, benenes taktfaste løb, rytmen, rytmen. Hun findes. Nu. Hun findes. Her. Åndedrættet, som trækker tankerne på plads. Hun findes. Som krop.

Byen tynder langsomt ud. Så ligger landet udstrakt foran hende, hun rammer en landevej og løber til venstre langs markerne. Der er ingen trafik, hun hører sit hjerte, blodet som pumper, ilten der trækker ned gennem kroppen. Og benene, benene. Fødderne. Hjertet, der driver det hele rundt.

Hun passerer et sovende hus i en lavning og lugten af gylle. Snart skal de i marken, der skal tilsås og gødes, så spirer det. Så pibler det, livet. Hun hører en ugle skrige. Den flyver ud mellem træerne, de lydløse vinger, det skarpe næb, og byttet har ikke en chance. Dér slog den ned over marken, det er sikkert en mus, og nu er den allerede væk.

Varmen breder sig i kroppen. Hun ånder tungt. Luften er fuld af vand og kølig mod huden. Hun mærker lårenes muskler, læggenes spænding, tilbage gennem villakvarterer, cykelstier og gadelygter. Hun ser sig selv dampe i lyset, det hiver i lungerne, hun trækker luften ind og skubber den ud, hovedet en bittelille prik over kroppens maskine.

Hun går i stå foran den gamle togstation. Det synger i hovedet af træthed, dunker i hver eneste muskel, hun husker den stær, fuglemanden fortalte om, som fløjtede togfløjt. Det hemmelige liv, de har, fuglene, i deres reder højt oppe i træerne – er alting så bare instinkter? Hun støtter armene mod en lygtepæl og strækker ud. Smerten stråler ned gennem højre ben, kadaveret giver sig. Hun er i live og begynder at gå tilbage gennem byen.

Åndedrættet står som en hvid fane foran hendes ansigt oplyst af månen, som netop er fuld. Hendes mormor ville sige, at det er derfor, hun er så lysvågen. Så får man skøre tanker.

- Vi er så fulde af vand, og månen hiver i os. Det er som ebbe og flod.

Hun ville sige, at de gamle ikke tog fejl.

- Varulve og dæmoner driver deres spil med os sådan en nat. Vi føler os nøgne og ekstra forsvarsløse uden mørket at gemme os i.

Hun går hen over en lille bro og læner sig mod rækværket over det sorte vand. Det ligner tjære eller olie og flyder trægt gennem byens kanaler, og vandets strøm er uendelig. Alt vand på jorden er i bevægelse. Det løber sammen i underjordiske strømme, i åer og søer og hele vejen ud i havene, videre rundt. Det forsvinder ikke. Selv det vand, der fordamper og ryger til vejrs, falder ned igen som regn. Evigheden er en å, der bugter sig gennem landskabet over den næste bakkekam, den næste og den næste lige ind i evigheden.

Hun går mellem husene og stopper på hovedgaden. Her er så stille, selv hendes hjerte er faldet til ro. Hun lytter til suset af en bil langt væk, der hænger ubeslutsomt i luften. Så kommer den skarpe lyd af en knallert, som trækker et lige spor gennem natten, indtil også den er væk. De rejser langt, lydene, her i stilheden, der er næsten ingen mennesker oppe en tilfældig tirsdag i marts.

Hun går videre og mærker byen gennem sine fødder; de bulede brosten, som generationer har slidt sig henover, rumlende vognhjul og skævtrådte træsko. Husenes facader læner sig nysgerrigt frem, knudrede af lige så mange lag maling som årringe i træ, står de med udskæringer og gesimser, knægte og bindingsværk og skræver på fundamenter, der langsomt skrider under dem. Førstesalenes udsigtsvinduer med buede gadespejle, der sladrer om dem, der går forbi, og folk sidder stadig og holder øje med naboerne. Glasset i de gamle ruder er tykkere i bunden, det ved hun, for glas er altid i bevægelse. Som vand.

Hun rækker op og følger det groft udhuggede kors i bjælken over sit hoved. Det kradser i huden på fingrene, det holder troldtøjet væk, Ribe var engang en plaget by. Dengang ville der have været liv alle vegne allerede nu. Nogen ville være i gang med at tænde op, fodre dyr eller purre andre ud af sengehalmen. Klapren i brostenene, råb gennem gaderne. De gamle lyde ligger i lag bag stilheden. De plaprer i murenes sten, hvisker i træets revner, maser sig op mellem brostenene og pludrer i kanalens langsomme vande. Og lugtene. Den ramme stank af mødding, der ville have hængt her. Jordslået tøj og snavsede mennesker med mørke rande på halsen, skorpede kager af skab og udslæt, stanken af pis og forrådnelse som en evig tyngde i dagen.

Nu synes hun pludselig, de ser fjendtlige ud, de ældgamle huse med deres mørke vinduer og de lukkede døre; de vender ryggen til hende. Hun skal ikke komme her og samle varme i deres levede liv, suge af historien og patte på deres alder.

I en af de mindre gader, sparker hun til en tom øldåse, der skramlende kurer hen over brostenene. Det runger i den tomme gade og kalder verden til. Hun stopper og lytter, parat til at flygte ind i en port, hvis der skulle komme nogen. Hvis lyset bliver tændt.

Der sker ingenting, hun sænker skuldrene og får øje på en mindetavle på huset overfor. Her boede Laurids Splid, hvis stakkels hustru Maren d. 9. nov. 1641 blev brændt for trolddom imellem galgebakkerne ved Ribe. Galgebakkerne, et godt ord, tungt og fuld af skæbne, og Maren blev brændt på bålet som heks. Hun var en hvastandet krokone, som nogen så sig sur på, fortalte mormor om hende. Hun snakkede meget om hekse. Om uretfærdigheden og den afmagt, de måtte have følt, fordi de var kvinder, måske havde de svært ved at passe ind, og bare tanken kunne gøre mormor rasende. Det var andre tider. Folk havde så lidt kontrol over deres virkelighed, nogen måtte have skylden, når tingene gik galt, og ulykken ramte. Virkeligheden vrimlede med væsner, man ikke kunne se, men deres gerninger var tydelige overalt. Så faldt konen hele tiden om, var det ikke begyndt netop efter et skænderi med hende Maren? En skrædder mistede alle sine kunder, og det kunne da vist kun skyldes trolddom, selvom han muligvis aldrig havde haft succes. Der var også dengang, en hel flok fasttømrede tønder på skibsbodens loft pludselig løsnede sig og buldrede ned i hovedet på den stakkels karl, der aldrig havde gjort noget ondt. Det kunne alt sammen kun være trolddom, og sådan kunne de blive ved. Der var ingen ende på den ondskab, heksene kunne spy ud over de mennesker, som de af en eller anden grund ville hævne sig på.

- For folk dengang var heksene lige så virkelige som dig og mig, Thea. Kampen mellem Gud og Satan blev udkæmpet i byen, inde i husene og i folk hver eneste dag.

Maren i kæret, mormor i marsken eller Maren på kroen i Ribe, det er samme historie om og om igen, og hendes far og mor kaldte mormor for Heksen i Ribe. De grinede af det, det var selvfølgelig kun for sjov, og for Thea var det altid et eventyr at besøge mormor, der boede i pandekagehuset og var den gode heks, det passede så fint sammen. Hun tænkte aldrig rigtig over, at pandekagehuset er det sted, Hans og Grethe holdes fanget. Hun tænkte mere på historien om Hans og Grethe som én, der handlede om, at nogen finder hjem. Til pandekagehuset. Og mormor var en slags feheks.

Theas mor syntes også, hun var vokset op i pandekagehuset, men det var nok i eventyrets oprindelige betydning. Hun kaldte sin mor Heksen for at lægge afstand. Moren var en del af farens virkelighed nu; det liv, de havde sammen, og som han på en måde havde givet hende som en gave. Hun var prinsessen i eventyret, der blev reddet af prinsen på den hvide hest, som tog hende med sig ind i sit rige, og de levede lykkeligt, lige indtil de ikke gjorde det længere.

Klokken ti tager hun sig sammen. Hun ligger alligevel bare og flyder frem og tilbage i et ingenmandsland mellem søvn og opvågnen og kan lige så godt stå op.

Det blæser voldsomt, hun lyner dynejakken helt op og hiver hætten over hovedet. Butikkerne har trukket deres stande helt ind til murene, og papir og løse blade hvirvler rundt i små spiraler langs husene. Der er heldigvis ikke mange mennesker i gaderne, og de få, der er, haster afsted og lægger ikke mærke til hende; hun bliver i sin hætte.

Hun spørger efter noget information om Ribe på turistbureauet. Når hun ikke kan finde ud af at tage ud til Røde Hus, kan hun lige så godt lege turist, så er det det, hun er.

- Vi har en gå-selv-guide, der fører dig rundt mellem Ribes historiske bygninger, siger kvinden bag disken. Hun har skarpe sorte briller på, kort hår og ser effektiv ud.

Thea ryster på hovedet, men snupper den alligevel.

- Og så er der den nye heksejagt. Det er …

- Jeg er ikke ude efter oplevelser. Det her er så overfladisk, hun vifter med folderen, men stopper den alligevel i tasken. - En bog for eksempel. Noget, hvor man lærer noget om Ribe. Ikke bare highlights.

- Det kommer an på, hvor meget tid du har.

Kvinden går hen til en reol og tager en tyk, indbundet bog, som hun rækker til Thea, den er på mindst fire hundrede sider.

- Og det er kun første bind, der er to mere, smiler hun, og Thea synes, der er noget triumferende over måden, hun siger det på. - Ribe har en lang historie. Det er Danmarks ældste by. Det er ikke noget, man lige kommer igennem på en eftermiddag.

- Det er nok i overkanten, mumler Thea rød i kinderne.

- Så prøv hos boghandleren.

Der er ingen kasser med bøger eller farvestrålende blokke, madkasser eller små plysdyr ude på gaden, ingen flag stukket i holdere på væggen. Der er faktisk ikke ret meget, der annoncerer, at her sælges bøger, udover udstillingsvinduerne med det samme digre trebindsværk, som hun lige har set.

Indenfor i butikken er der heller ingen forstyrrende tusser, legetøj eller andet gejl. Dette er en boghandel, og her er bøger, punktum, konstaterer hun tilfreds.

- Kan jeg hjælpe med noget?

En ung mand med hænderne foldet over maven, ser nærsynet på hende. Han ligner en kirketjener og taler dæmpet, som om han er bange for at forstyrre bøgerne i deres store tanker.

- En bog om Ribes historie?

Duknakket og i lydløse gummisko bevæger han sig glidende hen i et hjørne, hvor bøger om Ribe og omegn står samlet i en reol. Hun får lyst til at ruske liv i ham, råbe ham ind i hovedet. Det er for fanden ikke noget bibliotek, det er ikke en kirke. Men hun nøjes med at smile opmuntrende venligt til ham.

Der er bøger om Vadehavet, flora og fauna, kogebøger og biografier, hun løber hurtigt igennem dem. Der er bøger om alle mulige emner, men ingen samlet letlæst oversigt: Ribe fra a-z eller Historien om Ribe på hundrede sider. Det havde der været i USA, men det at tro, at man kan få alting at vide på ingen tid, ville netop have irriteret hende grænseløst. Amerikanere, der gør Europa på en uge!

Hun snupper et lille hæfte om byens hekse bare for at købe noget. Hun er den eneste kunde og synes ikke, hun kan gå ud ad den dør uden en bog i hånden.

Hun drejer ned ad en sidegade og slipper fri af hovedgadens travlhed, mennesker med mål og retning, der alle sammen skal noget i deres liv. Hun skal ingenting, hun venter bare på at tage sig sammen, og byen er så anderledes nu i dagslyset. I nat var den sig selv uden tilskuere, bagudvendt og langt fra gearet til moderne fart og tempo med sine slingrende gader, gyder og slipper, den var slet ikke parat til at blive inspiceret i krogene.

Det er den nu. Det hele er så nydeliggjort, facaderne sirligt pudsede, det sorte bindingsværk malet op. Gaderne er fejede og lugede, byen stråler i det skarpe sollys og står bare her og venter utålmodigt på at tage imod besøgende. Her er så fint, det er som at komme på besøg hos en barnløs tante.

Dér er et nydeligt lyseblåt hus med røvballegardiner, og nabohuset er ligesådan, bare rødt. Begge huse har ens grønne potteplanter, udsøgt porcelæn i vinduerne, og langs murene gror de spæde spirer til noget, hun genkender som stokroser. Hun har altid godt kunnet lide stokroser. Den måde, de tykke, hårede stængler stritter så kompromisløst lige i vejret, de elegante, papirtynde blomster; sarte og gennemsigtige hænger de dér på den grove stængel, så man tænker, at de to umuligt kan høre sammen. Hun kan lide det ranglede udtryk; den måde, de tilsyneladende forsøger at løbe fra sig selv ved at skyde nye blomster opad. I virkeligheden løber de ikke fra noget. De gamle blomster bliver hængende som frøstande nede ad stænglen, mens planten vokser ovenud af sig selv. Sådan står blomsten hele vejen igennem vinteren, lige indtil de nye spirer maser sig op af jorden og vælter den omkuld.

For tyve år siden var byen langt mere rodet, hun kunne aldrig finde rundt. Husene var snavsede, pudset skallede af, og der lå hundelort og ispapir i gaderne. Butikkerne var også nogle andre. Når hun var med mormor i byen, skulle de altid ind i Larsens isenkram, som lå her bag domkirken. Han havde en hel væg med småskuffer fulde af søm og skruer, møtrikker og dingenoter, som man kunne købe enkeltvis og få med i en papirspose. Nogle gange købte mormor værktøj og fik at vide, hvordan hun skulle reparere sin trillebør eller sætte et hængsel i. Andre gange kom Larsen selv ud til Røde Hus med de ting, mormor havde bestilt. Så drak de kaffe, og bagefter kiggede han på en dryppende vandhane eller noget andet, der var i uorden. Derpå drak de mere kaffe, og mormor lo og strøg med hænderne ned over kjolen. Hun fortalte om køkkenhaven, hvor fint porrerne stod i år, eller hun sagde: Det er et rigtigt asparges-år. Hun gravede grøntsager op til ham, men nogle gange afslog han: I dag ville han ikke have nogen, han måtte hellere lade være. Så blev mormor sur og sagde, at folk vel ikke kunne have ondt af lidt grøntsager. Når han var gået, mumlede og bandede hun af alle de åndssvage koner, at hvis det ikke var for dem …

Byen var mere sig selv dengang, den var ærlig og levede sit liv med mudder og ukrudt i gaderne. Husene var fulde af sølede gummistøvler og ubetalte regninger, og byen havde travlt med vigtigere ting end at tage sig ud.

Måske sentimentaliserer hun bare. Hendes eget blik var et andet dengang, der foregik sikkert masser af skjulte ting bag facaden, som hun slet ikke så.

Dengang lå domkirken et par meter længere nede end resten af byen, der har rejst sig på skrald og skidt omkring den. Kulturlag på kulturlag, århundrede på århundrede ligger dynget oven på hinanden her og er presset sammen, mens nutidens by og mennesker strækker sig opad imod lyset.

Hun læser et opslag om, hvordan de har fundet en gammel gravplads her ved domkirken, hvor også den første trækirke lå. Det var Ansgar, der byggede den, og der står, at det også var ham, der gjorde danerne kristne. Hun studser over det og læser videre, at nye arkæologiske undersøgelser betyder, at nu skal danmarkshistorien skrives om.

Historien er hele tiden i skred. Der er aldrig noget, der er sikkert. Nu dur historien om munken Poppo, der bar jernbyrd for at overbevise Harald Blåtand om, at hans gud var bedre end vikingernes, så ikke mere. Den er ellers god; det med at Poppo ikke fik så meget som en brandvabel af at gå med en glødende jernhandske, fordi hans tro beskyttede ham. Hun har selv prøvet at gå på gløder engang i Ohio, og hendes tro slog virkelig ikke til. Hun var lige kommet til USA, og de var taget ud i en eller andens cabin. Nogen havde tændt et bål, de havde drukket øl hele dagen, og pludselig syntes alle, at de skulle gå på gløderne.

- Kom nu, don't you trust me, sagde Derek. - Come on, baby, have some faith. Selvfølgelig stolede hun ikke på ham, hun kendte ham dårligt nok.

Bålet var så varmt, at huden krøllede sig sammen, når hun stod i nærheden af det. Hun havde virkelig ikke lyst til at gå på de gløder, men nu blev hun nødt til det på grund af den idiot. Hun sprang op i bålet og mærkede først ingenting. Så tog hun et par skridt, mens noget hagede sig fast under den ene fodsål. Det nev og borede sig helt ind i knoglen, ryghuden trak sig sammen i panik. Alle de andre forsvandt i mørket udenom; hun var alene med gløderne, de små ondskabsfulde væsner hvæsede og sydede under hende, mens heden rev i lungerne. Hun svedte, hev efter vejret og tog et par vaklende skridt hen over den satans skærsild, og pludselig stod hun i det kølende græs. Hun svajede og var lige ved at besvime. Der var et blødende hul under den ene fod, og det var kun lige akkurat, hun kunne holde sammen på sig selv. Hun vendte sig arrigt imod Derek, flåede hans øl ud af hånden på ham og bundede den i én lang slurk. Så fik hun styr på smerten og kunne lade som ingenting. Hun har stadig arret efter det brandsår og burde have taget det som et varsel om, hvordan det ville blive i USA. Det ar stempler hende, som den forræder hun var over for sig selv; hun burde ikke have ladet sig presse.

En duft af kaffe løber efter hende, da hun går forbi en café, og hun går ind og køber en cappuccino. Hun sætter sig ved et bord helt inde ved væggen, hvor blæsten ikke kan nå, og finder den pakke cigaretter, hun lige har købt. Hun har ikke røget i årevis, det gør man ikke i staterne. Rygning er dårligt for helbredet. Det er en svaghed og tegn på manglende selvkontrol, det er tegn på manglende dannelse. Nu ryger hun i trods. Det er også en slags spor tilbage.

Hun læner sig tilbage i sædet med tæppet pakket omkring kroppen. Hun lukker øjnene og lægger hovedet mod muren og mærker den tynde sol flimre forsigtigt hen over ansigtet. Så mange dumme ting man gør, og så svært det er at finde vej i sig selv. Alle de livsspor og ens eget, der uvægerligt bliver rodet sammen med alle mulige andres. Hun synes, hendes egen livstråd er filtret uhjælpeligt sammen. Det er en hårbolle eller et forkludret garnnøgle, og kan hun overhovedet få viklet det op? Er der en vej, hun kan følge? Måske er der slet ingenting, og hun skal begynde forfra i mormorens hus.

Hun drikker sin cappuccino og betragter en familie, der går forbi i smart designertøj. Moren har trendy gråt hår og faren skæg i den rigtige længde, de to små søde børn er en slags accessoires, og det ser ud som om, de er steget direkte ud af et livsstilsmagasin. Bare ordet. Livet er gråd og grin, mærkedage og sørgedage, trummerum og sorte rande under øjnene og en næse, der løber ligegyldigt, hvor meget hun tørrer den. Hun har prøvet at stå foran spejlet hver dag: Jeg elsker mig, jeg er god nok, jeg har fortjent det bedste – men det blev det ikke bedre af. Hun får lyst til at skrige ad dem og deres perfekte virkelighed, skeje ud og drikke sig fuld, rave rundt i gaderne og skræmme børn og voksne som en anden hestekrage. Hun får lyst til at udstøde hæse forbandelser og kradse facaderne af i store hæslige flager.

Hun ryster på hovedet og retter sig op. Så tømmer hun koppen og skubber skuldrene på plads. Folk har altid haft pæne facader. Man kan ikke hælde alt sit lort ud over hinanden, så bryder alting sammen. Det skal gemmes væk, det er det, hele civilisationen har handlet om. Folk har ikke møddingen liggende foran huset, den ligger ude bagved.

Hun bladrer i brochurerne fra turistkontoret. Der er noget om oldtiden, om vikinger og så alle de centre. Vadecentre. Folk vader rundt i denne her by fra seværdighed til seværdighed. Byen lever af sin fortid. Her ligger Danmark på lit de parade klædt på i forskellige historiske gevandter og kan beses gennem alle tider – stendød.

Hun havde engang en diskussion med Ryan om, hvordan man overhovedet fortæller historien. De var i Boston, og han tog hende med på byvandringen Freedom Trail, der viste de forskellige faser af USA’s kamp i løsrivelsen fra England. Hus for hus, punkt for punkt blev de ført rundt i byen, mens historien blev fortalt. Hele frihedskampen og den enorme bevægelse for at skabe et selvstændigt Amerika blev rullet ud som et resultat af bestemte borgeres handlekraft og heltemod.

Først var hun begejstret over den måde historiens hovedtræk blev trukket frem på. Alting stod så klart, det var bare at følge sporet rundt. Så blev hun rasende. Det var en Hollywood-udgave af historien, en grov manipulation, som når den ensomme cowboy eller sheriffen egenhændigt redder hele byen. De fremstillede en verdenshistorisk begivenhed som den enkelte borgers fortjeneste: Én tændte et lys i et vindue, én anden galoperede afsted og advarede hæren, den og den samlede folk til modstand, én holdt møder i sit hjem. Man fik det indtryk, at havde det ikke været for Paul, Peter og James, var det aldrig sket. Det var den enkeltes mod og handlekraft, der løsrev landet, som når Batman redder Gotham City. Ohh, what a brave man he is! Det var narrativ manipulation af værste skuffe, og hun følte sig narret. Det var en voldsom vægt at lægge på den enkeltes spinkle skuldre. Ved at følge sporet rundt blev hun lullet ind i forestillingen om, at det var den skinbarlige sandhed, det var simpelthen det, der skete, og intet andet.

For Thea er historien et mudret og tvetydigt sted. Det er først og fremmest den ansigtsløse masse på march op igennem tiden. Det er de store bevægelser, tvivl og tøven, frem og tilbage. Historien er et sammensurium af kollektive strømninger, komplicerede sammenhænge, et utal af tilfældigheder og sammentræf, der gør, at det lige netop gik sådan. Det er et rum, hun kan gå ind og samle kræfter i, så hun kan klare at møde virkeligheden derude.

Det er så typisk amerikansk at gøre alting til et spørgsmål om det enkelte menneske, og hun blev stakåndet af arrigskab, da hun forsøgte at forklare Ryan det. Hun følte sig manipuleret af turistmyndighederne, han måtte da selv kunne se det. Var han virkelig så indoktrineret, så fucking amerikansk!

Han syntes, hun overdrev. Hvorfor skulle hun analysere alting i stykker?

- Det er jo bare en god historie, ligesom et eventyr. En måde at forklare historien på, så almindelige mennesker kan forstå den. Hvorfor fanden skal alting kompliceres sådan, just enjoy the ride. What do you actually want, Thea?

Hun vidste det ikke, men derfor havde hun vel lov til at være kritisk. Derfor kan hun vel godt have ret til et liv.

Hun går ind i butikken og køber en kop varm kakao og sætter sig tilbage ved bordet. Solen er kommet mere frem, og hun iagttager folk, mens de går forbi i skjul bag solbrillerne. Små børn på slæb af deres forældre, mennesker med cykler og tasker. Det er, som om hun ikke findes. I hvert fald ikke i deres virkelighed.

Det er mennesker med hjem, med gryder på komfuret og diskussioner ved middagsbordet, med liv der er i gang. Dér går en far med sin søn i hånden, og sønnen er ved at fortælle ham noget. Faren bøjer sig ned og svarer, nu peger han, og det giver et sæt i hende, da hun genkender fuglemanden. Hun har jo ikke meldt sig til den safari. Men fuglemanden kan mærke hendes blik, han har set hende, og det er for sent at lade som ingenting; hun smiler.

- Hej, siger han. - Du er her endnu. Ses vi på lørdag?

Han er ikke så lidt fræk. Som om det allerede var en aftale. Hun skylder ham jo ikke noget. Alligevel nikker hun.

- Jeg har meldt mig til, selvfølgelig.

- Godt, smiler han. - Husk varmt tøj, det bliver koldt med den vind. Han står stille lidt, som om han ville sige mere, men så hiver drengen i hans hånd og han nikker til hende. - Ha' det godt så længe, vi ses!

Ribe er en lille by. Hun er nødt til at melde sig til nu, hun risikerer at løbe ind i ham igen. I hvert fald hvis hun har tænkt sig at blive. Alt andet ville også være fejt.

Det er mærkeligt at sidde her i den tynde forårssol, i hendes erindring har Ribe altid været forbundet med sommer. Med vinden mod kroppen cyklende på vej til Vadehavet, tråd i pedalerne, og de høje græsstrå mod underbenene på den smalle cykelsti. Hun besøgte mormor året efter, hun var taget over til sin far i USA. Hun cyklede meget rundt alene. Det var, som om der var kommet en afstand imellem dem, men mormor sagde ingenting. Måske var det Thea selv. Den tvivl hun havde, skulle hun blive eller rejse hjem? Mormor sagde bare, at folk var de samme alle vegne, der var ikke de store forskelle, når det kom til stykket. Afstanden imellem dem blev aldrig mindre, hun fandt ikke ud af, hvad det var. Fornemmelsen af svigt og usagtheder imellem dem. Mormor blev mere fåmælt, mere rygvendt, men måske var hun bare blevet ældre, og selv så hun huset på en anden måde. Mormorens kaos, at hun bare gik dér og groede til, og stejlheden i hende. Hun prøvede ikke engang at komme Thea i møde, men insisterede på at fastholde alt, som det altid havde været.

Hun løfter koppen og ser på sin hånd, der er gennemsigtig og tynd efter en lang vinter. Med tiden forsvinder elasticiteten i huden, alting gråner og forvitrer som håret på en gammel kvinde, men mormors hår blev først gråt til allersidst. Blikket vandede ud, kroppen krogede, men det var håret, der chokerede Thea mest, da hun besøgte hende efter flere år. Som træerne, der taber bladene om efteråret, gjorde det en enorm forskel. På de år var den gamle kone forsvundet ind i sig selv, hun gik og småmumlede i stuerne, og huset havde trukket sig beskyttende sammen om hende.

Hun brugte den første dag til at gøre rent, hun vaskede op og luftede ud, men mormor ville ikke have det. Hun ville ikke have hjælp. Thea skulle ikke komme dér med alle sine fine ideer, hun kunne jo bare blive derovre, der var ingen, der tog skade af lidt skidt.

Thea gik ud i køkkenet og skramlede med gryderne, hun begyndte at skrælle kartofler. Mormor vrissede et eller andet, men kom så alligevel ud og tog over. Hun lavede kartoffelsuppe, og Thea havde heldigvis lige nået at vaske den gryde af en ekstra gang.

Bagefter læste Thea højt. Hun læste om Hans, der drog ud for at lære frygten at kende, det var et af deres yndlingseventyr.

- Der kan du selv se. Man finder alligevel altid det, man søger, derhjemme. Det ligger som regel lige for næsen af en. Om man så rejser til verdens ende, bliver det ikke bedre; mormor strøg hende over håret.

Så drak de te, og hun tænkte, at mormor selv var rejst ud. Hun giftede sig med morfar og flyttede med ham hertil og så sig aldrig tilbage. Det var ikke noget, de snakkede om, for der var ingen grund til at rippe op i alt det gamle.

- Kan du huske, når jeg lavede tordenkaffe? Med masser af sukker.

Thea nikkede. Så sad de i stuen med tændte stearinlys, og så lynene glimte ude over marsken og vandet. De talte, hvor langt der var mellem tordenbulder og lysglimt, og nogle gange bagte mormor også pandekager.

Det var sidste gang, hun så hende. Året efter døde hun, og moren arrangerede kaffe på kroen. Huset var for lille og slidt, sagde hun, men Thea tænkte, at moren ikke orkede at tage stilling til alt det rod; hun ville ikke være i det hus. Selv fløj hun tilbage til Denver allerede om aftenen. Nu var mormor jo død, og det var midt i semestret. Hun har ikke set Røde Hus siden.

Hun rejser sig og lægger tæppet sammen, selvfølgelig har fuglemanden børn. Han har sikkert også en kæreste, og de er en lykkelig lille kernefamilie. Han hugger brænde, hun bager brød og syr alting selv, og børnene har røde æblekinder. Hendes mormor var over fyrre, da hun fik Theas mor.

- Sidste udkald, sagde hendes far altid, selvom han selv var endnu ældre, da Thea blev født. Men alder er noget andet for mænd, og mormor blev alene med sin datter, da hendes mand døde få år efter. Hendes forældre slog hånden af hende, da de giftede sig. En simpel skolelærer var slet ikke fin nok til deres Elisabeth, men hun gjorde det alligevel. Hun klarede alting selv og blev lærer på den lokale skole, bed tænderne sammen og ville ikke have hjælp. Hun sagde altid, at interessen fra deres side hurtigt forsvandt, og nogle år efter døde de jo. Så var der ikke andre.

Thea går hen ad gågaden. Hun stopper og læner sig ud over rækværket ved møllehjulet, grønt og helt uldent af alger står det der og er efterladt af tiden. Byen er gennemtrukket af vand, hele området er, marsken, der sumper fuldstændig til, hver gang Vadehavet stiger. Det er havets store åndedrag, der trækker piblende vandløb igennem på kryds og tværs, vandet løber i kanaler og åer, det ilter landskabet som arterier i en krop.

Hun tænkte altid, at mormor hørte til her, at hun engang i tidernes morgen var vokset op af jorden som en tulipan. Og når mormor fortalte bibelhistorie, var det i Vadehavet, det hele begyndte: Først var der vandet, så kom livet. Altings begyndelse fandtes et sted ude i det lave vand, og hun tænker, at en del af hendes egen historie i hvert fald starter her. Jordens skabelse, fra encellede til flercellede dyr og evolutionens lange kæde af væsner og liv, der alle sammen er forbundne og vokset ud af det, der var der før. Forestillingen om, at alting hele tiden bliver bedre og bevæger sig imod en højere grad af perfektion, som om det, der kommer, altid bliver bedre end det, der var. Hun er ikke så sikker.

Livet er altid i bevægelse, det går ikke nødvendigvis fremad. Det meste er små hop på stedet og så en gang imellem et ordentligt ryk til siden. Men fremad eller bagud? Hendes liv er svinget mellem Danmark og USA, og måske har hun i virkeligheden hele tiden hængt og dinglet et ubeslutsomt sted langt ude over Atlanten.

Hun tager ikke hen til Røde Hus næste dag og heller ikke den næste. Hendes mor ringer igen og igen, og til sidst tager hun den. Hun går i søvne på vej et andet sted hen, men det siger hun ikke til sin mor. Ribe er en slags helle. Det tæller ikke, hvad hun gør, så længe hun bliver i byen.

- Det småregner, siger hun, og moren siger, at det gør det også i Århus. De skal have påskefrokost på søndag, har hun ikke lyst til at komme derop?

Hun siger, at nej, hun må ud til det hus.

- Ok, men jeg aner faktisk ikke, om du overhovedet kan bo i huset. Moren er langt væk, også selvom der ikke længere er et verdenshav og det meste af et kontinent imellem dem.

- Jeg nåede altså ikke forbi i sommer.

- Det går nok, jeg finder ud af det, siger hun, men hendes mor bliver ved. Måske er der for koldt, er Thea sikker på, at hun ikke alligevel har mere lyst til først at komme op til dem? De kan også tage sammen ud til huset i næste uge, det kunne være hyggeligt, det er så længe siden.

- Det er fint nok, siger hun. - Du behøver ikke ha' dårlig samvittighed.

Men det skulle hun aldrig have sagt, for nu siger moren, at det virkelig ikke handler om dårlig samvittighed, det kunne bare være hyggeligt. Det er faktisk længe siden. Thea behøver altså ikke altid at klare alting selv. Hun har aldeles ikke dårlig samvittighed, en mor kan vel have lov til at ville se sin datter, og hvorfor skal det altid handle om skyld? Hun vil bare gerne ses, og det er ikke, fordi Thea ligefrem har overbebyrdet hende med sit selskab eller omvendt for den sags skyld. Se! Der var den igen: skyld! Hvorfor skal de altid tale om skyld?

Moren rabler løs, og Thea hører ikke efter. Det er der ingen af dem, der gør. De hører ekkoet af alt det, der ligger imellem dem, som tidligere er blevet sagt. At det er Theas skyld, når hun og faren skændes. Thea står altid imellem dem, hun vælger altid far, eller hun sætter dem op imod hinanden. Morens evindelige tudeture, farens smækken med døren: - Nu må du simpelthen holde op! Men mor holder ikke op, hun bliver ved og ved: at far har en anden, hun ved det, det må være en af hans studerende. Thea tænker, at tyv tror hver mand stjæler, og moren var selv hans studerende, da de mødte hinanden. De river i hinanden med jalousi og anklager om utroskab og trusler om, at nu kan det være nok! Men så elsker de jo hinanden, det gør de faktisk, lige indtil de ikke gør det længere, og far beder Thea om at tage sig lidt af mor. Hun har det svært. Han bliver nødt til at tage afsted, det er godt, Thea er så stærk.

- Jeg ved godt, det er meget at bede dig om. Men han gør det alligevel og lover at komme forbi næste gang, han er i Danmark.

Så bliver de endelig skilt, og i nogle år er hun voldsomt alene med sin mor, men så møder mor heldigvis Uffe, og alt ender lykkeligt. Nu ligger det der og mudrer imellem dem, et hængedynd af bebrejdelser og usagte anklager af forbigåelser og især af kærlighed, der kun kan bevæge sig på en ganske smal sti for ikke at blive trukket ned af alt det andet i dyndet.

Jo mindre modstand hun giver sin mor, jo mere fart på får hun, hun farer vild i sig selv. Det er moren, der rækker ud og rager til sig, som kræver hendes opmærksomhed, grådigt. Og det er hende, der trækker sig, som lukker i og forsøger at bremse den følelsesmæssige lavine, der kommer rullende imod hende og som derfor siger: - Vi snakkes ved, mor. God påskefrokost og hils Uffe mange gange. Jeg glæder mig til at se jer snart.

Måske er det slet ikke en god idé, at hun skal købe det hus. Det bliver endnu en uafklaret ting imellem dem. Men hun kan ikke tænke klart, og hvad skal hun ellers gøre. Hun befinder sig stadig i det underlige limbo, som hun har tåget rundt i siden sin fars død og måske før. Hun venter på, at nogen hiver fat i hende, rusker hende og får hende til at vågne op.

Det sker ikke i dag. Hun føler sig mere og mere hudløs, mens lag på lag af forskansning skaller af hende. I dag vil hun gøre sig færdig med byen, så er det Vadehavet i morgen, og langsomt kan hun nok nærme sig huset.

Domkirken ligger som en strandet hval midt på gågaden. Den er stadig byens centrum og selve indbegrebet af provinsiel ubestikkelighed. Den er byens alibi for at leve i fortiden.

De har lagt fliser på pladsen og nivelleret niveauforskellene. Terrænet føjer sig omkring kirken som en blød og hulet hånd, men Thea husker fornemmelsen af våd jord, når man gik her i gamle dage. Det var mørkt, og der lugtede jordslået, stenene var våde og slimede, som om man gik ned i en underjordisk hule. Hun plejede at tænke, at bilernes susen på vejen rundt om foregik i en anden tid. Når de gik ned i kirken, trådte hun ind i en ny verden, en hemmelig grotte der åbnede ind til et eventyr.

Indgangsdøren til domkirken er pygmæagtig lille i forhold til murene, der rejser sig over hende - bøje knæ og krumme ryg; føle sig lille i Guds nærhed. Det minder hende om Alice i Eventyrland, der også må skrumpe for at passe ind og komme videre i historien.

Hun går ind og sætter sig på en af kirkebænkene. Den særlige stilhed, der er her. Bygningens opadstræbende lethed mod stenenes enorme tyngde som den vægtløshed, hun følte, når hun og far legede cirkus på græsplænen. Han holdt hendes fødder, mens han langsomt løftede hende op, og Thea holdt fast om hans hoved for ikke at miste balancen.

- Bare slip. Du kan godt stå selv, sagde han og skubbede langsomt og forsigtigt armene opad mod strakt position.

- Jeg holder dig, du skal bare selv holde balancen. Og det gjorde hun, det kunne hun. Hun strakte ryggen og rakte armene ud til siden. Det kildede i maven og var ligesom at flyve. Hun kunne klare hvad som helst, når hun stod sådan med fødderne sikkert i hans greb.

Der er sivet så meget tid igennem dette rum, hun synes næsten, hun kan høre den førreformationske messen fra munke omkring højalteret, som hun læste om i går. Dengang i middelalderen var der en høj mur mellem præster og menighed, og i kirken stod der helt fysisk en mur tværs over skibet; igen flyder det symbolske over og manifesterer sig helt konkret ligesom med trolddom og hekse. Almindelige mennesker var overladt til deres egen dødelighed nede på de hårde bænkerader, mens munke og præster befandt sig på den anden side af muren. De havde allerede en fod indenfor i himlen og var på vej op ad stigen mod Gud. Messen foregik på latin og må have lydt som englepludren for almindelige mennesker, der slet ikke forstod det. De fleste kunne ikke læse, hvorfor skulle de det? I kirken blev de behandlet som børn, styret af faste regler om godt og ondt. Folk havde nok at gøre med at overleve dagligdagen og passe deres, og sådan har de fleste det vel. De prøver at få det hele til at hænge sammen, mens tiden går, og de simpelthen ikke orker at tage stilling til det store billede.

- Det er, hvad det er. Sket er sket.

Hun ville ønske, hun selv havde fået lidt mere af mormorens urokkelighed, hendes fatalisme. For hende handlede det om at stå fast ved de valg, hun nu engang havde truffet, og Thea tænker, at forestillingen om frihed er en illusion. I virkeligheden går alle rundt i gåsegang efter hinanden, selvom de tror, de vælger deres helt egen vej. Måske bliver det nu bare mormors plads, hun overtager, et andet sæt normer og retningslinjer, en anden gåsegang hun finder ind i. Men dengang må der også have været en tryghed i, at nogen andre satte kursen, som når hendes far sagde: - Har du egentlig læst denne her bog? Når hun ikke kunne finde rundt i sit liv.

- Det kender jeg godt, sagde han. - Vi kender det alle sammen, men det er selvfølgelig ingen trøst. Man kommer videre. Prøv at læse Orwell, Pontoppidan, I. P. Jacobsen, Modiano, Tolkien. Listen med bøger, der kunne guide hende igennem det vildnis, hun befandt sig i, var uudtømmelig. Andre gange afbrød han hende og sagde: - Kom, lad os gå en tur, der er noget, jeg gerne vil vise dig. Så kørte de afsted, og han stoppede bilen ved et særligt træ på vejen til Boulder eller en mærkelig stenformation, han udpegede oppe i bjergene. Så gik de en tur og snakkede om noget helt andet.

Ovre på den venstre væg hænger skulpturen med Sankt Georg og dragen, som mormor altid fortalte om, når de kom i kirken. Georg stikker et spyd lige ind i gabet på den drabelige drage, men spyddet er tyndt som en tændstik, og hun har altid tænkt, at dragen bare kan knække det spyd med sine kæber og æde Georg så let som ingenting. Sådan er historien selvfølgelig ikke. Georg nedkæmper dragen alene, mens kongen og alle hans folk sidder og ryster af skræk oppe på borgen. Prinsessen skal ofres og lænket til klippen ved havet står hun og venter på sin skæbne. Hvis ingen redder hende, bliver hun ædt, men så kommer Georg. Det er sådan, det er, i eventyr. Enten er man en helt, eller også er man det ikke, man kan ikke være ’både og’, og hvis Georg ikke træder ind på scenen og handler, er der faktisk ingen historie.

Når mormor fortalte historien, blev den på mærkelig vis filtret ind i historier om Anden Verdenskrig og modstandsbevægelsen. Hvor vigtigt det var, at nogen kæmpede og fik Danmark over på den rigtige side. Hun havde været forlovet under krigen, men kæresten døde på grund af tyskerne, og Thea fik en tydelig fornemmelse af, at han på en måde ofrede sig for, at alle andre kunne være frie efter krigen.

Mormor elskede det her rum. Hun elskede kirker. Hun sagde, der var åbent for sjælen, hun kunne lade den flyve ud og strække vingerne som fuglene over marken. For hende var det at gå i kirke det samme som at vandre i marsken, men i kirken var der en hånd at holde i, der var et øre, der lyttede. Og hun havde ret. Rummet er så stort, så himmelstræbende højt, at tankerne ligesom ikke kan andet end at stige opad i fantasier og drømme, og nu kan hun mærke fornemmelsen af mormorens krop ved siden af sig her på bænken. Den rundede ryg, håret der altid slap løs af hårnålene og det skrappe skolelærerindeblik, når hun selv sad for uroligt. Hun rejste barrikader imellem sig selv og verden med det blik. Der var dem, der hørte til, og dem, hun overhovedet ikke ville have noget at gøre med. Thea hørte selvfølgelig til de første, men der var en del damer, som bare var luft for mormor. Hun gik lige forbi uden at se på dem, og Theas hånd sad som i en skruestik i mormors greb, når hun havde det sådan. Bagefter sagde hun, at det ikke var alle, der var lige så pæne indeni som udenpå.

- Men det gider vi heldigvis ikke tage os af. Hun gjorde en heftig bevægelse, som om hun slyngede noget væk fra panden og smilede til Thea. - Så er det væk. Nu findes det slet ikke mere.

Derpå cyklede de tilbage til huset højt syngende om den lille stær, der er åh så fornøjet.

Hun retter sig op og stryger hånden hen over øjnene, rejser sig og går ind i buegangen. Mærkeligt, de ikke gjorde oprør, de bønder og almindelige mennesker, som blev holdt nede af munkene og Guds monopol på godt og ondt. Men børn gør heller ikke oprør, ikke åbenlyst, de trodser kun overmagten i det skjulte. De chikanerer, driller og gør helvede hedt for lærerne og allermest for hinanden. De fedter, lyver, hvisker og holder hinanden udenfor af angst for selv at blive udstødt.

Pludselig får hun tårer i øjnene, struben bliver tyk, og savnet suger i hende, så hun gisper efter vejret. Med hånden for munden for ikke at hulke højt, famler hun sig tilbage på bænken.

Hvorfor gik hun overhovedet herind? Hun har ikke været i en kirke siden mormorens begravelse; farens blev holdt i et moderne kapel. Kisten kørte ind i ilden, mens de sad der. Det var som at være med i en film. Alle farens kolleger, Sally, venner og bekendte, kapellet var stuvende fuldt. Sally havde valgt stedet, fordi det lå centralt i forhold til campus, og alt var kunstigt og holdt i hvidt og guld som den banaleste forestilling om Himlen. Han ville have skåret tænder, men nu var han jo død, og hans eftermæle tilhørte kollegerne og Sally.

Da Sally nogen tid efter ringede og spurgte hende, om hun ville komme og være med til at sprede hans aske, sagde hun nej. Det overraskede hende selv. Nu havde hun så længe væltet rundt i sorgen, måske ville det netop være godt at sende ham afsted. Men sådan havde hun det ikke. Sally kunne få lov til at sprede aske over prærien, det havde ikke noget med hendes far at gøre. Hun var færdig med at stå på sidelinjen af sig selv, hun skulle hjem, og det var ikke her.

Hun tager trapperne til galleriet. En udstilling fortæller om overgangen fra katolicisme til protestantisme, hvor muren mellem præster og menighed blev revet ned. Folk gjorde faktisk oprør, men blev de også lykkeligere? Skiftet blev voldsomt. Før var verden forudsigelig og statisk, den var afgrænset, enhver kendte sin plads og stillede ingen spørgsmål. Nu lå verden pludselig åben, og den enkelte måtte være ansvarlig for sig selv og tage sine egne beslutninger. Før havde kirken taget sig af den plads, man ville få i døden, nu måtte man i højere grad gennem sine gerninger sikre sig en plads i himlen.

Hun har altid tænkt, at forestillingen om, at der er mere bagefter, fjerner intensiteten fra nuet. Det er en form for svaghed. Så får man en chance til og behøver ikke nå det hele nu, og bagefter, når det hele er slut, er det slet ikke slut alligevel. Så er man jo nærmest til grin.

Mormoren mente, at reinkarnation netop betød, at man kunne dvæle i øjeblikket, fordi man ikke skal nå det hele i denne omgang. Måske regnede hun med at få en chance til. Men ideen om, at sjælen kan vandre videre uden kroppen og finde en anden form, er helt uforståelig. Hun har alt for mange gange oplevet, hvordan tankerne galoperer afsted i deres eget vanvittige limbo, når hun slipper kroppen. Det er den, der holder det hele fast, som tøjler det flimrende tankespind, mens sjælen, den kryster, er en blævrende, umoden masse, til fals for hvad som helst. Uden krop ingen mening, sådan har hun det.

Verden lige efter reformationen må have været skræmmende utydelig for almindelige mennesker, der sad med et kort over verden, der ikke længere duede. Så skulle de pludselig stå på egne ben og tale direkte med Gud. De skulle stå til regnskab og tage beslutninger og følte sig måske som Adam og Eva, der blev jaget ud af Paradis, som børn der starter i skole. Virkelighedens forhæng med billedet af Paradis blev rykket til side, og nu stod de dér ubeskyttede og nøgne i en verden, de måtte lære at tyde og forstå i en fart. Her gjaldt nogle helt andre regler, og der var ikke længere nogen beskyttelse. I ren desperation begyndte folk at kaste sig over hinanden. De ledte efter syndebukke, når noget gik galt, og så trolddom og hekse overalt. Det er sådan, det er med mennesker, der bliver bange, så rotter de sig sammen. Det er som at lege i skolegården, hvor alle er med, men der er alligevel altid mindst en, der er den, og som skal fange en anden for selv at slippe fri. Og sådan er der altid nogen udenfor.

Hun kravler helt op i tårnet, så svimlende højt og massivt det er. Den flade marsk breder sig uden om byen, der ligger legetøjslille dybt dernede. Vadehavet ligger længere ude og flimrer som fortættet vanddis. Det flade fortsætter og fortsætter i en endeløs udtynding. Der er ingen tydelige grænser. Måske ser hun vandet, fordi hun ved, det er der. Måske er det en skillelinje, hun selv digter; man kan bilde sig selv hvad som helst ind.

Til den anden side er der forsigtige buske og træer, nogen har plantet en lille lund, lidt ly for blæsten, der ubarmhjertigt fejer ind fra havet og rammer byen syngende, vedholdende. Man bliver skæv af den vind. Mennesker, der altid må stemme sig op imod blæsten, tager muligvis andre beslutninger end mennesker i vindstille områder. Hendes far mente, at vestenvindens konstante påvirkning betød, at alle, der boede her, var lidt til en side.

Mennesker bliver formet af landskabet, af vejr og vind, og mormor fortalte, at når folk, der kom vandrende på landevejen endelig kunne se domkirkens tårn, vidste de, at der kun var en dagsrejse til de nåede byen. Sådan var det i gamle dage. Afstande var fysiske og konkrete, de lå indskrevet i kroppen. Så og så mange skridt, fra solopgang til solnedgang, så træt blev man af at gå fra vadestedet til højdedraget. Dén hældning gav tunge ben, i den sumpede lavning fik man våde fødder, dér slog vejen et knæk og lige efter gik det pludselig ned ad bakke. Landskabets bevægelse blev en del af kroppens, når man rejste igennem det.

Mormor havde aldrig været længere væk end Nordtyskland og Sverige. Hun sagde, hun ikke havde behov for at flytte sig. Hun tog på indre rejser, og det var nok. Men det var løgn, hun elskede det ydre, sit hus og haven, marsken og himlen. Hun var nærmest groet sammen med jorden og Røde Hus, sit liv her og kunne ikke tænke sig selv uden for det.

Som barn var det skønt, at alting altid var det samme. De gik de samme ture i de samme gummistøvler og fandt de samme planter, de lavede de samme supper. Mormors verden var perfekt, som den var, når hun stod af bussen og fik en mægtig knusetur.

Da hun blev ældre, begyndte hun at undre sig over, om mormor måske alligevel havde haft drømme, der rakte længere ud. Måske var hun blevet bange for at flytte sig og blive skubbet ud af sig selv. Hun ville være i det vante, hvor fødderne ved, hvor de skal gå, og kroppen kender den vind, den skal stå imod. Der er en rolighed i det. Der er også en angst, som om hun ikke stolede på sin egen forankring og var bange for at blive blæst væk.

Hun kom næsten aldrig til Sjælland. Hun sagde, hun udmærket vidste, hvornår hun var velkommen. Så stod hun og moren dér over for hinanden, ingen af dem ville række ud, og angsten for at blive afvist rejste sig som en mur imellem dem.

- Man kan ikke pånøde andre sit selskab, det kommer der ikke noget ud af.

Alle de færdige meninger lå som konklusioner på lange diskussioner, mormor havde med sig selv ude i marsken. Den var en hård destilleret essens brygget af ensomhed, af at affinde sig med tingenes tilstand og vide sig anderledes; hun var storbypigen, der kom fra Århus ud i marsken for at skabe sig et andet liv, og for de lokale forblev hun en tilflytter.

- Jeg har jo alt her, og så kommer du og besøger mig; det kan ikke blive bedre.

Det var hendes kærlighedserklæring til Thea. Det var også en besværgelse, så hun måtte komme. Hun følte mormorens træk i sig, og måske føler hun det stadig og stritter imod. Måske er det derfor, hun ikke er taget ud til huset endnu.

Hun finder det hvide kirketårn på den lille bakke i landskabet, så ligger huset skråt til venstre skjult af grantræerne. Måske oplevede mormor det som et svigt, at hun besøgte hende så lidt de sidste år, eller at hun ikke bare slog sig til ro og blev på ét sted. Måske er det bare hende selv, der tænker sådan. Hun glemte at skrive breve, og det er alligevel aldrig nok, det man gør. Livet slugte hende derovre med sin fremmedhed og forsøget på at passe ind, måske var det det. Og mormor blev en lille ubetydelig prik i det flade landskab opslugt af marsken.

Pludselig slår klokkerne. Det ruller dybt i tårnet, malmfuldt og tungt. Det er en kropslig lyd, knoglerne synger med. Lyde indskrives i kroppen som erindringer, hun læner sig trygt imod tonerne, der føles som klokkerne fra den lille hvide kirke, når de blev båret med blæsten til Røde Hus.

Kirkeklokker er en anden tids lydlige spor. En tid, hvor klokken var cirka og nogenlunde fra solopgang til solnedgang, fra klokkeringning til klokkeringning, hvor tiden var flydende og fælles og ikke individuel og digital på sekundet. Det var fællesskabets tid, dagens tid, malketid, sengetid og davre. Dengang var fællesskabet en nødvendighed for overlevelsen, et vilkår i livet, og folk var aldrig alene. Mennesker boede sammen, de arbejdede sammen, storfamilier, karle og piger var alle under samme tag. Det var kun fattige uslinge og sociale udskud, der boede alene.

Måske ville hun bare have fundet sin plads uden spørgsmål. Hun havde ikke behøvet at opfinde sin egen nødvendighed, men kunne være faldet naturligt ind i rækken bag forfædrene. Hun kunne stå ved siden af nabokonerne som en af kvinderne i fællesskabet, for det var bare sådan, det var.

Hun har lejet en cykel, og det flade land strækker sig foran hende, det er bare at træde i pedalerne. Hun afleverede lejebilen i går, det var dyrt, men det vidste hun selvfølgelig. Tosset at køre gennem det halve Europa i en lejebil og så bare smide den i Ribe, men Frankfurt var den eneste destination, hun kunne få. Da beslutningen først var taget, ville hun afsted med det samme. Nu er hun på vej til Vadehavscentret og læner sig ind over styret og træder til.

Vinden står direkte imod hende, den er en del af landet selv. Den bor i de stive strå, i tuerne med de skjulte vandhuller, i marsklandets vidtstrakte flade, og kroppen på cyklen kender den vind. Hun læner sig stejlt imod den, tramper hårdt i pedalerne og mærker bøjningen i ryggen, grebet om styret, og benenes rytme som en gentagelse af noget for længe siden.

Hun har ikke cyklet i årevis, fordi hun har boet steder, hvor det ikke er naturligt. Nu mærker hun med hele sin krop, hvordan det vækkes til live og skubbes i gang som et møllehjul, der får fart, og kroppen spændes op som et sejl for vinden.

Hun kan læne sig imod den vind, og den flytter sig ikke. Sætte sig til rette i den med hele sit væsen, den kan rumme det hele, og hun tager sig selv i at sidde og nynne på cyklen. Mellem prusten og stønnen på vej gennem marsken dukker stumper af gamle fædrelandssange op, som hun har sunget med mormoren siddende ved klaveret, den blomstrede kjole med det plettede forklæde, mens hun selv stod ved siden af: Dengang jeg drog afsted, min pige ville med. Hun anede ikke, hun stadig kan huske de gamle sange, rytmen passer med trådet i pedalerne. Min pige ville med, ja, min pige ville med. Støvletramp og støv, der hvirvles op af tusinde fødder på march ned gennem Sønderjylland, Hærvejen, på vej mod tysken. Skulder ved skulder med geværet på skrå, den enes skridt forstærket af sidemandens; sikkerheden i at være omgivet af tusinder af andre, der tænker lige sådan. Og var der ingen fare, så blev jeg her hos dig, men alle andre piger, de stoler nu på mig! Mormoren havde selv set soldaterne marchere i gaderne under Anden Verdenskrig. Legitimiteten i at slå ihjel for fædrelandet, verden var sort/hvid, når fællesskabet måtte forsvares, men sådan havde mormors forældre ikke set det.

Matts far havde det samme verdenssyn, retten til at forsvare sig. De boede på en ranch i Midtvesten, og hun havde virkelig forsøgt at blende ind det år. Himlen var høj og mættet, præriegræsset vajede om benene, det var næsten som her, bare større. Hans far havde et våbenskab, han var buldrende republikaner og forklarede hende, at retten til at forsvare sin ejendom var indbegrebet af den amerikanske frihedsdrøm.

- If you can't defend yourself and your own property ...

Det var essensen af det at være amerikaner. Selvtægt og retten til at bære våben. Han tilbød at lære hende at skyde, når hun nu skulle være en del af familien.

Nu buldrer nationalismen igen i Europa ved forestillingen om alle de mennesker, der krydser grænser, de vilde horder, der banker på Europas dør. Hun er selv en slags flygtning, der vender hjem, som famler i sig selv efter, hvem hun var, hvad det hele handler om. Og hvor har du mon hjemme? Jeg har hjemme i cykelland, cykelland, cykelland, og alle dem, som cykle kan …

Hen over det hele kvidrede mormorens Marguerite Viby-stemme som lyden af en anden tid. Hun slog uanstrengt og naturligt over i sang, når hun kom i tanke om en, de skulle synge.

- Denne her, den kender du da, Thea, og ellers er det på tide.

Sangene løber som en tråd i Theas indre, det er stedet, der kalder dem frem. Hun har ikke sunget i årevis. Ikke siden hun var her sidst.

Blæsten er selve landskabet her som hen over prærien, hvor vinden bølger det høje tynde præriegræs foran sig. Dér smager luften af jordens tørhed. Den smager af springende pronghorns med snoede horn og spinkle ben, der alt for let hænger fast i den pigtråd, mennesker har spændt prærien inde i. Så hænger dyret dér i pigtråden, døende og død, kadaveret der langsomt tørrer i vinden, og Matt sagde bare:

- Det sker hver eneste vinter, de dumme dyr. Du vænner dig til det.

Hun blev tør i munden, al den fortid hun ikke kendte. Hun syntes, prærievinden smagte af jordstøv slebet af bjergmassiver, det ældgamle land og støvet fra bisoner på vandring i enorme flokke. Jorden blev stampet så tæt og indianerne, der lydløst sneg sig efter flokkene med deres spyd og pile. Og bagefter de døde dyr, der lå tilbage og alle fluerne. Vinden smagte af forlængst udslukte vulkaner, og hun vænnede sig ikke til det.

Hér smager blæsten af salt, jordens salt og havets. Den smager af liv, fordi den er fuld af vand. Den suger af havet og bærer det med sig mod kysten, hvor havgusen samles i mægtige skyer, der tømmes længere inde over land. Vinden, der borer sig gennem revner og sprækker i de lave huse, som stryger hen over tagrygge og mærker de mennesker, der bor her, med rynker og furer. Livet er lige på og direkte her som blæsten, der synger i luften og tvinger himlen i rivende fart hen over hovederne på folk.

Hun havde glemt den blæst, men kroppen hilser den med det samme som en velkendt, lidt anstrengende ven. Hun læner sig frem over cyklen og gør sig så flad som muligt, så vinden smutter udenom. Så retter hun sig hurtigt op og tager imod den med fuld styrke, og cyklen står næsten stille på stedet. Hun breder armene ud til begge sider og smiler over hele hovedet. Det risler af lykke, hun slipper sig selv, som hun ikke har gjort i årevis, og ør og fortumlet står hun nu her på en tilfældig landevej ved Ribe og møder sig selv, som hun var engang. Der er blæsten og landet, det hele er her igen. Dér ligger jordbærmanden, hans fine gård står endnu, jordbærrene plukkede de selv i hans have, han havde jo ingen børn. Den stillestående lugt i hans stue, lyden af bornholmeren, de slæbende tøffelfødder, ældgammel var han i hendes barneoptik, men måske var han ikke engang tres. Mennesker var gamle dengang, bedsteforældre var det pr definition. Ikke affældige og skrøbelige, bare gamle, fordi de havde levet i mange år.

Hun spurgte sin mormor, hvorfor hun ikke bare giftede sig med jordbærmanden, så kunne de spise jordbær hver dag. Håndbevægelsen, der lige tørrede hen over panden, munden der strammedes lidt.

- Han vil da slet ikke have mig. Mormor rystede på hovedet, så kneb hun øjnene sammen og hviskede til Thea. - Jeg har det nu bedre alene, for så er der ingen, der bestemmer over mig.

De gik tilbage langs markerne i skellet og kunne se Røde Hus langvejs fra; nu syntes hun, det lå så alene.

Andre dage gik de ud og ledte efter urter.

- Kom Thea. Lad os se, hvad marsken gemmer til os i dag.

Så gik de afsted med kurven og gummistøvler på og kom hjem med tang og kveller, de samlede muslinger på vaden og urter i marsken.

- Denne her er god mod hovedpine, her er en til snaps. Der var nogle, man kunne hakke og putte i en stuvning, andre der bare skulle opblødes i vand og lægges på et sår. Mormoren gik og mumlede med sig selv og glemte ofte Thea; hun var så vant til at være alene. Hun lavede sine egne cremer og sæber, vidste, hvad der renser, og hvad der bruges mod kløe. Der duftede krydret i huset, friskt af urter, der hang til tørre i køkkenet. Krukkerne med ting, hun kogte sammen, hobede sig op, og hun gik aldrig til læge.

- De ved alligevel ingenting, når det kommer til stykket.

Hun brugte sine egne remedier og husråd, og ingen skulle fortælle hende, hvad hun skulle, så vendte hun ryggen til eller gik sin vej. Hun sagde til Thea, at hun ikke skulle tage sig af, når hun følte sig udenfor, hun skulle bare glemme klassekammeraternes drillerier.

- Se på åen. Så meget vand, der flyder igennem og ingenting sætter sig fast. De kan sige, hvad de vil, du skal bare lade det strømme igennem og løbe forbi. Så kan de ikke gøre dig noget.

Men mormor havde ikke ret. Vandet flyder ikke bare frit igennem, det trækker hele tiden lidt af bredden med sig. Åløbet mudrer til, siv vokser op og dynd fylder langsomt bunden. Det er derfor, man renser løbet, man skærer kanterne fri og trækker mudderet op.

Moren var flov over sin mor og al hendes hjemmelavethed, hendes cremer og shampoo og evigt gode råd. Hun og Theas far havde kun hån til overs for det og syntes, mormor var en gammel pulverheks med alt for meget tid mellem hænderne. Hun var for meget alene og gik og blev mere og mere sær, efter hun var blevet pensioneret. Hvis hun så i det mindste brugte tiden på noget ordentligt, men Ribe var sådan en formørket udørk. De fnøs af mormorens husmandsviden. Af hendes religiøsitet. Det var næsten ikke til at forstå, at hun havde været skolelærer! Moren hadede at vokse op med en mor, der var så meget en særling, men for Thea var mormorens kærlighed uendelig som himlen over marsken.

- Alt har sin plads i Guds natur, sagde hun, men nogen havde en bedre plads end andre, og ideen om, at man skal vende den anden kind til og elske sine fjender som sine venner, var mere et pejlemærke i det fjerne. Hver søndag gik hun i kirke et stenkast nede ad vejen. Hun lyttede til prædikenen, hvis præsten havde noget rigtigt at sige, og ellers lod hun tankerne flyve og nød salmerne og orgelspillet.

- Man kan altid sende sine tanker afsted, sagde hun til Thea. -Tanker er frie, det lærte vi under krigen.

Far sagde, at hun i virkeligheden var en klog kone, der pakkede sine husgeråd ind i et sammensurium af åndelige gevandter: lidt kristendom, lidt hinduisme, et stænk jødedom, noget shamanisme og en hel masse besjæling, og hun var i hvert fald stædig.

Hun sætter cyklen i gang igen, det er ikke nu, hun skal hen til Røde Hus. Det ligger dér lige uden for synsvidde, og hun må nærme sig langsomt. Mormoren hiver i hende indefra, hun kræver hende som et grådigt barn, men lige nu må hun nøjes med at bo i Thea som blæsten og solen og de stive strå, der strøg hen over benene. De gik i marsken med lærken trillende over deres hoveder, hun lagde hovedet tilbage for at få øje på den lillebitte fugl, der havde så meget lyd i sig, at det flød ud over hele landskabet.

Sort sol, hun kommer i tanker om det igen. Ord er ikke ligegyldige, de skaber verden. Sort sol lyder af solformørkelse og angst, som dengang med flagermusene i grotten i Texas; hun var der med Matt. Dyrene hang højt over deres hoveder som kæmpestore insekter, og hun dukkede sig uvægerligt, da hun fik øje på dem. Det var sidst på eftermiddagen, varmen stod stille udenfor, og skyggerne var lange og dybe. Inde i hulen var der køligt, og de var de eneste, der var der så sent. Med kulden og fugten kom en følelse af klaustrofobi krybende ind over hende, hun havde svært ved at trække vejret, og de havde talt om hvad? Det var noget med at beslutte sig for en dato, hans mor glædede sig sådan. Pludselig blev loftet levende, det kriblede og krablede, og et efter et begyndte dyrene at slippe. De styrtdykkede ned imod hende og Matt, flaksende vinger og hvinende skrig som nålestik i luften. De kastede sig begge to ned på gulvet med hænderne over hovedet. De spidse ører, skarptandede munde og lysende øjne, mens dyrene strøg ned mod dem og ud igennem grottens munding som en glidende mørk masse, og alt lyset forsvandt.

På et øjeblik var de væk, og hun begyndte at hulke. Hun græd og græd, og Matt blev chokeret. Nu var det overstået, der skete jo ingenting. Hun kunne bare ikke holde op. Det var som de hysteriske grineflip, hun kunne få i timerne i skolen. Helt umotiveret, der skulle ingenting til, så grinede hun i ti minutter. Hun hulkede og stønnede, og tårerne løb ned ad kinderne. Hun måtte gå udenfor. Det var aldrig, fordi der var så sindssygt meget at grine af, det skete bare. Kroppen fik nok og tog over, og bagefter slappede hun helt af, og kort efter brød hun med Matt.

Der er ingen andre cykler, men derimod en halvfyldt parkeringsplads bagved. Hun er den eneste på cykel. Det er sundt at cykle. Han har selv bedt hende komme, og der er ikke noget, der er rigtigt eller forkert.

Det er der så alligevel. Hun er den eneste, der ikke er i egen bil; den eneste, der ikke har børn med, for Vadehavssafari er selvfølgelig for børn.

De er omkring tyve, der skal ekviperes til safarien. De fleste har taget gummistøvler på. Hun har slet ikke tænkt på gummistøvler og må krybe i et par lånestøvler. Hun føler sig mere og mere idiotisk og mærker irritationen åle sig op og ned ad ryggen. Gummistøvlerne er gamle og svampede efter hundreder af skolebørns svedige tæer, og hun kan mærke det halvopløste, småfugtige indre af støvlen gennem de tynde strømper. Skolebørn og den grønne lugt af snot en vinterdag i klassen, løbebaner under Agnethes næse.

- Er der noget i vejen?

Det er ikke engang ham, fuglemanden, men en yngre assistent, og måske kommer han slet ikke. Hun ryster på hovedet og prøver at se optimistisk ud, som om det her slet ikke kommer bag på hende.

- Gummistøvlerne er nok ikke så lækre, smiler han. - Men du kan jo ikke gå på bare fødder.

Hun nikker fornuftigt og overvejer, om hun måske bare kan gå igen.

De skal bruge nogle særlige skufferedskaber med net til at samle dyr op fra havbunden og får også en taske med information om Vadehavets dyr og et stort syltetøjsglas.

- Til alle de små dyr, du skal ud og finde, siger fuglemanden, idet han alligevel kommer ind ad døren. - Godt, at se dig.

Hun nikker bare arrigt, lettet, mens hun bakser med redskab, taske og gummistøvler og føler sig fuldstændig fejlplaceret, men nu kan hun i hvert fald ikke bare stikke af.

Han siger, hun bliver nødt til at køre med dem ned til vaden. Det tager for lang tid at cykle. Der er plads i bilen, det er slet ikke noget problem.

- Hvorfor sagde du ikke, at det var et arrangement for børn? spørger hun.

- Ikke specielt, og alle kan lære noget. Han holder øjnene på den bulede sandvej. - I øvrigt står det beskrevet på hjemmesiden.

- Hvornår blev centeret bygget? Der var ikke noget center, da jeg var barn, siger hun.

Marehalmen vokser i buklerne af sand på begge sider af vejen; svirpet hen over benene, når man løber, det tunge, varme sand og fødder, der synker i.

- Det har ligget her i femten-tyve år. De bygger et nyt, de udvider. Vadehavet er kommet på Unescos verdensarvsliste. Det er en del af hele den store vadehavsregion, og der kommer tusindvis af besøgende hvert år.

Han er tydeligvis professionel, og hun er bare en kunde som alle de andre.

- Man kan køre til Mandø nu, bemærker han, da de hopper ud af bilen, han ser ud over det lave vand. Han har sort GoreTex jakke på og praktiske bukser. Han har sine egne gummistøvler og emmer af udeliv, hun er sikker på, han dufter af havvand.

Vandet står kun ti centimeter højt, så langt øjet rækker, og riskostene markerer køreruten til Mandø som altid. Den tynde, flimrende horisont og uendeligheden, der bare breder sig. ’Med sådan en horisont findes der ingen slutning.’ Det lyder som titlen på en bog, men måske er det noget, hendes mormor engang har sagt.

- Jeg gik til Mandø med min mormor engang. Da jeg var seks år. Det var en uendelig tur.

Hun siger det bare ud i luften. De er nået ned til vandkanten. Han ser tilbage og venter på, at alle kommer.

- Det må have taget lang tid for sådan en lille én, siger han, mens han laver en håndbevægelse i luften for at få folk med. Han synger lidt på ordene, men det er ikke sønderjysk.

De gik mellem kostene de otte kilometer derud. I starten gik de og småsnakkede, sang og stoppede op og rodede lidt i sandbunden. Efterhånden blev mormoren bekymret for højvandet. Hun havde ikke overvejet, hvor lille Thea var, hvor træt hun blev. Hvor lang tid det faktisk ville tage dem at nå helt derud til øen. Ensformigheden i den grå vandflade, de sjaskede bare afsted.

Så blæste det op, og hun sakkede endnu mere bagud, angsten for højvandet skurrede i mormorens stemme, når hun skyndede på Thea.

- Jeg troede, dine forældre havde lært dig at gå. Kom nu, tøs. Vi har ikke hele dagen.

Til sidst greb hun Thea hårdt i armen.

- Så flyt da på de fødder, pigebarn!

Hun halede hende afsted gennem vandet, der greb om hendes snublende fødder og trak den anden vej. Mormorens benede tag i armen, hun åndede tungt og hev Thea efter sig, så hun var lige ved at tude.

Det var en lettelse, da de nåede frem. Så havde hun alligevel på en måde klaret det, og mormor havde jo haft ret, vandet var i færd med at stige bag dem.

- Se nu der, for pokker da! Det kunne have været kønt, hvis vi var fortsat i dit tempo, Thea.

Så gav hun hendes skulder et hårdt klem og lod hende gå i sit eget tempo det sidste stykke vej hen til Veras hus. De to damer snakkede i køkkenet i flere timer. Mormoren lo og lyste, næste dag gik de rundt på øen og fandt planter, som groede særligt dér, og om eftermiddagen tog de heldigvis mandøtraktoren hjem igen. De talte aldrig om det. Hvor tæt de havde været på, at det var gået rigtig galt. Hvor vred mormor var blevet, og hvor hårdt hun havde hevet i den arm.

Hendes mor blev rasende.

- Det er præcis sådan, det er, sagde hun. - Hun tænker aldrig på andre. Hovedløst. Fuldstændig ansvarsløst at få en lille pige til at gå så langt. Som om jeg ikke har været prøveklud for den slags hele min barndom. Hun lærer aldrig at tage hensyn til andre end sig selv.

Og Thea hadede sig selv for at have fortalt det.

Hun hanker op i taske og skufferedskab og vader ud i vandet. Tilsyneladende skal de ikke have nogen introduktion, det hele virker rodet og tilfældigt. Vinden står skarpt imod dem fugtig af havgus og vand fra skyerne.

Hun skubber lidt rundt med skuffetingen mod havbunden på må og få. De andre samler indimellem noget op og driver rundt i små familieklynger. Hun er alene og føler sig udstillet på Vadehavets store, bare flade. Det må se mærkeligt ud, at hun er med på sådan en decideret familie- og børneorienteret tur, måske troede han faktisk, hun havde børn, det har han jo selv. Det er sikkert også bare en del af jobbet at sørge for kunder. Det er ren rutine, han siger til alle, at de skal melde sig til.

Det blæser koldt fra havet længere ude, og nogle af småbørnene klynker. Et par af familierne snakker med guiderne om at tage tilbage. De vidste ikke, det ville være så koldt.

- Det er altså ikke særlig ansvarligt at lade små børn være ude i det her vejr, siger en kvinde på hendes egen alder. Hun har en lille småklynkende pige på armen. Pigens næse løber, snottet tværet langt hen over kinden i en grøngrå stribe. - De ku' godt ha' skrevet noget om det på hjemmesiden, fortsætter moren og ser appellerende på hende.

Thea ryster på hovedet. Hun synes, moren kunne have tænkt sig om. Det er vel hende, der er mor og ved, hvad hendes datter kan klare.

- Selvfølgelig er det koldt på havet i slutningen af marts, det kan man vel selv tænke sig til. Hun kunne have ladet være med at melde sig til. Det er ikke forbudt at tænke selv!

Kvinden fnyser og mumler et eller andet, hun kaster med nakken og tramper ind mod land.

Himlen har samme gråbrune farve som vandet, horisonten er et grumset kontinuum. Vadehavet ligger forblæst og øde sådan en gråvejrsdag og ser goldt og fjendtligt ud. Hun tænker, at her kan ingenting gro. Havet skyller det hele over, det udsletter alt og udjævner alle forskelle, så intet stikker op. Hvor er det mærkeligt, at det i virkeligheden er alt andet end goldt, at Vadehavet er et af de frodigste steder i verden, hvor trækfugle fouragerer i hundredtusindvis. Overfladen snyder. Den glatte flade er et spejl, der reflekterer hendes egen goldhed.

Hun løfter blikket og fokuserer på en flok fugle lidt længere ude. De går på deres lange pindeben og pirker med næbbet i sandet efter larver og orm. Hele fødekæden må være repræsenteret her fra plankton til mennesker. Det er her, det starter, her er altings begyndelse. Livets essens eller urlivet, hvad det så er, måske algevækst og noget, man ikke engang kan se. Så følger rækken af tidsaldre i gåsegang efter hinanden, og nu står hun her som det sidste led. Det hele handler om reproduktion. Hun synes pludselig, det lave vands klukken omkring hendes gummistøvler er som fostervand omkring barnet.

Hun bøjer sig ned og samler en østers op. Det er bare en skal, selve østersen er død, spist og skallen på vej mod langsom opløsning tilbage i havet.

Den er smuk. Den er grov og kantet, mangelaget med perlemorsbelægning indeni. Måske har der været en perle, der nu er forsvundet, og hvor meget kan de væsner egentlig sanse? Mærker de bevægelsen i vandet, når de ligger der på bunden og æder plankton på samme måde som blåhvaler ved at lade oceanet drive igennem sig? De suger den næring, de skal bruge, og lader resten flyde videre.

Bare det at ligge dér og lade alting sejle forbi. Hun får lyst til at lægge sig på ryggen i det lave vand. Den dovne skvulpen i ørerne, mågeskrig, de hvide, drivende skyer på rejse hen over himlen. Den klukkende lyd ud og ind ad øregangene, mens huden langsomt går i opløsning. Føle sig som en gople, der duver gennem havet, bare én stor muskel samlet i det, der virker som en lidt fortættet form for vand.

Mennesket består af to tredjedele vand, og resten er tanker, så længe det varer. Døden stopper alt. Hvis hun lagde sig her i vandet og blev liggende, ville det efterhånden trænge igennem huden ind i kroppen og blande sig med det vand, hun selv består af. Hun ville flyde til havs vuggende som en robåd i overfladen, fisk ville nippe til undersiden, vandmænd smyge sig blødt, hajer, brandmænd og deres lange, klistrede tråde som ild imod huden.

Hun husker pludselig den film om fridykkeren, der ville være en del af havet, længslen efter sammensmeltning med moderhavet der drev ham dybere og dybere ned. Han legede med fiskene og ville være en af dem. Havet føltes som hans sande hjem, og til sidst slap han. Han blev ved med at svømme dybere ned, selvom han vidste, at han ikke kunne nå op igen. Drevet frem af en eneste vilje.

Hun havde været så optaget af den film, den enorme længsel som jog ham ud over sin egen grænse og ind i døden. Den diffuse, stærke længsel efter at være mere end sig selv og høre til. Som kærlighed eller længslen efter den tabte halvdel. Måske er det det samme, det er den store længsel som altid rumsterer i kroppen og pisker hende afsted.

- Har du fundet noget? Han bøjer sig undersøgende ned over hendes net. Hun har slet ikke tænkt på at finde noget. Han har rødbrunt hår og gylden hud med fregner, hans kindben er skarpe i det blege lys. Hun viser ham østersskallen.

- Den er smuk på en grim måde. Hun lader fingeren løbe langs kanten.

- Måske er den bare smuk.

- Av! Hun stikker fingeren i munden og smager blod.

- Ja, de kan være skarpe. Han tager hendes hånd. Han er højere end hende, kroppen er lang og sej.

- Det er kun en lille rift.

- Stik den ned i vandet. Havvand renser.

Hun sætter sig på hug og stikker hånden i vandet.

- Hvor gamle bliver østers?

Han har brune øjne, her i lyset er de som mørkt rav, og en begyndende fure over næseryggen. Det mørke hår er uglet, lidt tyndt, eller måske er det vinden. Smilerynkerne danner en smal vifte, nu hvor han kigger ud over havet og kniber øjnene lidt sammen.

- De fleste her er mellem syv og tolv år gamle.

Hun er helt forbløffet. Hun har mere tænkt på dem som en slags døgnfluer, et kortvarigt liv.

- Tænk, at de lever så længe. Meget længere end det liv slagtegrise eller kyllinger har.

Han nikker.

- Men det her er også vilde dyr – bortset fra dem der dyrkes på banker. De er vandret ind fra Stillehavet og begyndte at dukke op her i firserne. De kan blive meget gamle. For nogle år siden fandt man en Molboøsters oppe ved Island. Den var over fem hundrede år – men så blev den altså heller ikke ældre.

Hun ryster vantro på hovedet.

- Den lå allerede i havet, da Christoffer Columbus sejlede til Amerika. Det er jo fuldstændig uforståeligt. Hun har aldrig tænkt på dem som dyr på den måde, levende væsner, men dyr? Dyr tænker. De har et indre liv og kommunikerer med omverdenen.

Han ryster smilende på hovedet.

- Biologisk er det et dyr. De kan bevæge sig og æder andre organismer, og vi aner jo ikke noget om deres indre liv.

- Hvad er det her? En mor kommer halende med sin tjavsede dreng på slæb. Hun prikker undersøgende til Thea med sine små lyse øjne. Der er noget, guiden skal se, siger hun og trækker ham med, og Thea driver videre. Hun vil ikke virke, som om hun ikke kan finde ud af det. Som om hun klæber til ham, så nu skubber hun pligtskyldigt skuffen foran sig. Hun ved ikke engang, hvad han hedder.

Så bukker hun sig ned og samler noget op fra nettet. En blåmusling, noget tang, hun kigger undersøgende på de flade, mørke bånd, de lysere blærer. Hun ser sig selv se interesseret på det, hun har i hånden, bevidstheden spaltes; hun ser sig selv, som de andre må se hende, at hun er her alene, og hvad vil hun egentlig her? Hun er en høj og spinkel krop, der rager op af havets tomme flade som en de frønnede pæle, der står her og markerer vandstanden. Hun lyser jo af ensomhed. Fuglemanden synes, hun er underlig, når hun er her alene. Han har travlt med at grave i sandet og tænker slet ikke noget som helst. Men den unge mor derhenne, der har ondt af hende, de er på samme alder, og Thea har ikke engang børn. Og så er der bedsteforældrene derovre, deres datter har givet dem børnebørn, det er sådan én som hende, der får folk til at blive skilt.

Det er som at stå på en scene, hun kan ikke se publikum, læse deres reaktion, men fryser på stedet ved forestillingen om, hvor meget hun stikker ud. Bevidstheden om deres blikke er krabber med kløerne i hendes ryg, hun løber løbsk i tankerne om de andres tanker. Hvor latterligt det er, at hun overhovedet tror, de tænker på hende. Det er hende selv, altid hende selv, der er problemet. Det er hende, der har gjort forestillingen om de andres tanker til en del af sin verden.

Med et ryk driver hun skuffen frem foran sig og sætter kroppen i bevægelse, benene går, og nu sætter hun kursen henimod den anden guide.

- Har du nogensinde set en sandorm?

Guiden graver i sandet med en spade, mens en far og hans søn kigger på.

Drengen ryster på hovedet, faren skubber til ham med knæet.

- Det har du da. Hvad med dengang i sommers?

- De kan ligge ret langt nede, guiden stikker spaden dybere ned i sandet. Hun har aldrig set en sandorm og forestiller sig noget langt, bændelormehvidt på størrelse med de grå sandlorte på havbunden.

- Her er den! Triumferende rækker han ned og holder en tommelfingertyk grå klump i vejret. Den minder om snablen på en søelefant eller en pik, der er krøbet ind i sig selv. Den vrider sig mellem hans fingre, og hun kan næsten smage den: sandet, der knaser, det bløde gummiagtige kød, saltet, sæden.

- Er den så tyk, siger hun overrasket og spytter smagen ud.

- Har du aldrig set en sandorm? spørger faderen, og hun ryster på hovedet.

- Man bruger dem, når man fisker, siger han.

Hun har aldrig fisket, men på badeture, strandture, hvordan kan hun have undgået det? Den skrå sol ude fra vandet. Køligheden, der langsomt kommer krybende, lange skygger, solmæt med en lille skovl i hånden, sandslotte og vandet, der truer med at skylle det hele over.

- De kan grave sig en hel meter ned.

Umærkeligt er hun drevet tilbage til fuglemanden igen. Han graver også. Familier i små klynger står i en ring omkring ham. Han vipper store klumper sand op fra et hul, han er ved at grave. De grå dynger går langsomt i opløsning. De er gennemskåret af sorte plamager og striber som efter oliespild.

- De ligger helt stille dernede og sender en lang snabel op til overfladen, så de kan fange plankton.

Hun vil ikke spørge, hvad det er, han taler om. Næsten alle er kommet til og står i en tæt kreds omkring ham. Hun vil ikke trænge sig på. Han har gode hænder, lange fingre.

Engang blev hun forelsket i en dreng, der var god til at fiske. Han sad i græsset og skar fiskene op som det selvfølgeligste i verden. Knivens lynhurtige smut gennem fisken, hændernes sikre greb og fingrene, der roligt gled ind i fiskens indre og hev indvolde ud, mens han forklarede om det, han gjorde.

- Det her skal ikke bruges. Se skællene, her er tarmene.

Solen var grøn mellem træerne og duften af sommer. Hun sad ved siden af ham i græsset, og det føltes som en evighed. Han viste hende det hvidblå indre, blodårerne og den sølverne glathed, det sarte, hvide kød. Hans fingre var glinsende våde i solen, mens han skrabede med kniven for at få skællene af, hun var tretten år og mærkede ham helt ind i kroppen. Hun drømte om ham hele sommeren, men så ham aldrig igen.

Hun spørger guiden, hvad de sorte striber i sandet er.

- Det ligner olie.

- Næsten. Det er nedbrudt plantemateriale, tang og græsser, meget frodigt, siger han. - Sandet er fuld af næring her. Det er ét stort spisekammer. Han ser ikke på hende, men bliver ved med at grave; hans bevægelser er sikre og præcise.

Mikroskopet er forbundet med en projektor, der kaster billedet af rejen op på væggen. Hun sidder alene ved et bord bagerst i lokalet, der er småsnak og pludren og børn, der løber rundt og ikke hører efter; han lader sig ikke distrahere af larmen.

- Det her er en hestereje, en vadehavsreje, og alle andre end danskere synes, de smager godt. Dybhavsrejer bliver fem-seks år, hesterejen omkring et par år, men vi ved det ikke helt præcist.

Hun har altid opfattet rejer som en slags forvoksede insekter, uden at hun egentlig har tænkt over det. En slags havets græshopper, som hun en gang smagte i Mexico, det må være noget med skallen. Et kortvarigt intetanende liv som en sommer, og så kan de blive så gamle. Når man spiser en reje, varer det flere år, før der kommer en ny, som er lige så stor. Og hvis den ikke har nået at lægge æg, kommer der slet ingen.

Han holder en kunstpause efter at have fortalt, at rejer er hermafroditter. Først er de hanner, og efter et år bliver de hunner og lægger æg. På mange måder må det være en fordel, for så kender de begge sider af kønslivet, siger han, og et drenget smil blæser hen over hans ansigt, mens han lægger et sort stykke papir ind under rejen, der langsomt bliver mørkere. Så fjerner han det igen, og rejen begynder at blegne.

- Se, hvordan den er i stand til at skifte farve efter omgivelserne på sekunder, siger han - Når den er ude i havet, går det selvfølgelig langsommere, men den kan nå at blende ind og gå fuldstændig i et med omgivelserne. Det er jo den perfekte forsvarsmekanisme for et dyr, der ellers ikke har meget at forsvare sig med.

Så skifter han rejen ud med en krabbe.

- Ham her skifter skallen op til ti gange om året, siger han og drejer den lidt. - De smider skallen hele tiden, når de er små, ellers kan de ikke vokse. På skaldyr sidder skelettet jo udenpå ligesom en rustning. Han forklarer, at de puster luft ind under den nye, bløde skal, som vokser frem under den gamle, så den bliver lidt for stor. Han holder krabben frem og drejer den, så de kan se den fra flere sider.

Et skaldyr har panser, det har hun aldrig tænkt på før. Ikke på den måde. Så lever det lille skrumpende bløddyr indeni, beskyttet af skallen.

Han fortæller, at når parringstiden nærmer sig, klemmer hannen hunnen fast under sig og fodrer hende. Han sørger i det hele taget for hende, og så håber han, at det er ham, der bliver den heldige, når hun smider skjoldet og er klar. Det er lidt af et forspil. Han ser ud over forsamlingen, hun synes, han ser på hende og smiler tilbage.

Han holder stadig sikkert midt på skjoldet.

- De er ret veludstyrede de her krabater. Hannerne har to tissemænd, så rejsningsproblemer findes ikke i deres verden.

Hun kan ikke lade være med at skære en grimasse, skal det her ikke forestille at være for børn.

De voksne griner, mens han lægger noget nyt under mikroskopet.

- I kender godt de her dyr. Det er dem, der sidder i klaser under både, på sten eller på bådebroens stolper, og man skal virkelig passe på, man ikke skærer sig på dem. Det er en rur, de er meget almindelige og ret undseelige, men så har de til gengæld noget, som man som mand godt kan blive lidt misundelig over. Han blinker til en dreng, der står lige foran ham. - Den har nemlig en tissemand, der er ti gange så lang som den selv. Prøv lige at regne ud, hvor langt det er.

Han breder armene ud til siderne for at vise målestoksforholdet, og igen synes hun, hans blik strejfer hende. Blodet stiger i kinderne, det bruser i kroppen, hun løfter ansigtet og stråler imod ham.

Han fortsætter med at forklare, at ruren bruger sin lange tissemand til at nå hen til den hun, han allerhelst vil have. Hvis hun nu sidder lidt længere oppe på stolpen, er det faktisk ret heldigt, han har sådan en lang en, for så kan han alligevel nå hende.

- Så fanger han hende med sin lasso, råber drengen foran, og alle griner.

Fuglemandens blik fejer hen over folk, hun haler ham ind og fastholder ham et øjeblik, mens hun samler sit hår over den ene skulder. Så kigger hun væk, og nu lægger han en østers under mikroskopet. Fingrene griber fast og sikkert om den, der er ikke noget føleri.

- Du kunne godt have sagt, det var for børnefamilier, siger hun bagefter, mens han er ved at samle sammen.

- Jeg synes, da jeg gjorde det rimeligt underholdende også for de voksne, han blinker til hende.

- Jeg havde altså ikke regnet med at tøffe rundt på lavt vand i hælene på en masse småbørn. Hun kan mærke varmen i kinderne.

- Lærte du så slet ingenting i dag?

Hun nikker irriteret, det gjorde hun jo.

- I USA havde du fået sagsanlæg på halsen fra vrede forældre. De var udvandret ved så meget som antydningen af sex.

- Jeg har aldrig forstået, hvad der er galt med at lære børn om sex. Det er bare forplantning. Det er jo det, alt liv handler om.

Han ruller en lang ledning op mellem skulder og albueled og arbejder hurtigt.

Hun kan ikke lade være med at smile.

- Det lyder ret banalt.

- Livet er vel også banalt, siger han. - I sin grundsubstans. Det hele er temmelig enkelt.

Hun synes, livet er alt andet end enkelt, banalt måske …

- Men jeg er jo også biolog, siger han.

Hun tager sin jakke.

- Har du set den store østers derovre i akvariet?

Akvariet står på et bord, og østersen ligger mutters alene omgivet af vand, der kunstigt bliver reguleret op og ned som tidevand. Kassens vægge er selvfølgelig af glas.

- Det er verdens største østers, optaget i Guinness. Den er over 35 cm lang og vejer 2,5 kg. Den blev fundet sidste år.

- Alle de øjne, der glor på den hver dag, gyser hun. - Den har ingen steder at gemme sig. Har den en bevidsthed?

- Det er jo så det, vi ikke ved. I hvert fald ikke som dig og mig, men den er jo et dyr.

Det må være som at ligge i respirator og blive holdt kunstigt i live. Fem hundrede år på den måde udstillet i en montre på museum. Hun ved ikke, hvorfor hun får ondt af den. Måske fordi den er så stor. Måske fordi han har gjort havets dyr levende for hende i dag.

- Hvor ser den ensom ud, savner den ikke havet og sit liv derude? Det må være forfærdeligt at være spærret inde i sådan en lille kasse, hun får næsten åndenød ved tanken.

- Det er ikke sikkert, den opfatter det. Men det ved vi jo ikke.

Tidevand frem og tilbage hen over den, årstidernes skiften.

- Men hvad nu, hvis den alligevel fornemmer det?

- Tjah, han trækker på skuldrene. - Bor du i USA? Han begynder igen at samle sine ting sammen.

- Ikke længere. Måske er hun hjemme igen. Så afbryder hun sig selv og siger farvel. - Tak for i dag, det var spændende.

- Nåh, det synes du alligevel. Jamen, så må du ha' det godt.

Cyklen er flad, og irritationen rumsterer med det samme i hende. Hvorfor tog hun ikke bare en dag mere med den bil. Nu bliver hun nødt til at spørge, om han har en cykelpumpe.

Han er næsten færdig med at pakke sammen og har projektoren under armen.

- Er du punkteret?

- Den er nok bare piftet.

Han ryster på hovedet.

- Der er ingen her, der pifter cykler. Du må være punkteret.

Hun protesterer, det er en cykel, hun har lejet. De har vel punkterfrie dæk. Fornemmelsen af at være afhængig og bede om hjælp spænder om hende.

- Har du brug for et lift?

Hun hører sig selv sige, at hun bare kan gå. Hun er på vej hen til mormorens hus, hun nævner vejen, og så er det afgjort. Det er det, hun gør.

- Det vil tage dig mindst en time, det er langt på gåben. Du kan ikke bare trække over markerne. Jeg ordner lige det her, så kan du få cyklen bag i bilen.

Hans mund trækker en lille smule skævt, når han smiler, eller også griner han faktisk ad hende.

- Har du familie her? spørger han, da de kører.

- Havde. Hun forklarer om sin mormor, hende hun gik sammen med til Mandø. Hun skal hen og se, om hun vil overtage hendes hus. Ribe er barndomsland. Det er flere år siden, hun var her sidst.

Vejen snor sig ud og ind på marskens flade hånd. Det er stadig gråt og blæsende, en nøgtern dag. Det passer til marsken; den har ikke brug for solskin for at være smuk.

- Der mangler lærker, siger hun. Hun synes, de hører sammen med marsken.

Han siger, at de allerede er her. Hun skal bare høre ordentligt efter.

- De kvidrer under himlen, som de skal på denne årstid.

Hendes hjerte hamrer, da de drejer ind på vejen, og et øjeblik efter kommer huset til syne. Det ligger tæt på vejen med træer bagved. Alene og uden naboer ligger det her som en rød firkant mod den brune mark, men billedet er mere uldent, end hun husker det: en firkantet form, et par træer, en samling buske, ikke andet; sådan har det ligget i erindringen. Nu er det omgivet af krat, halvhøje træer er skudt op, græsset har været meterhøjt i sommer. Huset ser ud som om det er ved at blive helt overmandet.

- Tak for turen, siger hun og hopper ud. Hun ved ikke, hvad hun skal stille op med ham nu og vil være alene.

Han stiger alligevel ud.

- Skal du ikke ha' din cykel? Han åbner dørene bagi og lader hende selv løfte den ud.

- Har du en le til alt det dér, eller en buskrydder?

Hun ryster på hovedet, hun aner ikke, hvad der er i stalden, det behøver hun vel heller ikke at gøre noget ved nu. Hun skal bare ind i det hus.

Hun maser sig igennem buskadset hen til stalden og finder nøglen på sømmet inden for døren.

- Hvor længe er det siden, der har været nogen? Han står stadig foran huset, da hun kommer tilbage.

- Flere år, hun ved det ikke.

Han siger, at det er et smukt hus, han godt kan lide gamle huse. Han bliver stående, mens hun tramper sig igennem kratværket hen til hoveddøren; han har åbenbart tænkt sig at gå med ind som det selvfølgeligste i verden.

Husets røde puds er skallet af omkring døren, murstenene stikker ud, taget er sunket sammen, og jorden er våd og svampet. Huse kan blive skyllet i havet her, de kan synke i jorden og blæse i stykker af vinden. Røde Hus ligger så ensomt og forladt, der er vokset et virvar af brombærkrat og tjørnebuskads beskyttende op omkring det, det gør det på en måde endnu mere trist, og nu kan hun mærke gråden i maven. Hun tager et fast greb i sig selv. Mormor var ingen Tornerose. Hun blev jo gift først. Måske satte hun sit indre ur i stå, da morfar døde, men nu må hun virkelig tage sig sammen for ikke at begynde at tude.

- Det har stået tomt, siden min mormor døde, siger hun og stikker beslutsomt nøglen i låsen.

Hun stak kun lige hovedet indenfor før begravelsen, hun havde ikke tid. Så længe hun ikke rigtig havde været i huset, kunne hun holde mormorens død på afstand.

- Ufatteligt, at det lille hus kunne rumme så meget, har moren sagt. Hun og Uffe har ryddet det værste væk. - Man ku' dårligt bane sig vej mellem stakke af aviser, plastikbakker i stabler, krukker og visnede urter i bundter alle vegne. Utroligt, at hun har kunnet leve i dét rod!

Thea tænker, at fødderne kender den vej, de skal gå. Det var mormorens landskab, og nu skyller billederne af den gamle kone alene i marsken ind over hende igen. Sorgen over, at hun selv ikke var der. Selvforagten, fordi det var så nemt at blive væk.

Hun skubber tankerne væk, hjertet banker så højt, at han næsten må kunne høre det. Hun tager igen et beslutsomt tag i nøglen, der stadig ikke vil drejes.

- Huse har sikkert ikke godt af at stå tomme så længe. Så står de bare og forfalder, siger hun højt.

Hun kan ikke se ham, men hun har ikke hørt bilen, og han kører vel ikke uden at sige farvel. Hun hiver nøglen ud og prøver igen, skubber og maser, hiver i håndtaget. Han kommer rundt om hjørnet af huset og siger, at det gælder vel alting.

- Ting skal bruges. Det ser sundt ud trods forfaldet. Han klapper på muren, føler på vinduesrammen. - Det skal bare ha' en kærlig hånd.

Hun svarer ikke, men bakser med nøglen, hvorfor fanden går han ikke, hvis han alligevel bare skal stå dér og glo. Hun river og slider i nøglen, skubber til døren med skulderen, tager i dørhåndtaget, men huset gør modstand. Det er som om, mormoren står på den anden side af døren og kræver det rigtige løsen. Sesam, Sesam, luk dig op! Hvad er det, hun gør forkert? Hjertet hamrer så højt, hun trækker vejret i korte i stød; men det er bare et hus. Hun behøver ikke at forholde sig til mormoren, der netop ikke er der. Hun skal skubbe klumpen i halsen ned i maven og holde op med at se hende for sig, det forbeholdne blik, når hun åbnede døren og lyset i øjnene, så snart hun så, hvem det var: Thea! Den lange, knoglede krop og hænderne, der lynhurtigt blev tørret i forklædet. Armene tæt i en lang omfavnelse omkring kroppen.

- Så kom du. Endelig. Hvor har jeg savnet dig!

- Har du brug for hjælp med den nøgle?

Det giver et sæt i hende.

- Hvis du kan? Låsen må være rustet.

Hun slipper nøglen og træder til side, mens hun kigger ud over den flade mark. Trøsteløsheden dér kan vel få det hele lidt på plads i hende.

- Det er flere år siden, jeg sidst har været her. Hendes stemme lyder nogenlunde normal, selvom hjertet stadig galoperer.

Det var taget til de sidste år, at hun ikke ville smide noget ud. Moren siger, hun forsøgte at få hende til at få en hjemmehjælper, men hun ville klare sig selv. Det var et spørgsmål om værdighed. Hun skulle i hvert fald ikke have fremmede til at rode i sine ting.

- Hun ligger oppe på kirkegården, siger Thea lige så meget til sig selv.

Han trækker i døren, lirker med nøglen. Endelig drejer den, og han skubber døren op for hende. Hun går ind i den lille entre og snuser ind, så smiler hun lettet. Der lugter hengemt og jordslået af kælder, men ikke sødt og kvalmt som de sidste år, hvor tingene stod og blev harske i bøtter, og mormor insisterede på, at de sagtens kunne bruges alligevel. Her lugter faktisk af gammel vaskesvamp, som da hun var lille og fik bad i den store zinkbalje. De stillede den foran brændeovnen inde i stuen, når det var koldt. Svampen smagte, som der lugter efter et ordentligt regnvejr. Det bedste var fornemmelsen af at kunne tygge svampen bittelille og hård og så slippe den, så den fyldte hele munden. Mormor sagde, det var noget griseri, men lod hende gøre det alligevel. Hun vaskede hendes hår og tørrede med svampen langs hårkanten, så hun ikke fik sæbe i øjnene.

- Det har du fået af mig, sagde hun, når hun bagefter redte håret med en blød børste. - Hundrede tag om dagen, så kommer det til at skinne. Da Thea engang havde farvet sit hår med henna, sagde hun ikke noget. Thea fortalte, at det var naturfarve, men hun strammede bare læberne, vendte sig om og begyndte at tale om, hvad de skulle have til aftensmad.

Der er spindelvæv og støv alle vegne. Moren har ikke været her i umindelige tider. Hun har hentet sølvtøj og smykker, og hvad der ellers var af værdi, ellers har der ikke været tid. Hun har ikke vidst, hvad hun skulle stille op med det hus. Det har stået sådan i flere år nu.

Fuglemanden er gået med ind og står og stryger hen over sofaens slidte, grønne ryg, mens han ser sig om.

- Her er fint. Finere end man ville forvente i et husmandshus.

Hun nikker. Mormoren arvede en del ting fra sine forældre, mahognimøblerne i stuerne, toiletbordet, det ciselerede spejl mellem vinduerne og det lille skab med intarsia, sølvtøj og smykkerne.

- Min mormor var ikke sådan lige at sætte i bås.

- Det er der vel ingen, der er, når det kommer til stykket, siger han

- Det hele er mere slidt end fint efterhånden. Hun løfter på tingene, mærker stedet. Følelsen er væk, hjertet er faldet på plads. Selvom det hele er mormors: den grønne krystalskål i vinduet, kobberstikket over sofaen, det spinkle sybord, den lille udskårne bjørn, så er det også bare ting. Mormors død har sat dem fri til at være det, de nu en gang er: en skål, man kan putte frugt i, et billede, man kan hænge på væggen. Huset er en skal, der bare venter på at blive taget i brug.

- Jeg overvejer at bo her. Måske.

Det føles som det nemmeste i verden. Hvad er problemet? Det er jo egentlig bare et sted som så mange andre. - Min mor vil gerne af med huset, så hvis jeg ikke køber det, sætter hun det til salg.

- Hun kan ikke få meget for det. Det er ikke nemt at sælge huse her. Slet ikke huse, der ikke er i god stand. Vil hun virkelig sælge det til dig?

Hun svarer ikke. Hun gider ikke diskutere forholdet til sin mor med ham.

Han har fundet den lille høneskål i vindueskarmen og står og vender og drejer den.

- Sådan en havde mine bedsteforældre også, han løfter låget.

- Den er fabrikslavet, siger han forbavset.

- Havde de også slik i den?

- Vi fik aldrig slik. Han smiler kort og drejer den lidt i hånden. - Tænk, at den bare er masseproduceret. Han lader fingeren glide tankefuldt hen ad hønens hoved.

Hun snupper den lidt fortørnet ud af hånden på ham.

- Det er da lige meget. Det er stadig en særlig del af ens barndom.

Han fløjter lavt.

- Men den er så ikke så enestående, som man måske troede engang.

Hun ryster bare på hovedet, men siger ikke noget og går hen til klaveret. Hun lader fingrene løbe hen over tangenterne og slår et par akkorder an. Det lyder som noget fra en gammel stumfilm.

- Kan du spille?

- Ikke ret meget.

Hun gik til klaver i flere år, men det var svært at spille og undgå at lægge mærke til neglene, og klaverlæreren skældte hende altid ud for ikke at have øvet nok.

- Du bliver altså aldrig dygtig, hvis ikke du tager dig selv alvorligt. Det er ikke nok at være musikalsk, Thea. Man bliver nødt til at arbejde med det. Han tog fat omkring hendes hænder og strakte fingrene ud, så det krympede sig i hende. Nu kunne han se, hvad hun var for én med de negle. Det var hendes svaghed; en tydelig brist som elverpigers hule ryg eller dragens bløde bug. Hun tænkte mere på de hænder med deres ækle små, nedbidte negle end på at ramme tonerne, og når hun øvede sig i spisestuen, var hun altid bange for, at hendes forældre skulle komme. Så ville de lægge mærke til neglene, de ville sukke og kommentere det. De ville blive kede af det, hun sårede dem med sin egen mangelfuldhed, havde hun det virkelig så dårligt? Hvorfor var hun så usikker? Hun ville sige, at nej, nej, det var bare en dårlig vane.

Når hun blev alene igen, slap hun tænderne løs på de lede gnallinger, gravede ned under de bittesmå hornstumper, fik fat i et lille hjørne og rev til. Så kom blodet. Fingeren, der begyndte at dunke, smerten, der strømmede igennem hende og fyldte kroppen ud.

Thea strækker fingrene og ser på sin hånd med de pæne negle. Det overrasker hende stadig, at hun ikke behøver krumme fingrene om alting og skjule sine hænder, at hun på en måde kan stå ved sig selv.

- Hvor længe har det stået tomt?

Hun kan faktisk ikke huske, hvornår hendes mormor døde, det må være tre-fire år siden. Det var, mens hun boede i Denver, og der var meget langt til Danmark.

- Hun boede her alene. Altid, eller i hvert fald næsten.

- Var der aldrig en morfar?

Hun ryster på hovedet.

- Han døde, da min mor var lille. Hun blev aldrig gift igen.

Han peger op på et indrammet broderi, der hænger over klaveret. ’Men størst af alt er kærlighed.’

- Tro, håb og kærlighed, men størst af alt er kærlighed, citerer han. - Det er kærlighedsbuddet fra Bibelen. Hun tænker, at så er han nok gift.

- Hun var alene med min mor og boede her resten af livet.

Hun ved ikke, hvorfor hun fortæller ham det. Det kommer jo ikke ham ved.

- Enke og enlig mor. Det må ha' været svært her så langt fra alting.

Hun trækker på skuldrene, det er også det, hendes mor altid har sagt, at hun havde sådan en frygtelig svær barndom.

- Min mormor var meget selvstændig, hun var helt sig selv. Hendes hår var sort, næsten til hun døde, Thea hiver ud i sit eget mørke hår, som om det forklarer alt. - De sidste år forfaldt det hele. Alting groede til. Hun voksede sammen med huset. Hun gemte på alt, samtidig med at hun selv faldt fra hinanden. Synet, hørelsen, kroppen. Hun blev over halvfems.

- Det er meget naturligt, når man bliver så gammel. Hele maskineriet er jo slidt op.

Hun siger, at derfor er det alligevel hårdt. Når mennesker, der har været der hele ens liv, pludselig er væk. Alt det, man ikke fik spurgt dem om, som aldrig blev gjort, en hel verden der bare er væk.

- Og så er det pludselig for sent. Folk dør.

Det lyder så brutalt. Så nøgternt.

Spisestuen ligger for enden af huset. Den ligger helt ulogisk længst væk fra køkkenet, men mormor ville ikke lave det om, for sådan havde de altid haft det. Hvis hun køber huset, laver hun det om.

Mahogniskænken og det runde spisebord med stolene er blevet matte. Det er det eneste, der er noget værd, hvis moren lader hende beholde dem. Det er ikke engang sikkert, man kan pudse dem op. Moren ville slet ikke have noget fra sit barndomshjem, men derfor har hun alligevel taget en del.

Gardinerne hænger tyndt for vinduerne og er næsten gennemsigtige af solblegning, de er fulde af fugtskjolder og sortrandede af fingersnavs. Gulvtæpperne er slidt igennem ned til plankerne flere steder. Ser man mon sit eget forfald, eller flyder man bare umærkeligt ind i alderdommen, mere og mere baglæns, væk fra nutiden og med ansigtet vendt imod fortiden?

Gulvene er ikke bare slidte. Der er ikke bare spindelvæv og støv, men decideret beskidt. Sorte rande langs væggene, fedtmærker og årtiers snavs. Moren har ikke villet have hænderne i selve skidtet, hun har været bange for, hvad der dukker op nedenunder.

- Lag på lag af skidt og ælde, siger hun og ryster på hovedet, men han har sat sig på hug foran brændeovnen.

- Den er meget smuk. Virker den?

Hun nikker.

- Den kan varme hele huset op, man behøver slet ikke andet.

De ristede æbler i den engang, hun var her om vinteren, men fuglemanden skal gå nu. Nu synes hun faktisk, han skal gå. Hun trænger til at være alene.

- Jeg kan desværre ikke byde på noget. Hun slår opgivende ud med armene og går raskt ud i køkkenet.

- Måske et glas vand?

Men det er lige før, det vil være sundhedsskadeligt; køkkenet ligner noget, der er løgn. Så slidt. Så snavset. Så helt igennem trist det er med lågerne, der hænger i hængslerne med det yderste af deres skruer, den blå afskallede maling og lag på lag af gammel maling nedenunder.

- Se, det er næsten som årringe eller østersskaller, siger hun og peger på det.

Bordpladen sprækker, fuld af skæremærker og knivhak og også den er sortrandet og gennemfedtet af gammelt møg. Det hele er så lavt og småt og komfurets spiralkogeplader er fuldstændig rustne.

- Det skal bare alt sammen rives ud. Hun gør en bevægelse, som om hun fejede det hele ud ad vinduet.

Han kigger på lågerne. Lukker dem og åbner dem. Lader hånden glide ned langs træet.

- De skal bare have en ordentlig omgang sandpapir og skrues fast. De er ordentligt lavet. Han tager fat i de to hængeskabe, kører skydelågerne frem og tilbage og mærker på træet. - Nye køkkener holder højst ti år, så er det hele blevet skævt. Det her er godt træ. Det vil være synd at smide det ud.

- Er du også tømrer?

Hun har aldrig rigtig sat noget i stand. Højst malet lidt. Sådan er det at bo til leje og flytte hele tiden.

- Min farfar var snedker. Han lader blikket løbe rundt i rummet, skorstenens hvide kalk har revner og sprækker, loftet skaller, vandhanen drypper. - Det er selvfølgelig altid nemmere at rive det hele ud. Få sat et nyt ind, så kan man få det, ligesom man vil have det. Det er det, folk gør, men nye køkkener ligner hinanden.

Han tror, det er sådan, hun er. Hvorfor er han her overhovedet? Skulle han ikke være gået for længst? Har han ikke et liv, han skal passe.

- Så behøver man heller ikke være bange for, hvad der gemmer sig i krogene. Han fisker noget, der har siddet i klemme i en af lågerne op og smider det ud ad døren. - Hvad skal du give for det? Det er ikke meget værd i penge.

Hun ryster på hovedet, det ved hun ikke. Det er også bare et hus. Måske er det det liv, der var, som hun søger. Hun er ikke sikker på, at hun har lyst til at bo i et mausoleum over sin egen barndom: Mormors Minde.

Han trækker på skuldrene.

- Du behøver jo ikke at sidde og svælge i det. Du kan bare ta' fat. Der er masser at gøre her. Du får slet ikke tid til at sidde med hænderne i skødet og ruge over din barndom.

Det må hun finde ud af. Nu vil hun være her lidt, mærke huset og sig selv i det; det er slet ikke sikkert, der overhovedet er et liv at putte ind her i stedet for det gamle.

De går udenfor, og nu kan hun tydeligt høre dem.

- Lærkerne. Der de jo. Hun lægger hovedet tilbage og lukker øjnene. De trækker tonerne langt og dirrende ud af himlen og hænger selv i dem deroppe under skyerne. Det er lyden af sommer. Hun kan næsten mærke solens varme mod ansigtet, duften af nyvasket tøj på tørresnoren, lugten af græs. Og stilheden. Der er en fjern susen fra omfartsvejen, men stilhed bag lærkernes sang.

De kan næsten ikke komme rundt om huset for krat og rod. Et sted står der en samling trillebøre og en trækvogn, og mormorens gamle sorte damecykel står lænet op ad skuret. Han peger på den og konstaterer, at hun slet ikke har brug for nogen ny cykel, hun har faktisk alt, hvad hun skal bruge lige her. Så ser han på uret og afbryder sig selv, han skal hente sin søn.

- De står sikkert allerede og tripper.

Hun rækker hånden ud.

- Tak for hjælpen. Hvad hedder du egentlig? Jeg hedder Thea.

Han siger, han hedder Arild og giver hende sit mobilnummer, hvis der er noget.

- Du kan jo ringe, før du smider køkkenet eller noget andet ud; eller hvis du ikke kan få døren op en anden gang.

Hun smiler skævt.

- Du må hellere se at få tændt op, det bliver koldt i nat, siger han og går hen til sin bil.

Hun går ud på vejen og vinker efter ham. Den første gæst i hendes hus. Hun trækker vejret dybt og drejer rundt, den søde, krydrede duft af jord og spirer trænger helt ned i bunden af hende. Derude ligger Johansens gård hævet på sin varft, sikker mod oversvømmelse, og dér lidt længere henne begynder landsbyen. Men her ved huset er hun helt alene.

Hun tager en favnfuld brænde med ind. Det vejer næsten ingenting, mørnet og frønnet som det er. Hun bliver nødt til at fodre ovnen uafbrudt, hvis hun skal have varme ud af det træ.

Hun går lidt hvileløst rundt, mens hun venter på, at ilden får fat. Moren har faktisk fjernet en del. Det har hun selvfølgelig også gjort opmærksom på.

- Jeg har ryddet op og smidt ud i timer. Der har ikke været så ryddeligt i årtier. Ikke siden jeg selv boede der.

Det er så mærkeligt, de altid skal have den kamp om territorier. Hun vil jo alligevel ikke selv bruge huset.

- Jeg synes virkelig, du skal overveje det. Det er sådan et fint, lille hus neden under alt skramlet.

Huset var fuldstændig fremmed for hende, sidste gang hun besøgte mormor. Det havde udviklet gange og tunneller mellem øer af klude og plastikbøtter, havarerede åbentstående skuffer fulde af klemmer, elastikker og gavebånd i et sammensurium, og poser der flød som plastiksuppe i oceanet; alt sammen vraggods efter et langt liv.

Hun fyrer op i brændeovnen og finder et tæppe. Der er alligevel nogle gamle tebreve i køkkenet, så hun laver te og sætter sig i sofaen med en bunke af mormorens fotoalbums, mens mørket langsomt falder på.

’Men størst af alt er kærlighed’ står der nu på forsiden af det første. Det citat igen; det er nyt. Det stod der ikke, da hun var barn. Hun ser på det næste album, og også dér står det. Det er skrevet med mormorens karakteristiske skrå håndskrift, lidt rystet, besværgende eller trodsigt. Det må være noget, hun har gjort de sidste år; summen af et liv, et motto eller et facit. Men hvorfor ’men’?

Hun åbner et af albummene og bladrer gennem billeder af mormoren, fra før tiden begyndte, før hendes mor blev født. Hvor var hun smuk. Dér står hun med en greb i hånden, tørklæde om hovedet og et drillende smil, hvem smiler hun til? Hun er Elisabeth i marken sammen med nogle veninder og ser ud, som om verden bare kan vente sig. Billede efter billede med mormoren og hendes blændende smil, på seminariet og under krigen, 1943, det kan man ikke se. Hun smiler på dem allesammen, hun bruger det smil til at holde folk på afstand og er næsten for kæk.

Så kommer der nogle billeder med morfar. Erik og Elisabeth står der, de holder i hånden under et træ, han har amerikanerkrølle i det blonde hår. Hun har set det billede og det næste, hvor de er gift, utallige gange, han var den smukkeste mand, mormor nogensinde havde set. 1951 står der, og mormor ser faktisk blidere ud på de billeder, er det dén kærlighed, hun taler om? Thea bladrer igennem billeder af huset her, og dér er hendes mor som baby. Billeder af far eller mor og barn i forskellige situationer, et hvor de alle tre sidder på et tæppe med frokost – og tre år efter er han død. Ikke engang ti års kærlighed, og kan man leve på det et helt liv?

Hun tager et andet album og møder sig selv som barn med rottehaler og ultrakorte shorts. Hendes far og mor er med, hun står imellem dem. Moren ligner en teenager, lille og spinkel ved siden af faren, der er et hoved højere og allerede hvidhåret. Og billeder fra landsbyen, skolen og mormorens skoleklasser. Der er billeder fra byfester med lange fællesborde og så et enkelt billede af mormor, hun smiler som sædvanlig med sit sorte hår, hovedet er lidt på skrå, som om hun flirter med fotografen, hun ser lige ind i linsen. Hun er omkring halvfjerds, og det er ikke til at se. Thea smiler tilbage til hende på tværs af tiden, det var det år, hun selv startede i første klasse. Den sommer, de gik til Mandø.

Alt det, man aldrig får spurgt om, som bare tages for givet; at mormor var alene, og sådan var det bare. Man går instinktivt udenom at spørge af finfølelse, fordi man ikke vil snage, mest af alt af angst for pludselig at stå med andres følelser i hænderne. Det svære bliver unævneligt. Det er så meget nemmere bare at lade tingene, mennesker, passe sig selv, og imens vokser ensomheden, fordi der aldrig er nogen, der trænger ind på én, som kræver en forklaring, nogen der spørger: Hvordan har du det egentlig? Så bliver man den, man er, og gror til i sit indre vildnis.

- Men du kommer jo og besøger mig. Igen det ’men’, der er et før og et efter i den sætning, som hun aldrig har spurgt til, en ufortalt verden af ensomhed og afsavn. Sprækkerne i sproget, der pludselig gaber voldsomt imod hende her.

Hun stiller sig hen til vinduet og ser ud. Natten er tæt, kun enkelte stjerner. Hun ved så lidt om sin mormor, den kvinde hun også var udover at være mormor. Det er som at kigge ud i universet med stjernerne som de få faste kendsgerninger, resten af hendes liv er bare et uigennemtrængeligt mørke. ’Men størst af alt er kærlighed.’ Er det en hilsen til de efterladte eller en påmindelse til hende selv? Måske er det i virkeligheden en besværgelse, en bøn om, at det må være sådan, det er – og hvad er det overhovedet for en kærlighed, hun taler om? Den kærlighed, der omfatter alt og intet, som er uforpligtende og ikke rettet imod nogen bestemt, kan det være kærlighed? Til universet og alt levende, eller er det i virkeligheden en vanvittig længsel efter ham, der er død?

Skyggerne ligger dybt i husets hjørner. Hun tænder alle lamper – der mangler pærer i flere af dem – smider mere brænde på ilden, det knitrer venligt, men stilheden omringer hende. Den kravler ind i hendes ører og fylder hendes krop. Hun hører sit hjerte så højt, den korte vejrtrækning, der er kun hende her, ingen som kender hende, og kulden er stadig massiv. Det tager tid at varme sådan et hus op, når det har stået koldt og klamt i flere år.

Her er ingen distraktion, computeren fanger ingenting. Så tænder hun for radioen og går på jagt i bogreolerne, det er ikke godt at være alene med sine tanker. Kærlighed. Det er der ikke meget af, og er det så en fejl, er hun nu forkert igen? Måske er det en form for efterkrav fra mormoren, hun vil savnes og mindes med kærlighed … Men tankerne kører i ring nu, og hun bladrer i bøgerne efter afledning, finder et par stykker og lægger dem på bordet foran brændeovnen. Så går hun ud i køkkenet og sætter vand over til mere te.

Inde i stuen holder musikken op, en stemme begynder en lang selvforelsket kværnen om opera, men virkeligheden bliver ikke nødvendigvis mere præcis, mere virkelig af at blive sovset så meget ind i ord, musikken ikke mere forståelig. Endelig holder talestrømmen op, og ouverturen til Puccinis Madame Butterfly maser sig længselsfuldt ind på hende. Også det er kærlighed, men ulykken dirrer allerede i den her fra starten; det er den slags historie, hvor man har lyst til råbe: Stop! Gå ikke den vej. Men de vil jo alligevel ikke høre; det ville mormor heller ikke. Er det kærlighed af enhver art, mormoren har tænkt på, eller kun den mildt sorgfulde, som hænger i luften som havgusen over marsken en tidlig morgen? Den, som lever i fortiden eller i drømmen, og som måske aldrig for alvor blev realiseret? Dén kan Thea sagtens klare, det er ikke, fordi hun ikke har forsøgt sig med det andet, og egentlig kan hun ikke holde Madame Butterfly ud. Hun slukker for radioen og pakker sig ind i tæppet. Så henter hun en dyne, den er klam og lugter gammelt, men den kan trods alt varme.

På plads i sofaen med tepotten, boller og et par æbler, hun alligevel havde i tasken, bladrer hun distræt i bøgerne. Hun lytter hele tiden til noget bag ved ordene i teksten, læser uden at tage det ind, tankerne er små lygtemænd i udkanten af synsfeltet, der slukkes, hver gang hun forsøger at gribe fat i dem. Hvad laver hun her, og ønsker hun sig det samme liv? Her. I huset. Uden naboer, venner eller kæreste, og er det nok bare at leve for sig selv? Vil hun så gå og råbe i marsken, når ensomheden bliver for stor, og hun ikke kan holde sit eget selskab ud? Vil hun mumlende samle muslinger og østers på vaden og blive en særling, man undgår, en slags posedame med hus, der gror til i sig selv, fordi hun ikke tør andet. Fordi hun bare ikke kan overvinde sig selv.

Hun krammer tæpperne, så lille og ubetydelig en menneskebylt hun er, sjælen, en lille indtørret nød, der triller hjemløst i hendes tomme indre, så udsultet, at den snart forsvinder. Hun kan ikke finde ud af at række ud efter andre. Der er ingen retning eller mening udover hende selv i hendes liv, og det er hendes egen skyld. Det er altid hende, der skubber andre væk. Paul sagde det, Matt, Ryan, listen er uendelig. At hun flygter, at hun ikke for alvor vil, og de har ret; hun vil ikke engang sig selv. Alle de indre barrikader, det bliver sådan en labyrint for hende at finde rundt, der er stopskilte overalt. Det er så småt inden i hende, der er så lidt at give; hendes liv føles spinkelt som en flamme, der ikke vil brænde, og hun er lige til at puste ud.

Mørket kommer krybende, det samler sig i krogene. Det har en anden fortætningsgrad her, uigennemtrængeligt som et væsen i egen ret maser det sig op af huset, rager mod ruden, smyger sig gennem revner og sprækker og glider ned over gulvet. Det samler sig i hjørnerne og skubber klaustrofobisk til hende med sit massive nærvær. Her er så fuldt af mormor, denne ukendte, fremmed kvinde, der levede sit liv her. Det meste af det foregik uden for Theas bevidsthed. Nu ved hun ikke, hvad hun skal stille op. Hun mærker mormors øjne, bebrejdende, dømmende.

- Jeg kan ikke nu. Du må vente!

Hun føler sig som et dyr, der er trængt op i en krog og må bide fra sig. Og nu fryser hun også. Det brænde varmer ikke. Hvis man falder i søvn i kulden, sover man ganske stille ind i døden, smertefrit, overgangen mellem liv og død sker glidende, og nu er hun igen den lille pige med svovlstikkerne, som knuger den store længsel efter lys og varme ind til sig. Brændeovnens skrattende bål gør kun mørket tættere, kulden endnu mere massiv, og udenfor er det blæst op igen. Vinden river i nogle grene, de kratter mod husmuren som knokkelmanden med sin le, han har været her. Så spinkelt det er, det enkelte menneskes lille væren sat op imod alle elementerne, og altid den søgen, den længsel, der hele tiden driver hende videre. Måske er hun virkelig på vej baglæns ned i sin egen barndom, sådan som Arild sagde. Det avler bare mere længsel, mere drøm, og alt sammen lige så diffust som skyer hen over himlen, der er ikke noget af det, som er til at fastholde, og ingen håndgribelig fylde i hende selv.

Hun trænger til substans, noget uden for sig selv. Hængsler, der skal skrues fast på låger, et gulv, der skal skures, en cykel, som skal lappes, hun vil dele en øl med nogen, malerklatter på en gammel skjorte, uglet hår og planer for ferien. Det er så længe siden, hun har lavet andet end at løbe efter sig selv, læse i bøger, alle de ord. Huset her er konkret. Det står, hvor det står og kan hverken drømmes eller længes væk.

Hun tager en af bøgerne på bordet, Heksejagt i Ribe, der sag for sag gennemgår de virkelige hekseprocesser i byen: Anna Krøbbels, Karen Roeds, Maren Spliids, og mange flere. De fleste havde haft hekserygter klæbende til sig i årevis, de var midaldrende, da de endelig blev dømt. Mange af dem var marginaliserede kvinder, folk på bunden, der selv havde brugt hekserygterne om dem til at true folk, og sådan er det; folk gør dumme ting, når de står med ryggen mod muren.

Hun bladrer tilbage og læser i indledningen, at heksefeberen rasede i 1600-tallet, verden var utryg og uforudsigelig efter reformationen, præcis som hun læste i kirken. Der havde været fejlslagne krige. Danmark gik næsten bankerot, og her i byen gik det særlig slemt for sig, fordi Ribe var ved at tabe terræn til andre købstæder.

Heksen er den, de andre ser, står der pludselig ud for en beskrivelse af nogle kvinders angivelse af en nabo, igen mormorens skrift. Hun læser teksten en gang til, der står ikke andet. Ingen forklaring eller uddybning. Det er en gentagelse af det, teksten selv siger, hvorfor har hun haft brug for at fremhæve det? At det var andre, der dømte en kvinde som heks. Det er jo indlysende.

Hun tager en anden bog og leder efter flere kommentarer, kigger i bogreolen, har mormoren måske selv skrevet noget ned, er der en dagbog eller noget? Men moren har taget det, eller mormoren har selv brændt det før sin død, det kunne ligne hende, og nu er hun væk. Så er der kun de her spredte sætninger, der som flaskeposter skvulper i land så længe efter. Hvorfor skrev hun de ord? Måske ville hun ikke engang kunne forklare det, det føltes bare naturligt, som en del af den samtale hun havde kørende med sig selv. Mormor er død, døden har gjort hende til en fremmed, og nu slår hendes liv voldsomme revner.

Hun fanger sit eget spejlbillede i ruden, det giver et sæt i hende; hun ligner sin mormor og denne anden fremmede Thea står lige på den anden side af ruden uden for huset og ser hårdt og dømmende ind på hende, Mormor Thea.

Hun ryster på hovedet og stryger det af sig. Har hun virkelig ikke andet at foretage sig end at rende i hælene på sin døde mormor.

Hun putter sig under dynen i sofaen og tager Laura Ingalls Wilders Det lille hus i de store skove. Hun har ikke læst den, siden hun var hun på vej til Ribe alene for første gang. Moren havde købt bogen til hende, så hun havde noget at lave på vejen. Hun skal bare blive siddende i toget, og så kommer mormor og tager imod på stationen, og hun har selv sagt til far og mor, at det kan hun sagtens. Nu er hun ikke så sikker, men hun har sin bog, en drikkedunk med saftevand og en stor madpakke på det lille bord foran sig, og ellers kan hun bare spørge togkontrolløren. Bogen ser god ud med et billede af den pige, som historien handler om. Hun står og vugger en dukke i armene lidt alene med sig selv, bagved står moren med en baby, og faren sidder ved siden af på bænken, pigens storesøster har lagt armene omkring hans hals. Hun ville ønske, hun også havde en storesøster eller en lillebror, men far og mor siger, at de har mere end rigeligt med Thea. Hun skal være glad, fordi hun har dem helt for sig selv, og så har hun jo mormor. I år skal hun lære at strikke, for det er godt at bruge sine hænder, så man ikke bare sidder og hænger. Hun skal starte med strikke et halstørklæde, det er det nemmeste, og så kan hun holde sig varm til vinter. Det er vigtigt at være varm, ellers kan man få lungebetændelse, og i det hele taget skal man holde øje med kroppen. Bedst som man tror, man har det godt, kan det vise sig, at man i virkeligheden er meget syg, og når man opdager det, er det allerede for sent. Sådan gik det med morfar, og lægerne ved ingenting. Det er derfor mormor går i marsken og henter urter, for hvis bare mormor havde vidst alt det, hun ved nu. Hver morgen drikker hun en grøn drik, som hun laver af alt muligt, der gror, og Thea drikker det også. Bagefter får hun omelet med syltetøj som belønning, og det er sådan hun har det nu. Hun har klaret et helt år i skolen. Et år som skal klares, og der er også gode dage, de leger drengene efter pigerne, hun er en af dem, der løber allerhurtigst og er med som alle de andre. Og nu får hun sin belønning: en god lang ferie hos mormor. I mormors verden er det sådan, at først gør man noget som er svært, man går i skole hver dag, drikker grøn juice og bagefter får man lov til at holde ferie og spise omeletter. Så ved man, hvad man har at rette sig efter, og verden er helt enkel.

Solen skinner lavt ind ad vinduerne. Hun vågner og strækker sig, ser sin ånde som damp i stuen, og ilden er selvfølgelig gået ud. Hun putter sig længere ned under dynen, nattens tyngde er væk. Dagen er lys og gennemsigtig, og her er stuen omkring hende, som hun kender den. Hun kender huset, og selvfølgelig kender hun sin mormor, som man kender dem, man har kendt altid.

Hun går ud i køkkenet og drikker vand. I haven hopper en solsort rundt på græsplænen, den pikker efter orm med næbbet, det vissengrønne er så småt ved at blive fortrængt af forårsspirer. Hun spiser et æble og rokker prøvende med køkkenlågerne. Der er et helt konkret arbejde her, hun kan bare gå i gang, så må hun se. En dag ad gangen, låge for låge, rum for rum. Hun kan have hænderne fulde her i lang tid. Der skal graves køkkenhave, krattet skal væk; måske kan hun ligefrem lade være med at tænke for meget og skaffe plads til sig selv.

Hun ringer efter en taxa og går udenfor og venter. Solen skinner tyndt bag skydækket, lærkelyden dirrer under himlen, og så er der pludselig solsortens bløde fuldtoner. Dens triller lander lige i kroppen, og hun lægger nakken tilbage og kigger op. Dér er den, i toppen af en af granerne, en fin solsortehan med det gule næb fuld af sang. Hun smiler til den og går ud på vejen.

Hun vasker træværk ned. Døre, paneler og karme, hun tager et rum ad gangen. Arbejdet er monotont og enkelt, og vinduerne tager hun senere, når det er blevet varmere i vejret. Vandet trækker grå striber i småløb ned ad dørkarmen, det løber ned ad hendes arm i sorte strimer og ender i mormorskjortens opsmøg. Hver dør får en ny spand vand, der lige så hurtigt bliver gulligbrunt.

Nu bliver hun her. I hvert fald indtil videre.

- Så kommer jeg snart og besøger dig, siger hendes mor i telefonen, men Thea holder hende hen. Det er bedst at vente, til hun har fået huset gjort lidt mere i stand. Et par uger måske, eller mere. Så bliver det også varmere i vejret. De kan jo bare tales ved.

Det fysiske arbejde gør hende godt, kroppen der arbejder og holder sammen på det hele, hun skaber noget, bygger huset op igen. Det er helt konkret, og imens kan tankerne svingle omkring som de vil. Mormor, der tussede rundt alene her i stuerne, urets tikken, mantraer og besværgelser, hun mumlede for sig selv. Der er flere bøger med kommentarer og citater i; en gammel kvindes forsøg på at holde virkeligheden fast, sådan og sådan var det. Imens groede rod og skidt op omkring hende. Alderdomsovermandet. Langsomheden, der bare tog bo i hende. Nu ligger hendes liv som kulturlag i huset med rester af ensomhed og brokker af gammelliv lige til at dissekere og grave i. Føddernes kortere og kortere cirkler mellem køkken og stue, seng og bord, ud og vende i haven. Sidste gang hun var her, kunne mormor ikke længere se fugleflokkene, hun kunne ikke engang læse bogstaverne.

Hun retter sig op og ser ud ad vinduet. Det suger i maven af savn. Hun stryger sig over panden med overarmen og genkender bevægelsen fra mormor.

Udkantens udkant, der er ikke engang en rigtig by her. Lige rundt om Røde Hus er der faktisk slet ingenting, bare marker og næsten en kilometer til kirken og det nærmeste hus. De fleste dage bærer vestenvinden lyden af kirkeklokken herhen, den bor i luften som træernes susen og gæssenes skræppen, når de flyver hen over himlen. Huset ligger her i ingenmandsland mellem jord og hav, hun kan være et midlertidigt menneske her, en trækfugl, der går og pirker i jorden, efter hvad hun tilfældigvis kan få skrabet sammen og allerede på vej videre.

Hun læner sig mod vindueskarmen og lader blikket glide hen over marsken udenfor, det minder om Midtvesten. Det flade prærielandskab, der strækker sig uendeligt, og som er endnu mere tyndt befolket end her, men lige så monotont at køre igennem. Mark efter mark, den ene lige vej i forlængelse af den anden. En omvendt udkant i midten af USA klaustrofobisk klemt bag store landmasser til alle sider. Der er ingen fare for at blive skyllet i havet som her.

I Denver kunne hun få hjertebanken ved tanken om, hvor langt der var til havet, hvor meget land hun skulle krydse, før hun kom væk. Som om hun, når hun først stod ved stranden, bare kunne begynde at svømme. Som om det ville bringe hende hjem.

Måske er det sådan, det er at vokse op i et land, der er omgivet af hav. Man længes uvægerligt efter det. Al den vanddamp i luften, man trækker havet ind i sig, hver gang man trækker vejret.

Hun tænkte ikke over det de første år, hvor alt var nyt, og nu kan hun næsten ikke forstå det: hvorfor hun blev der så længe. Da far først blev syg, kunne hun ikke rejse. Han havde Sally, men hun havde sit eget liv, og selv havde hun jo ikke noget, hun skulle hjem til, hun kunne lige så godt sidde derovre og oversætte. Nu ved hun ikke, hvorfor hun syntes, hun skyldte ham det.

Huset her føles som en livline. I sidste øjeblik har hun drevet et anker i jorden. Hvis hun kapper tovet, slipper hun sig selv løs over Atlanten igen og svæver over det hele, mens verden fortoner sig under hende. Så driver hun afsted med vinden ud over oceanet med bølgerne rasende under sig, stormen der river og flår. Til sidst vil hun tabe højde, bølgerne der strækker sig op efter hende, højere og højere, til de når hende, og i løbet af et øjeblik suges hun ned i dybet og forsvinder.

Hun sover. Hun sover som et barn, måske har hun ikke sovet sådan, siden hun var her sidst. Uforstyrret. Vinden, der rusker i tagskægget, suser i granerne, og hun tager sig selv i at gå og lytte til den, hun synger med på dens sang. Livet der bare er her uden at være pågående. Små spirer, som langsomt er på vej op igennem jorden. Steady, steady, foråret er ikke til at ryste, hun kan hverken gøre fra eller til. Det gror, fordi det er tid.

Hun rydder ud i skabene. Der bliver en ordentlig bunke, der skal køres væk, en anden som skal brændes, og hun vasker mere ned. Alt det gamle skal skures væk, så må hun se, hvad der dukker op nedenunder, om der er plads til noget nyt, og om hun har noget som helst at fylde ind i stedet for.

- Pas nu på med at gå for meget i hendes fodspor, siger hendes mor. - Man kan virkelig gå og putte sig for verden derude.

Og hun har jo ret. Der er noget næsten hypnotisk over huset og den tilværelse, hun kan have her, fjernt fra alt. Hun behøver ikke være i kontakt med nogen og kan gå omkring i nattøj og uglet hår hele dagen, hvis det er det, hun vil. Blive stående og falde i staver, mens blikket følger en hare på vej tværs over markerne med de små grønne spirer. Hun kan undre sig over harens to hvide pletter bag ørerne. De ligner et par forbavsede øjne, der glor tilbage på hende, og hun husker historien om Kaninbjerget. Hun skrev engang en meget lang stil om den bog, det var i sjette klasse; hun havde boet i den historie i flere uger og endte med at skrive over ti sider om den. Hendes dansklærer læste stilen op i klassen, mens hun kommenterede og viste, hvordan man altså ikke skal skrive.

- Det kan du sagtens klare, Thea, sagde hun smilende. - Du skriver ellers så gode stile. Når du afleverer sådan noget som det her, må du finde dig i, at jeg driller lidt.

Hun smilede kækt og rystede på hovedet af sig selv.

- Hvis alle skrev så lange stile, kunne jeg ikke lave andet end at sidde og rette altid. Så fantastiske er jeres guldkorn altså heller ikke, lo læreren.

- Prøv at høre det her, sagde hun og læste noget op, som virkelig sagtens kunne forkortes til et par linjer.

- Det er en rigtig dårlig idé at skrive om noget, man er alt for glad for. I skal huske at være kritiske. Kill your darlings, siger man. Du er simpelthen blevet helt forelsket i de her små kaniner, Thea.

Det var uimodståeligt for de andre at gøre nar ad hende bagefter, og hun kan mærke, hvordan hun stadig rødmer ved tanken. At hun ikke forsvarede sig over for læreren, men hvordan kunne hun det? Heldigvis druknede det i alt det andet, da hun kom hjem. Moren var ked af det og ville drikke te. Hun ville snakke. Far var igen taget afsted, og moren følte sig lille og ensom. Det var ikke nemt at have en mand, der hele tiden foretrak at rejse fremfor at være sammen med sin kone.

Vandet plasker ukontrolleret ned i vasken og rammer metallet i hårde stød. Små vanddråber springer højt i vejret og sprøjter mod ruderne, plettede i forvejen. Det plasker ud over den sprukne træplade. Der lugter af gammelt træ og af råd. Køkkenet er ikke blevet skiftet ud i mormors levetid. Det værste er fornemmelsen af, at der må ligge gammel mad, en død mus og måske et stykke af mormor gemt et sted i revnerne. Alt det levede liv. Bordpladen er fuldstændig gennemtæret af grøntsager og alt det kød, hvis saft og kraft er sivet ned i fugerne, som langsomt er flydt ned i træets struktur og har erstattet dets mørnede fibre. Det er som forsteninger, hvor kalken fylder den oprindelige struktur ud, det indre forsvinder, mens formen står tilbage. Måske står hun her med et forstenet køkkenbord skabt af forvitret kødsaft og grøntsagsmos fra mormorens grøntsagsjuicer og helsekost.

Hele huset er arkæologiske aflejringer og vidnesbyrd om levet liv, hun kunne lave en udstilling af mormorens ting og kalde den Elisabeths liv, Fravær af liv, eller Venten. Gummistøvlerne under bænken i entreen, alt det vand de har modstået, nu står de der og gaber forgæves efter mormorens fødder, og Thea fylder dem ikke ud. Den mølædte trenchcoat, slidt og fuldstændig frønnet på ærmerne, har mormor gået og holdt morfaren i hånden i den? Alt i huset har haft en betydning, som nu er væk, medmindre hun graver den frem.

Så ringer hun til Arild. Hun siger, at han alligevel ikke kan få skabslågerne, hun har besluttet at sætte køkkenet i stand. Til gengæld er der nogle gamle skabe, en skænk af egetræ, som han gerne må få, hvis han vil. Han kan jo komme forbi på et tidspunkt og kigge på det, hvis han har lyst. Hun er i gang med at rydde ud.

- Så er du alligevel ikke blevet helt opslugt af fortiden. Arild står pludselig i haven, og det giver et gib i hende, varmen strømmer gennem kroppen.

- Det kan man ikke sige. Jeg synes, jeg møder min mormor i nye versioner hver dag. Det er lidt som at være hendes personlige arkæolog.

Hun holder armen skyggende over øjnene. Solen står lavt og rødmende over marken på den anden side af vejen. Den spejler sig blændende i forruden på hans bil og får hans hår til at skinne mere rødbrunt, end hun husker det. I dag har han skægstubbe, han har ikke barberet sig.

Han siger, at så er hun i det mindste ikke faret vild i sin egen barndom.

- Snarere alderdom, i min mormors, alt det levede liv. Det er helt utroligt, hvad hun har fået samlet sammen. Hun peger på den anseelige bunke af plastikbøtter, gamle gryder, porcelæn og en knækket kost. Der er også et tæppe og så alle gardinerne.

De går sammen ind i stalden. Der er et par båse fulde af havemøbler, to spiltove med skrammel og et indelukke til grise. Nu er det fuldt af brænde, og på væggen hænger der forskellige redskaber. Hun peger på egetræsskænken.

- Det er den dér og så de to små skabe bagved. Hvis du ikke vil have dem, ryger de ud i bunken.

Mormoren havde et par grise, da Thea var barn. På et tidspunkt var der også en ged, og så havde hun høns. Hun ville ikke slagte grisene, det var klappegrise, som holdt hende med selskab; igen var hun pigen fra byen, der ikke kunne løbe fra sin borgerlige baggrund.

Dyrene var med, når de gravede i haven, så gik de og snakkede med dem. Lugten af jord og ammoniak. Grisenes lyserøde, mimrende tryner, og geden, der ville æde alt og måtte tøjres. Nogle gange gik grisene med helt ind i køkkenet, og Arild siger, at det lyder hyggeligt … men nok ikke særligt hygiejnisk.

De bærer møblerne ud i hans bil. Så slæber de flere ting ud og smider det i bunken, og Arild henter en mørkeblå presenning fra stalden. Den er helt stiv af ælde, og de breder den møjsommeligt ud over bunken i haven.

- Det skal snart køres på lossepladsen, ellers ligger det og går i opløsning. Så bliver det umuligt at flytte, han lægger nogle store sten rundt langs kanten af presenningen, så den ikke flyver.

- Jeg kan godt hjælpe dig med at få det væk.

- Tak, men det kan bare vente. Der kommer helt sikkert mere.

Han siger, at der allerede er til flere læs, men det må hun selv om, det er bare et tilbud.

- Du har jo ingen bil.

Hun ryster på hovedet.

- Ikke endnu. Måske køber hun en. Indtil videre er det bedst at holde alting så enkelt som muligt. Så er der ingen bindinger eller forpligtelser. Hun synes, at alt, hvad man ejer, giver forpligtelser.

- Du ejer et hus. Han kan dårligt forestille sig noget mere forpligtende end et gammelt hus, der skal sættes i stand.

- Det er bare et sted. Det flytter sig ikke, uanset hvad jeg gør. Det har klaret sig selv sådan i årevis. Det føles som en tryghed, noget hun kan læne sig op ad, uden at det kræver noget til gengæld. Huset kan tage vare på sig selv.

- Jeg kan rejse i morgen, og huset bliver bare stående her. Det venter, som det altid har gjort.

- I modsætning til hvad? Mennesker?

Hun svarer ikke. Hun bøjer sig ned og river nogle løsrevne kviste til side. Så hiver hun i nogle tørre tjavsede stauder og er lige ved at vælte, da rødderne giver slip.

- Nu er jeg her i hvert fald. Der er nok at tage fat på. Hun retter sig op og ser på ham. - Måske kan du så hjælpe mig i slutningen af ugen?

Han siger, at det er ikke så godt, i weekenden har han Lukas. Men han kan selvfølgelig tage ham med? Hun skynder sig at sige, at de bare kan aftale noget en anden gang. Det haster ikke. Hun vil selvfølgelig ikke lægge beslag på hans weekend. Det skal ikke være kompliceret for ham. Han siger, at det må hun selv om. For ham er det ikke kompliceret, men så er torsdag i næste uge bedst. Han starter bilen og ruller vinduet ned.

- Det er ok, hvis du giver en kop kaffe eller en øl næste gang, hvis det ikke er for forpligtende.

Arild rumsterer i hendes tanker nu på linje med mormoren. De går dér bag hendes ryg, hun kan ikke få hold på dem, de må passe sig selv. Hun har for travlt med at få placeret sig selv her. Hun vil ikke begynde at drømme om ham, hans rødbrune hår, der har samme farve som muldjord i skovbunden, hans læbe, der trækker skævt, når han smiler, og de brune øjne med et mørke bag, som hun ikke kan lade være med at spekulere over. Men det vil hun ikke. Drømme om ham og ødelægge det hele. Hun vil stå frit og skal ikke involveres i noget. Og han har muligvis stærke øjne, en spændt ryg, men det er som sædvanlig bare hendes hvileløse tanke og længslen i rastløs søgen efter et mål.

Den driver hende ud at løbe, rastløsheden. Hun løber langs diget, som hvælver sig grønt og aflangt langs vejen. Det er bare en lille vissengrøn bakke og svært at tro, at det skulle være nok, hvis havet for alvor rejser sig. Lige nu er det omvendt. Vejret er roligt. Storme og flodsøer er langt væk, det har været vindstille de sidste par dage.

Hun går bag om huset ud i haven, da hun kommer tilbage. Små grønne toppe på vej op gennem jorden flere steder. Der er ikke så mange, som der plejede at være, mormoren elskede blomster, hun elskede at få tingene til at gro. Der er ikke blevet lagt blomsterløg i jorden i årevis.

Hun tager sig selv i at savne vinden, går og lytter efter den, hvor bliver den af? Der mangler en tone i hverdagen, en hujen omkring hjørnet, vajen i stråene og den lille sitren i vandspejlet. Uden vinden er der så stille, så ensomt omkring hende. Så hører hun sin egen indre buldren, sin usikre tuden, hun føler sig lille under himlen, der alt for stor og rolig sejler hen over hovedet på hende uden den mindste hilsen. Blæsten danner bro mellem himmel og jord, den giver hende adgang til verden og bryder hendes ensomhed. Når den ikke er her, er det svært at være til, hun føler sig fortabt. Den kan være voldsom og rå og slå bunden ud af lungerne på hende, hvis hun går op imod den, men modstanden får hende til at føle sig i live.

Arild kommer forbi igen om torsdagen. De læsser alt det, der skal på lossepladsen, ind i bilen. Hun sidder ved siden af ham på forsædet. Der har hun siddet før. Det føles, som om der er gået en evighed, men det er kun nogle uger siden, hun kom.

Han siger, at tiden går hurtigt nu, det er forår. Fuglene bygger rede, dyrene får unger, verden begynder igen.

Hun siger, at alting starter med døden, det er egentlig ret makabert, hvis man tænker over det. Så kører de flere læs.

Han siger, at hun kunne have lavet et loppemarked med alle de ting. Det er bare at sætte et skilt op ved vejen, så kommer folk væltende. Hvis hun så også skænkede kaffe. Hun kunne lære folk at kende på den måde.

Det er da det sidste, hun vil. Det med kaffen har han jo selv set, at hun er virkelig dårlig til. Bare tanken om at hyggesnakke med naboerne, hun vil hellere dø.

Han griner ad hende og siger, at folk på landet faktisk kommer hinanden ved, det er ikke som i de storbyer, hun er vant til. Hun bliver nødt til at prøve, ellers falder hun helt udenfor. Hun hører sig selv sige, at hvis han er så optaget af, at hun skal have selskab, kan han komme forbi og spise middag på fredag. Det skylder hun ham faktisk nu, hvor han hjælper hende med alle de ting.

- Det kan jeg ikke. Hvad med weekenden efter?

Han siger ikke, hvad han skal, forklarer ingenting, og det er også lige meget, han behøver ikke føle sig forpligtet. Han siger, at det ikke har noget at gøre med forpligtelser. Han vil gerne hjælpe hende, det har han jo sagt, men så kommer han altså lørdagen efter. Så ses de dér, så er det en aftale. Så kører han væk.

De kender hinanden så lidt. Hun ved ingenting om hans liv. Der er ingen af dem, der refererer til noget uden for det, de har sammen, som er ingenting. I virkeligheden er det ingenting. Han har hjulpet hende med at køre skrammel væk. Måske synes han, at han skylder hende det, fordi han tvang hende til at tage på børnesafari, eller fordi han har fået de møbler. Måske er han bare et hjælpsomt menneske, der ser hvor fortabt hun er, så hjælpeløs og ensom i det forfaldne hus. Måske har han ondt af hende.

Hun ser sig selv i spejlet, linjerne ved munden, kragetæerne omkring de mørke øjne, når hun smiler. Håret er tykt og næsten sort, det er langt, og så gammel er hun heller ikke, har hun overhovedet lyst til at bryde sin trancelignende tilstand, er det ikke fint nok, som det er? Og når man først har etableret en bestemt relation, så er man venner, så er det sådan, man taler sammen. Så er det sådan, det er.

Hun cykler ind til Ribe og køber ind; grøntsager og mælk, brød og wienerbrød, hun køber en flaske whisky og øl og rødvin. Det er ikke, fordi hun tror, hun får gæster, og der er flere uger til den middag, hun kan bare drikke det selv. Hun æder en kanelsnegl i fire mundfulde og bagefter en til. Det er ok. Så længe hun bare løber også. Hun har den pendlen mellem frås og kontrol, slipper sig selv og strammer op; det er aldrig noget, hun slipper af med.

Om aftenen tager hun en whisky eller to, måske tager hun tre. Hun sidder i sofaen foran brændeovnen og ser ind i gløderne. Hun kunne sidde sådan til evig tid, bare sidde dér og stirre og lade livet løbe igennem sig, mens whiskyen blødgør verden omkring hende.

Men vinden er kommet tilbage. Den skubber til huset og driver de store skyer hen over himlen. Natten er mørk og urolig, og hun stiller sig i døren og ryger. Der er virkelig mørkt herude. Hun kan se gadelygten svagt langt fremme, lysene fra en enkelt gård på den anden side af markerne, ellers er der ingenting. Der er kun huset og hende selv. Det føles råt som at nå ind til knoglerne.

Så er der pludselig en skygge, noget der bevæger sig. Hun vender sig om, kigger ud, men der er ingenting. Det er bare hendes fantasi, der befolker mørket. Og dog. Igen en bevægelse. Hun stirrer ud i natten. Der står en busk og vifter med sine nøgne grene, et træ der svajer, og nu blæser det op.

Hun lukker døren og går ind i stuen stadig med fornemmelsen af, at der alligevel er noget derude, siddende i sig. Hun sætter sig i sofaen. Det pusler i køkkenet, det er den mus igen. I morges fandt hun muselort på gulvet, hun må se at få købt nogle fælder, og hun skal have lukket hullerne til. Huset er hullet som en si. Hvis hun lukker et hul, er der tusinde andre, hvad som helst kan snige sig ind og slå sig ned sammen med hende, uden at hun aner det. Hun kan ikke gøre noget ved det, det tager tid. Hun kan ikke en gang trække gardinerne for, enhver kan se ind til hende. Men hvem skulle det være? Hun har været her i flere uger uden at møde et menneske, og hvem skulle også komme forbi?

Hun rejser sig og går ud i køkkenet, hun sætter vand over til te, bevægelsen minder hende om den dag, hendes mor havde opdaget farens affære, erindringen jager op igennem kroppen påtrængende livagtig og umulig at skubbe væk. Hun var kommet hjem fra skole, og allerede i entreen havde hun hørt, hvordan moren sad og snøftede ude i køkkenet. Så var det en af de dage. Forsigtigt listede hun op ad trappen for ikke at blive hørt. Det havde været sådan en dårlig dag, måske var det dengang med Kaninbjerget, hun kan ikke længere huske det, hendes eget liv var altid så ubetydeligt i forhold til det drama, hendes mor måtte gennemleve. Hun orkede bare ikke moren lige dér. Oppe fra værelset kunne hun høre, hvordan hun gik rundt nede i køkkenet, smækkede med låger, raslede med kopper. Så var der stille lidt, og så noget, der lød som en hulken. Det trak i hende. Hun strittede imod, men øjeblikket efter gav hun alligevel op. Hun kunne lige så godt få det overstået, og nede i køkkenet var moren ligesom faldet helt sammen på stolen. Hun snøftede og hulkede og var gået i opløsning, mens ordene væltede ud af hende. Om far og den anden, hemmeligheder og et mørke, som hun ikke ville vide noget om. Moren jamrede og gav sig helt hen i sin ulykke.

- Han har en anden. Nu går han. Han går fra os, Thea. På bordet lå nogle papirer, og hun nåede at tænke, at far vel for fanden ikke bare havde skrevet et brev.

- Det står alt sammen her, hulkede mor og skød papirerne hen til hende, mens hun så på hende gennem røde øjne. Elskerindens breve. En eller anden Lotte, og nu sad mor bare dér og snøftede med hovedet begravet i hænderne, så de dannede en tragt, der forstærkede lyden; slubrende gav den genlyd mellem væggene. Følelsen af afmagt, morens ensomhed og den lille ulykkelige bunke, hun sad der på stolen og var. Hvordan hun bare selv stod og følte, at det også var hendes ansvar. Hun burde gøre noget, havde ikke hjulpet moren nok, foretrak altid faren. På en måde havde hun givet faren ret i, at moren ikke var noget værd. Hun fyldte vand i kedlen og begyndte at lave te.

Mor talte om den anden kvinde, og bare ordet ’kvinde’ fik det til at vende sig i Thea. Det lugtede af mælk fra sivende bryster, strækmærker på maven, løst kød og morgenlugt i soveværelset. Det lugtede af det, som far og mor lavede, når de ikke var far og mor, men mand og kvinde.

- Man kan lugte hende overalt i soveværelset. I vores sengetøj, sagde hendes mor. - Du kan selv prøve at gå derop.

Billeder af moren snusende rundt i det alt for møffede sengetøj fuld af hudceller og lugte, en fremmed parfume, faren med en anden, svedige ansigter, der glemmer sig selv, rutsjede ned igennem hende.

Så rettede moren sig op. Hun tørrede øjnene og sagde, at det faktisk var for hendes skyld, hun fortalte det. Det var vigtigt, hun så i øjnene, hvad slags mand hendes far egentlig var. Det var ikke noget sundt forhold, hun havde til sin far. Den måde han så på hende. At han altid skulle hive dynen af hende om morgenen. Thea var næsten voksen, hun skulle holde op med beundre ham sådan, hun var faktisk ikke nogen lille pige mere. Moren så på Thea med røde, anklagende øjne, igen en syndflod af billeder: ulækre gamle mænd med små piger, fædre og døtre og alt for nøgne kroppe, væltede ind over hende. Hun var selv skyld i det med al sin beundring, og hvis det ikke allerede var sket, ville det snart ske. Sådan var hendes far, han kunne ikke holde sig i skindet, og sådan var Thea. Det var hende, der var farens anden kvinde.

Hun rejste sig og gik hen til køkkenvasken; kiggede ud af vinduet uden at se. Moren begyndte at græde igen. Hun snøftede, at han ikke længere gad hendes krop.

- Vi går ikke engang i seng sammen længere, Thea. Ved du hvor hårdt det er?

Morens dirrende anklager, der hang i rummet, mens hun malede videre på dét billede. At hendes bryster var slappe, det hele hang, han gad ikke hendes krop. Thea kan stadig mærke væmmelsen, mens hun forsøgte at bide det i sig, dæmme op for de billeder og lukke dem ude. Hun var lige ved at brække sig dér i køkkenvasken, men tog sig sammen og satte sig hen og holdt om moren, hun strøg hendes hår og gjorde sig så lille som muligt for at give plads til morens store sorg og ulykke.

Hun retter ryggen og hiver skuldrene på plads, og så tager hun tepotten med ind i stuen. Det blæser udenfor, og vinden gør natten myldrende. Det kribler i hende, mørke skygger springer i kanten af synsfeltet, hver gang hun drejer hovedet. Hun går hen til døren igen og ser ud. Vejrtrækningen er trukket op i halsen, og hele tiden er der bevægelse lige uden for det, hun kan se, noget der glimter som øjne, der følger hende i mørket. Hun trækker vejret i korte stød, blodet suser i ørerne, skyggerne danser og kroppen begynder at ryste. Hun har intet at tilbyde verden. Ingen venter hende, ingen vil savne hende. Hun vil ikke engang savne sig selv.

Så åbner hun døren og går udenfor. Hun vender sig ikke, men lader bare benene gå. Det er, som om huden har trukket sig sammen som et panser, kroppen skyder ryg, skridt for skridt bevæger hun sig ud over marken, og skyggerne følger efter. Vinden river hende i håret. Den presser imod hendes ansigt, træerne til venstre svajer og bøjer sig tungt. Hun kan ikke høre noget som helst, sådan dunker det, blodet suser, og benene ryster under hende, mens hun går og går direkte ind i mørket.

Og endelig kommer vreden. Raseriet vælter op igennem hende. Hun er nået et sted midt i marken og stopper for at gøre plads, nu kommer det. Det skyder glødende op nede fra maven. Helt nede fra fødderne kommer forstærkninger, og nu maser det sig op igennem som en strøm af lava, det koger og syder og presser i halsen, nu braser det ud af munden på hende, hun skriger brølende lige ind i natten:

- Det er nok. Jeg vil ikke mere. Jeg har også lov til at være her!

Vinden snupper ordene næsten før de er ude af hendes mund, den overdøver hende fuldstændig, men det er lige meget. Hun sætter hænderne i siderne og råber og skriger, det føles så godt. Stemmen rumsterer i kroppen, den tager fuldstændig over, hun synger med vinden. Det er som at være besat, raseriet samler det hele, hoved og mave og alle tankerne, det er en mægtig kraft, der trækker igennem hende.

- Hvis der er nogen her, så bare kom! Jeg er SÅ klar! Jeg venter, kom så! Jeg er ikke bange for noget. Jeg står lige her. Ordene gjaldrer ud af hende, en fanfare til verden. Hun brøler og raser, hviner og synger og sender lydbølge på lydbølge afsted med vinden ud over markerne.

Så begynder hun at grine. Lettelsen strømmer igennem hende, adrenalinen pumper i kroppen, og angsten for mørket er forsvundet. Hun lægger nakken tilbage, ser op i den kulsorte himmel og breder armene ud til siderne, som om hun ville flyve gennem natten.

- JEG ER, synger hun, og der er kun den jord, hun står på, luften og kulden og mørket, som favner hende.

- Jeg har taget min egen dyne med, moren giver hende et pelsvarmt knus som emmer af varm parfume. Hun kommer uanmeldt.

- Måske skal vi først drikke te, hun smiler lidt usikkert og finder en konditoræske frem.

- Tadahh! Kartoffelkager!

Thea kan ikke lade være med at smile. Hun overhører med vilje det lille ’først’. Hun må prøve at slappe lidt af.

- Det var heldigt, jeg var hjemme. Du skulle have sendt mig en tekst.

- Det havde jeg da gjort, hvis du ikke havde været her, morens blik flakker, hun ser væk. - Pyh, det var en lang køretur.

- Du skulle alligevel have givet mig besked. Jeg kunne have haft andre planer.

- Men det var godt, du var her. Moren rækker armen ud og stryger hendes kind. Hun er lige ved at skrige, men bliver stående. Så vender moren sig og hiver en weekendtaske ud af bilen. - Ellers ved jeg jo godt, hvor nøglen er. Hvis du ikke var hjemme, var jeg da bare gået ind. Hun sætter tasken på jorden.

Thea hanker op i tasken og slynger den om på ryggen.

- Jeg kunne have haft nogen på besøg. I øvrigt hænger nøglen ikke derude længere, siger hun og begge dele er løgn.

De går ind i stuen. Moren roser, hvor fint hun allerede har fået det. Det varmer helt ned i maven, og hun bliver rasende på sig selv.

- Jeg var faktisk lige i gang med et vindue. Hun har brug for et øjebliks afstand for at kapere, at moren er her. At hun faktisk har tænkt sig at overnatte.

- Du gør bare, hvad du skal, så sætter jeg vand over.

Hun kan høre hende rumstere i køkkenet. Hun skramler med pander og kopper, hun omarrangerer ting moragtigt og ved det sikkert ikke engang selv. Hvordan Thea lå oppe på værelset og aflæste humøret på graden af skramlen og flytten på ting. Døre, der smækkede. Hvis hun ikke reagerede, kom moren til sidst ud og kaldte; den sårede stemme, når hun endelig kom ned.

- Hvorfor kommer du ikke lige ind og siger hej, når du kommer hjem. Du behøver altså ikke isolere dig sådan, du kan da godt lige komme ind og sige hej.

Det er længe siden, og hun ryster det af sig. Hun leger bare mor. Måske kan de lege mor og datter et døgns tid uden at falde igennem. Thea kan trække sig lidt og give hende plads. Hun bøjer sig over spanden og dypper svampen, vrider, vasker, trækker vinduesskraberen hen over den lille rude og tørrer efter med det snavsede viskestykke. Hun er faktisk glad for at se hende, som når noget uafvendeligt endelig sker, og et enkelt døgn går hurtigt. Hun dropper den løbetur. Måske kan det blive hyggeligt. Hun kan tænke på moren som en gæst. De kan holde rummet åbent omkring sig. Måske kan de gå på kirkegården sammen.

Hun er færdig med vinduet, da moren kommer ind med en fuld bakke med te og tallerkner. Det er den runde jernbakke med overføringsbillederne.

- Hvor har du fundet den? Jeg troede, den var blevet smidt ud.

- Åhh, men jeg kender det her hus, smiler hun. - Det er jo mit barndomshjem. Der er så mange kroge og hjørner. Man skal vide, de er her, for at finde dem. Du har jo kun været her sammen med mormor.

Thea smiler let. Så går hun ud i køkkenet med spanden.

- Husk at tømme spanden i wc'et, råber moren inde fra stuen. - Vasken stopper så nemt.

Hun klapper på stolen ved siden af sig, da Thea kommer ind igen.

- Kom og sæt dig og fortæl. Der er ikke et eneste gråt stænk i hendes mørke hår og makeuppen sidder perfekt. Hun er faktisk en fremmed. Hun er i hvert fald en helt anden kvinde end den mor, Thea voksede op med. Hende her er kontrolleret og nydelig. Måske er det sådan, fremmede ser hende. Måske er det faktisk sådan, hun er?

- Du ser så spekulativ ud?

Thea ryster på hovedet, hun ved ikke, hvorfor hun hele tiden kastes tilbage i tiden, det må være huset her.

- Jeg tænker bare på, hvor anderledes alting var for tyve år siden.

Moren smiler usikkert.

- Ja, tiden går jo.

- Ikke bare det. Substansen. Vi er. Du har forandret dig. Meget.

- Ja tak, det behøver du ikke minde mig om. Jeg er i hvert fald blevet ældre. Hun skærer en ironisk grimasse. - Men jeg har det faktisk godt!

Så læner hun sig lidt frem over bordet, hun får røde pletter på halsen.

- Hvis vi skal til at tale om din barndom …

- Nej, nej. Det er ikke det. Thea griber tepotten og begynder at hælde op.

- Man kan bare godt se det. At du har det godt, mener jeg. Det er bare det.

De får hver en flødeskumskage, og Thea smiler.

- Jeg har ikke spist kartoffelkager, siden jeg var her sidst, tror jeg.

Moren løfter sin skefuld imod hende og de hilser i flødeskumskager for mormor. Det var den bedste luksus med flødeskumskager fra bageren. De fik dem altid den dag, Thea kom. Det smager af barndom og forkælelse. Det smager af at være velkommen, og kombinationen af den bløde creme, den faste bund og marcipanens hvinende sødme smyger sig trygt i munden.

- Vi spiste nu også konditorkager derhjemme en gang imellem, siger moren. Hun taler ikke om de roulader, Thea købte selv, studenterbrød og wienerbrød. Thea gemte det i skabet på sit værelse. Æsker med flødeboller og poser med chips. I løbet af et øjeblik kunne hun høvle enorme mængder i sig. Når hun kom hjem fra skole, proppede hun sig. To, tre, fire stykker wienerbrød eller halvdelen af en stor roulade røg ned i ganske få mundfulde. Bagefter lå hun som en død på sengen, fuldstændig lammet af en udspilet mave, der trak al energien til sig. Så var der hverken tanker eller kræfter til at beskæftige sig med noget andet.

Nogle gange faldt hun i en dødlignende søvn af udmattelse. Andre gange blev hun nødt til at brække sig for at få fred, og hendes mor vidste det jo godt.

- Det er sikkert noget genetisk, siger moren let. - Måske har jeg det fra min far. Jeg havde en frygtelig sød tand allerede som barn. Hun tager en skefuld flødeskumscreme i munden og ruller smagende tungen rundt.

- Man skal altså ikke nægte sig selv at nyde det, siger hun, så smiler hun tankefuldt. - Det søde var faktisk det eneste, der var værd at spise i det her hus. Mormor var god til at bage og sylte, men alle hendes håbløse urteopkog!

De griner begge to og husker det grønlige fluidum, morgendrikken, som mormor frembragte af alle mulige urter.

- Hun kunne virkelig ikke lave mad. Hun var overhovedet ikke interesseret i det. Det handlede kun om sundhed og balancer. Og så belønninger en gang imellem. Hver ting til sin tid, og man skulle altid gøre sig fortjent.

Moren fnyser og hælder te op til dem begge to.

- Alle de kasser hun havde til tingene, og mest af alt var hun selvfølgelig optaget af det ån-de-lige. Det er faktisk lidt af et mirakel, jeg ikke blev fuldstændig skør og fejlernæret i det her hus. Hun ler lidt for højt.

Thea ser på en gren, der vipper op og ned foran vinduet, den skal skæres ned. I det hele taget skal der skæres og ryddes op her, og de skal ikke sidde og bagtale mormor.

- Hun var også meget jordnær. Og kærlig. Hun havde den blanding, og for mig var hun jo bare mormor.

Moren nikker.

- Det ved jeg godt, Thea. Heldigvis. I holdt meget af hinanden, så drikker hun en slurk.

- Det var godt, hun kunne få lov at holde af dig, når jeg nu ikke var der længere, men hvad har du egentlig tænkt dig? Hvornår tager du tilbage?

Hun ryster på hovedet.

- Jeg skal ikke tilbage. Der er ikke noget, jeg skal tilbage til.

- Jamen, hvad vil du så? Jeg troede, du ville have huset som sommerhus. Så du har et sted, når du er hjemme. Skal du ikke tilbage til, hvad er det nu, han hedder … Du må altså undskylde, men jeg kan simpelthen ikke finde rundt i dine kærester.

Hun ser på moren, nu gør hun det igen.

- Der er ikke nogen. Jeg skal ikke tilbage. Hverken nogen eller noget.

- Hvad mener du. Var det ikke Matt … har du da tænkt dig at bo her?

Matt var hendes sidste kæreste, det holdt et par år. Hun har fortalt hende, det er slut. Det er længe siden, et helt andet liv. Moren vil bare gerne have hende sikkert i havn: Min datter er gift med en amerikaner, han er universitetslektor. Hun har boet derovre i mange år, jeg savner hende selvfølgelig, men vi besøger dem til jul. Thea kan mærke varmen stige i sig.

- Mor. Det har jeg fortalt dig.

Moren virrer med hovedet, det kan hun ikke forstå.

- Han skal ha' et barn med en af sine studerende, så det var vist det. Historien gentager sig.

Hun siger det triumferende, og moren ser forvirret på hende; det er også noget vrøvl. Det var mor, der var fars studerende. Det var hende, der blev gravid. Igen står Thea uden for sin egen historie og fortæller de andres. Hun fortryder ordene med det samme og gider overhovedet ikke snakke om det. Om nogen af delene. Alligevel fortsætter hun.

- Jeg ku' ellers være blevet sådan en fin lille trofækone ligesom dig, ikke? Komme godt på plads og leve en kopi af dit og fars liv. Ordene svider i halsen, og hun bliver helt stakåndet, men når man først får hul på lortesækken, vælter det ud. I øvrigt er det løgn. Det var Thea, der gik fra ham. Det er altid hende, der går. Hun ryster på hovedet og presser læberne sammen. Rummet bliver så tæt og iltfattigt; det er den malstrøm, der sættes i gang imellem dem, altid, og som suger dem begge til sig.

- Jeg synes, det er dejligt, du kommer hjem. Jeg har savnet dig sådan, moren stryger låret på sit højre ben. Så læner hun sig frem og lægger hånden på Theas arm. Den måde, hun altid tvinger sig ind på hende, maser sig ind i hendes liv og fremtvinger et fællesskab, de ikke har. At hun altid kommer væltende med sine følelser til Thea, som om det var en gave. Så skal hun afvise hende igen. Så er hun den kolde og hårde Thea, der ikke forstår, og sådan har det altid været. Det værste er, at det overhovedet ikke er rimeligt, at Thea er vred på sin mor. Det var far, der skred i sin tid. Det var ham, der altid var væk, som endte med at rejse til USA, og som ringede en gang imellem og bad hende hjælpe mor lidt. Hun har det så svært. Jeg er ked af lægge den byrde på dig. Gu' var han ej!

- Det er mærkeligt, han er væk. Far.

- Savner du ham meget?

Thea virrer med hovedet.

- Ind imellem, sådan er det vel. Det er ikke den enorme sorg længere, og han var jo syg. Jeg savner at kunne snakke med ham, spørge ham om ting. Mest af alt savner jeg nok bare det, at han var der som ballast i mit liv. Hun smiler og ryster på hovedet. - Måske giver det ikke mening, men man bliver jo ved med at have dem i sit hoved, de døde. Den indre samtale kører ligesom videre, der kommer bare ikke noget svar længere. Så må man lede i sig selv efter, hvad de vil sige. Sådan er det også med mormor, synes jeg.

Moren nikker.

- Det er et fint billede det med ballasten. Det er vel det, forældre er. Nu må du så nøjes med mig. Men jeg er nok ikke helt så tung, tilføjer hun koket.

Thea lader som ingenting. Hun kommer i tanker om broderiet og peger på det. Hun siger, at mormor har skrevet det flere steder i forskellige bøger. Det er næsten, som om det var en form for mantra.

- Det var det nok også. Moren rejser sig op.

- Jeg har taget nogle blomster med. Jeg tænkte, vi kunne gå op på kirkegården og plante dem. Skal vi se at komme afsted?

Det er blæst op. Fuglene flyver lavt over jorden. Markerne er vådbrune, og luften er mættet af vand som en tyngde i landskabet. Himlen er en hvidgrå masse over dem. Det er et deprimerende landskab sådan en dag, det siger moren.

- Alle de lige veje. Hele den flade uendelighed, man går og går og går og kommer ingen vegne. Hun foretrækker skov og bakker, rigtigt levende hav og korn i blæsten. Hun følte sig som en skifting i dette landskab. Et hittebarn placeret et sted, hvor hun overhovedet ikke følte sig hjemme.

- Mormor kom jo også fra Århus, så på en måde er jeg vel vendt hjem. Livet her var … Så slemt har det trods alt ikke været for dig, vel? Hun stikker pelsarmen ind under Theas og fortsætter, før hun kan komme med indvendinger. - Det der med kærligheden, det er jo et citat fra Biblen. Første Korintherbrev. Hun broderede billedet til far i bryllupsgave. Thea nikker, det ved hun godt. - Så bliver da disse tre, tro, håb og kærlighed, men størst af alt er kærlighed.

- Hun har skrevet det på forsiden af alle fotoalbummene, som en slags overskrift eller titel. Det virker næsten som en slags besværgelse. I en bog om hekse har hun sirligt noteret, at det er de andre, der ser heksen, som om det er noget, hun har gået og tænkt meget over.

Hendes mor siger, at det er som de skriftstykker, der kan være over indgangen til kirker eller gamle huse. Gud velsigne din indgang, den slags, en beskyttelse imod alt ondt. Måske fungerede det med kærligheden på samme måde for mormor.

- Det var hårdt for hende, da far døde. Nu havde de endelig fået et barn og hendes forældre, der ikke ville vide af ham. Det blev en slags martyrium for hende at blive her. Hun syntes jo ikke, hun kunne andet.

Martyriet er en beslutning. Det er en skæbne, man tager på sig, fordi man vil, og han var jo død, så han havde sådan set ikke noget at gøre med det. Det var mormor, der valgte at blive her med sin datter.

De fortsætter hen til kirken, der knejser over landskabet, de døde er omkranset af den skæve kirkegårdsmur. Hun har aldrig set mormorens grav, og billeder af halvrådne lig og rensede skeletter passerer underligt neutralt igennem hende. Det er ikke død. Død er savn i maven, en latter, der ikke længere findes, og bøger, der samler støv i reolen, fordi ingen læser dem. Det er viden, der forsvinder, ord, der forvitrer, fordi ingen bruger dem, sange, der visner, og en måde at rømme sig på, der pludselig runger i en skakt af stilhed. Det er især et tomt ekko i ens indre og kærlighed, der er blevet hjemløs. Mormor og far glider sammen for hende i en fælles pøl af sorg og savn og selvmedlidenhed, og hun får tårer i øjnene.

Mormorens navn og datoerne står på den rå sten, helt nøgternt, der står intet andet. Ikke hvil i fred, sov sødt, elsket og savnet.

- Hvor står det fint. Bare hendes navn, siger hun og lader fingrene følge de indhuggede bogstaver i den ru overflade. Hun lader tårerne løbe, og igen trækker billeder af kroppens opløsning, det rensede, hvide kranium og den døde krop, der ligger lige her under deres fødder, igennem hende.

- Hun ville jo ikke brændes. Moren gyser.

- Hun ville ædes af ormene og gives tilbage til jorden. Det er naturens orden, sådan sagde hun. Hun kunne virkelig være makaber og ligefrem, næsten brutal, sukker moren.

Farens aske blev spredt for vinden. Det var noget, Sally valgte, og på den måde er han jo alle steder og ingen steder. Måske er noget af asken blæst herover med vinden.

Hun skubber gråden tilbage.

- Selvfølgelig. Sådan var hun. Mormor var en del af jorden, af stedet her, af landskabet. Eller det er hun nu, hun er ikke andet, og hun kan ikke sige noget, savnet skyller ind over hende. Alt det som var, som fandtes, og den hun selv var; det hele løber sammen. Hun tørrer kinden med bagsiden af hånden, og moren lægger armen om hende.

- Nårhh. Du holdt så meget af hende.

Thea nikker.

- Det dér med den betingelsesløse kærlighed, mumler hun grødet og svælger. Den tabte tid. Barndommen. Og skylden. Over ikke at have været der, ikke have gjort nok, at det aldrig er nok. Mest af alt er det det kæmpestore hul i virkeligheden, som de to har efterladt, og som hun nu selv er nødt til at fylde; deres blikke på verden og på hende.

Moren tørrer også en tåre væk.

- Det smitter, siger hun. Hun sætter sig på hug og begynder at grave de to potter påskeliljer, hun har haft med, ned i jorden.

- Nogle gange får vi lavet så mange forhindringer for os selv, mumler hun.

- Men hekse, siger Thea, da de er på vej tilbage. Hun kan ikke lade være med at tænke over de hekse. At mormoren ligefrem har skrevet noter om det, og moren siger, at der var meget sladder i landsbyen.

- Det er der altid i sådan nogle små samfund. Det er noget af det, der ikke er til at holde ud. Hun holdt sig jo for sig selv og valgte selv sine venner. Mænds selskab, hun kunne rigtig godt lide mænd, og de kunne lide hende. Hun gad ikke sidde og sladre med konerne over en kop kaffe. Jeg kan huske, at de andre mødre … men jeg ved ikke, om hun egentlig gjorde noget med de mænd, eller om det bare var flirt.

Thea nikker og husker mormorens stejle nakke.

- Åhh, jeg ved ikke. Kvinde er kvinde værst. I hvert fald nogle gange – kvinder kan lave sådan nogle frygteligt tætte rum imellem sig.

Moren ryster på hovedet, og et øjeblik ser hun for sig, hvor klaustrofobisk det må have været for hendes mor at bo her helt alene med mormor. Dag ud og dag ind. Og ikke engang i skolen kunne hun have sin egen verden.

- Jeg havde virkelig brug for en mand at stille imellem mormor og mig, og dér var far god. Men det var jo en anden tid, især herude. Du aner ikke, hvordan det var. Rædselsfuldt! Moren begynder at tale om sin egen barndom, og Thea hører ikke rigtig efter. Hun har hørt det så tit, de samme historier igen og igen. Hun tænker på mormorens martyrium. Hun trak jo moren ufrivilligt med ind i den isolation.

De steger tunbøffer og laver salat til middag. Der er ild i brændeovnen, og moren har åbnet en flaske rødvin. De går på kattepoter i det nyåbnede rum imellem sig. De sidder i stuen over for hinanden som to veninder, det er helt forunderligt. Det er foruroligende. Det er også falsk. De er ikke veninder. De er mor og datter, men ved ikke, hvordan man egentlig fylder de roller ud, på en måde er det jo også for sent; nu deler de så denne kvinde, mormoren, imellem sig. Vinen er en blød, duvende dyne imellem dem, den bølger vennesælt i luften og skaber en stemning af herregud!

- Det er godt at se, at du er kommet mere på plads i dig selv, siger moren og klapper hende på armen.

- Du havde sådan en enorm vrede i dig som barn, som ung. Nogle gange kunne jeg blive helt bange for dig. Måske var det alligevel en god idé at tage derover, selvom jeg var vred på far over, at han stjal dig fra mig.

Hun ryster smilende på hovedet ad sig selv, som om hun for længst har skubbet det fra sig.

Thea siger, at alle børn har brug for at lægge luft til deres forældre, måske især til deres mødre.

- Navlestrengen skal vel kappes, det gjorde du jo også selv.

- Det var noget andet. Mormor var exceptionelt umulig. Hun var vanvittigt dominerende, og jeg havde jo ingen far. Jeg har virkelig aldrig siddet på dig på den måde, det var snarere far. Hun undgår Theas blik, så løfter hun glasset og skåler, og Thea ser væk, men nu kan moren ikke stoppe.

- Har du nogensinde udsat far for bare en brøkdel af alt det, du har hældt ud over mig. Det var ikke småting, jeg skulle beskyldes for.

- Det har jo ikke noget med dig at gøre.

Hun har ikke fortalt moren om sit sammenbrud. Hvor retningsløs hun følte sig, jorden, der forsvandt under hende, og følelsen af, at hun ingenting var i sig selv. Skammen og vreden. Nu er hun begyndt at tænke, at sådan er det. De tårner sig op, forældrene, uanset. Når de forsvinder, bliver himmelrummet uendeligt, og pejlemærkerne forsvinder. Det tager tid at lære at navigere i det. Og så er det alligevel fars skyld, hun sidder her. Det er hans penge, hun har arvet. Det er derfor, hun kan købe huset.

- Han havde jo Sally. Det var ikke, fordi vi sad lårene af hinanden. Der var faktisk ikke ret tit, vi sås, før han blev syg. USA er jo et stort land.

- Jeg ved godt, du ikke vil acceptere at høre noget dårligt om din far, men jeg mener faktisk, det var nødvendigt …

Hun skal lige til at protestere over den fortælling, moren har lavet, men så banker det på døren. Klokken er otte, og hun bliver fuldstændig paf, da Arild står udenfor.

- Hej.

Hans aftale blev aflyst. Han har lånt en buskrydder, han tænkte, at hun måske ville låne den weekenden over? Han har taget en flaske rødvin med.

Hun nikker forvirret.

- En buskrydder? Hun ved dårligt nok, hvad sådan en er, hvad hun skal sige; hun bliver stående og blokerer i døren.

- Forstyrrer jeg?

Hun ryster på hovedet, men står stadig uden at flytte sig.

- Det er bare min mor.

- Hvem er det? Moren skubber sig ind ved siden af hende. Hun rækker hånden frem. - Hej, jeg er Theas mor. Kom dog indenfor.

Thea forklarer, at Arild har hjulpet hende med forskellige ting.

- Kom ind og få et glas vin. Moren er allerede på vej ud i køkkenet for at hente et ekstra glas, og de sætter sig i stuen alle tre. Det er moren, der skænker op.

- Hvor er det hyggeligt, du allerede kender nogen, Thea.

- Theas mor. Så er det dig, der vil sælge det her håndværkertilbud til din datter. Arild løfter sit glas og skåler.

- Jah, Thea er stærkere, end man lige tror, siger moren og drikker en slurk, så drejer hun glasset tankefuldt i hånden.

- Men hun får nok brug for hjælp til at sætte det i stand, nogen med lidt lokalkendskab. Hun blinker til Arild og trækker benene koket op under sig i lænestolen.

Thea kigger væk, og moren skåler igen med Arild. De snakker lidt om Ribe. Hun siger ingenting. Hun kan ikke være i sig selv. Det fåmælte, kontrollerede menneske, hun er sammen med moren, blokerer. Hun forsøger at skubbe intimiteten imellem dem på afstand, nu må hun igen være på vagt. Hun er en anden sammen med Arild. Sammen med alle andre. Der er ikke plads til hende ved siden af moren.

Hendes mor fortæller Arild et eller andet om, at huset altid har været i farens familie. Hun hopper adræt op og løber på strømpefødder hen og hiver nogle indrammede fotografier ned fra væggen. Billeder af hende selv som barn, af mormoren og af huset.

Men Thea kan ikke få fat. Hun forsvinder for sig selv. Ud af stuen flyder hun. Nu driver hun ude over markerne. Fortøjningen er kappet, og hun driver afsted for vinden ud gennem mørket.

- Er det dig? Arild holder et billede hen foran hende.

Det er en lille pige, der står med en bamse i armene foran huset.

Hun nikker.

- Da jeg var omkring fem år. Det var nok dengang, vi gik til Mandø, som jeg fortalte om. Måske er det året før.

- Nej, hvor er det sjovt. Det er jo Bamselise, siger moren ivrigt, som om hun ikke har set det billede tusinde gange før.

- Har du fundet ham? Han ligger stadig i vuggen i bunden af skabet.

Hun ryster på hovedet, hun troede, moren havde smidt den bamse ud.

- Den er da lige så meget din, så det kunne jeg da ikke drømme om. Og hvad den bamse ikke har fået af knus og kram og betroede hemmeligheder gennem tiden. Piger og deres bamser, hun smiler skælmsk til Arild.

Hun hører dem snakke langt væk. Hun hænger derude i mørket. Hun hører den lille puslen af en mus i det tørre græs og kirkeuglens jagtskrig over markerne, hun følger med vinden hen over det flade landskab. Hun er ikke bitter eller sur, bare træt og på afstand, hun kan ikke tage kampen op med sin mor. Det kvinderum, hun skaber. Hun kan ikke stå der ved siden af sin mor og forsøge at overgå hende, der er ikke plads. Og måske er det bare noget pjat. Hendes mor er underholdende og levende, hun er fuld af begejstring og har altid noget at fortælle, selv sidder hun her som en død ude af stand til at finde på noget at sige.

Så bliver hun pludselig nærværende; der lugter af fisk. Det er den tun, de stegte. Hun kan lugte det helt tydeligt og får ligefrem kvalme af det, hun må synke flere gange. Hun rejser sig og åbner vinduet, hun må have luft ind i huset.

- Her stinker af fisk. Hun åbner et vindue til og går ud i køkkenet, åbner også vinduet dér.

- Slap nu lidt af, Thea-mus. Så er det altså heller ikke værre. Her bliver jo gennemtræk. Hun kan høre, hvordan moren skænker op i glassene, mens hun er i gang med at fortælle en eller anden barndomshistorie.

Nu vil hun vaske op, hun tænder for vandet og lader det løbe. Mørket uden for vinduet kravler næsten ind over vindueskarmen, så tykt er det. Og tæt. Man kan blive væk i det mørke, man kan bare forsvinde. Hun tager en tallerken og begynder at vaske. Strømmen af vand lukker for lyden inde fra stuen, den slår ring omkring hende og deres snak forsvinder. Vandet løber rensende ned gennem røret, ud under jorden, det løber og løber, og helt ud i havet løber det og blandes med havvandet. Dønninger så tunge af salt skubber til det, blander sig med det og i løbet af ingen tid er det opslugt og bare en del af havet.

Hun er pludselig tørstig og tømmer to glas vand hurtigt efter hinanden. Rødvin gør tung og dvask. Hun bliver snakkesalig og løs i fugerne af rødvin, varm i kinderne og dinglende i tanken. Det kan hun ikke være, når hendes mor er i nærheden. Hun bliver nødt til at skubbe fra og være en anden. Hun tager en øl i køleskabet og går tilbage i stuen.

- Nåh, det var godt. Lukker du ikke vinduerne her igen? Det er faktisk ret koldt, og du har jo gæster. Vi sidder her og savner værtinden, hendes mor ler lidt overdrevent. Thea kan mærke hendes blik følge sig, kaldende, usikkert. Moren ved ikke, hvad det er, hun gør forkert, men Thea kan ikke hjælpe hende. Hun vil ikke give hende syndsforladelse, hun kan ikke række ud. Hun lukker vinduet.

- Nu er det jo snart dit hus, siger moren indtrængende.

Hun stiller ølflasken på bordet og ser spørgende på Arild, han har det fint med rødvin. Så tager hun en spisebordsstol, vender den omvendt og sætter sig overskrævs på den som en murerarbejdsmand. Hun sidder længst væk fra moren, der sidder med sine optrukne nylonstrømpeben i stolen. Hver gang hun læner sig frem for at gribe glasset, gynger de store bryster og truer med at hoppe ud af den nedringede bluse. Hun har altid været stolt af de bryster. De scorer mænd, har hun sagt. Hun har også klaget over, så tunge de er, det træk, det giver i ryggen. Hun har sagt, at Thea skal være glad for, at hun ligner mormor. De har slet ikke hendes problem, de er mere atletisk bygget.

Thea får lyst til at synge sømandssange i skrålende fuldskab. Hun får lyst til at bøvse og klaske sig på lårene, i stedet sidder hun bare her som en vissen pind.

- Tillykke med det, siger Arild og løfter sit glas imod hende, de klinker glas imod glas. - Husejer i Ribe. Det er lidt af en opgave. Du er modig. Også selvom du ikke synes, det er forpligtende. Hans øjne lyser drillende imod hende.

Han vender sig imod moren og fortæller, at Thea har foræret ham nogle fine møbler, der stod ude i stalden. Moren siger, at han sikkert kan finde en måde at betale hende tilbage på. Han kan jo bare komme forbi og give en hånd med, det vil Thea sikkert sætte pris på. Hun er jo hjemme hele dagen.

- Har du en oversættelse i gang i øjeblikket?

Thea ryster på hovedet.

- Arild er biolog. Hun tager en ordentlig slurk, køligt og bittert glider det ned gennem halsen, og hun tørrer sig over munden. Hun er en krabbe, der forskanser sig bag sit skjold.

- Arbejder du så på Vadehavscenteret? Det er sådan et spændende sted. Moren har hørt, at Vadehavet er kommet på UNESCO’s Verdensarvsliste. - Så er man jo helt stolt over at komme herfra, siger hun.

Arild fortæller om sit arbejde, og moren spørger interesseret, om der kommer mange besøgende, bestemmer han selv hvad han vil tale om, forsker han, og hvad er så hans område? Konversationen flyder. I løbet af ingen tid har hun fået mere at vide om Arilds arbejde, end Thea har i løbet af de sidste uger, og hun kan ikke finde ud af at høre efter. Hun kan ikke konversere og deltage i samtalen. Hendes mor fylder hele rummet. Det bliver hendes hus, hendes taletid, hendes gæst. Det er hende, der hælder rødvin op for Arild, mens Thea sidder tavs som en surmulende teenager. Hun kan selv mærke, hvor latterligt det er. Hun har overladt pladsen til sin mor, det er hendes egen skyld.

- Tænk, hvis der havde været sådan et sted, da jeg var barn. Det ville have været noget helt andet. Vadehavet lå her selvfølgelig, men vi så det bare som et dødssygt hav, de flade marker, alt var fladt. Fugle og fladfisk, det var det eneste, der var. Vi vidste slet ikke, det var noget særligt, for det var der ingen, der fortalte os.

Mormor har nok fortalt hende om Vadehavet og den rigdom, det gav, fuglene og kvæget der græssede her. Selvfølgelig var der en lokal stolthed, det er der alle vegne. Det er efterrationaliseringer, der har fået hende til at forkaste sin barndom.

- Her var så kedeligt, og man skulle helt til Mandø eller Esbjerg for at bade. Jeg kunne ikke vente med at komme væk. Hun siger, at det er vigtigt for lokalmiljøet, at det, man har, er noget værd, at andre kommer og kan se det. Og nu findes der også et levende miljø med vidensformidling. Det trækker vel akademikere til. Så er det ikke kun bønder og husmænd, der bor her.

Thea siger, at der da ikke er noget galt med bønder, men moren indvender, at det altid er bedst, at der er forskellige slags mennesker, diversiteten i et samfund er vigtig. Arild giver hende ret, der sker en hel del omkring centeret, de samarbejder med forskere hele vejen ned langs kysten.

Hun savner musik. Musik fylder huller ud, det kitter sammen og jævner ud som mørtel i samtalen. Hendes far hørte altid musik, lyden af jazz nede fra stuen. Musikken lagde sig som en dæmpende tåge mellem Thea oppe i sin seng og deres liv med skænderierne nedenunder. Hvis hun skal bo her, må hun have noget, der kan spille højere end computeren. Hvis hun skal bo her, nu er hun igen i tvivl.

Hendes mor har fundet flere billeder frem, et helt album og nu peger hun på et billede af sig selv og Thea.

- Hold da op, hvor var jeg ung. Prøv lige at se, Thea. Det var ikke så mærkeligt, at folk troede, vi var søstre, kan du huske det?

Hun himler med øjnene, og moren slår en høj latter op.

- Og troede du selv på det? Arild løfter sit glas over mod hende. - Skål.

Moren ser lidt forfjamsket ud, men skåler. Hun hælder op igen både for sig selv og Arild.

- Det er selvfølgelig også noget vrøvl. Thea er lang og slank, hun ligner sin mormor, og hun voksede mig jo hurtigt over hovedet. Theas mormor var jo meget smuk, hun peger på et billede af mormoren og arrangerer sig lidt bedre i stolen, hun griber glasset igen. - Jeg har lidt mere til gården og gaden, som man siger, mumler hun og drikker en ordentlig slurk.

- Men du ligner mig nu alligevel, Thea, siger hun så og går i gang med at fortælle, hvorfor de er så mørke i familien.

- Familiemyten siger jo, at det var de spanske lejesoldater på Koldinghus, Napoleons krigere, der kom op …

- Men det er så netop en myte, afbryder Thea.

Men moren ryster på hovedet, der er faktisk noget om det. Hun er i gang med lidt slægtsforskning, og der i hvert fald noget taterblod, noget sydlandsk i familien.

- Du er faktisk ikke den eneste, der interesserer sig for historie, siger hun og rejser sig op og går ud i køkkenet.

Thea fnyser efter hende, at det har intet med historie at gøre. Det er en form for terapi, det handler jo kun om hende selv. Hun kan høre ekkoet af sin far bag ordene, men han havde ret. Hun kan høre en prop blive hevet af endnu en flaske.

- Du leder jo bare efter dig selv i det, råber hun ud til hende, og moren kommer ind med flasken i hånden og mener, at det er ikke så dårligt med lidt selvindsigt, det må Thea da være den første til at værdsætte. Og når man ved så lidt om sin egen familie, er det vel en god idé at undersøge, hvad man egentlig kommer af.

Arilds mor fifler også med lidt slægtsforskning, hun er nordmand, og i Norge … Men Thea afbryder og siger, at det er derfor, han synger på ordene. Hun har haft så svært ved at placere ham.

- Placere mig? Jeg er ret enkel, det troede jeg, vi havde fået på plads fra starten, han ser på hende og et øjeblik er det, som om moren ikke findes.

Hun ryster på hovedet, varmen strømmer op i ansigtet, nu ved hun ikke, hvad hun skal sige, men moren fortsætter heldigvis uanfægtet med sin slægtsforskning. Man lærer altså ikke kun noget om sig selv, når man graver tilbage. Det er ligesom om den store historie får en personlig betydning. Og alt hvad der ligger i generne, i arv og miljø, kan jo være med til at forklare, hvorfor man slæber rundt på nogle af de særheder, man trækkes med.

- Præcis! Folk tror, at de finder sig selv, når de roder i slægten. Så ligger det hele allerede dér. Det er sådan en deterministisk tankegang. Det hele bliver skæbnens skyld. Så kan en eller anden fjern tipoldefar eller grandtante bruges som undskyldning til at forklare alle de fejl og mangler, man selv går og bakser med. - Du kunne lige så godt sige, at det hele stod skrevet i stjernerne, da du blev født. Thea tager en ordentlig slurk af sin øl. Hun kan godt høre, hvor brutal hun lyder, Arild følger hende med øjnene, men nu kan hun ikke stoppe. - Så undgår du helt behændigt selv at tage ansvaret. Men der er jo kun dig selv, og hvad du konkret gør med dit liv, når det kommer til stykket. Man kan ikke blive ved med at undskylde sig med en eller anden frygtelig barndom.

- Hold da op. Du lyder virkelig amerikansk. Individualismen, sin egen lykkes smed og alt det der. Mærkeligt nok er USA faktisk et af de steder i verden, hvor slægtsforskningen er allerstørst, så de leder altså også efter deres egne rødder derovre. Hendes mor rykker lidt i sædet, hun er blevet rød i hovedet. - Jeg synes, det er meget at kræve, at den enkelte skal være ansvarlig for alting selv. Vi er jo forbundet på kryds og tværs, Thea. Se nu bare Arild, som både har aner i Norge og Ribe og sikkert mange andre steder. Ingen er jo en øde ø, siger hun ulogisk og drikker en slurk. - Jeg ved godt, du føler det som om, du skal klare alting selv, Thea. Men nogle gange må man virkelig også række lidt ud efter andre, moren bunder sit glas.

Thea tømmer sin øl. Hvor er det åndssvagt, nu sidder hun og forsvarer en tankegang, hun plejer at kritisere, det er det, der altid sker.

- De bøger om hekse, dét var så mormors ting. Hun følte selvfølgelig en slags slægtskab med dem, med heksene, mener jeg, som den outsider hun i bund og grund var her. Vi spejler os allesammen i noget. Du bliver så kategorisk, Thea, moren prøver at fange hendes blik, men hun ser væk. Det er ikke en diskussion, de skal have. Slet ikke nu, og der sker altid det her. Hun ender med at sidde og forsvare en holdning, hun slet ikke har, fordi moren provokerer hende. Hendes mor er ude af stand til at betragte noget som helst uden at have sig selv med i det.

- Og nu hopper du så ned i det hele med begge ben: slægtsrod og barndom og alderdom samlet i ét hus, som du oven i købet skal sætte i stand, siger Arild. - Det er en ordentlig omgang. Er du sikker på, du tør?

Thea vrænger ad ham.

- Vi får se.

Moren læner sig frem for at skænke op i sit eget og Arilds glas igen. Hun svingler lidt i bevægelsen, og de store bryster gynger. Thea kigger væk. I et glimt ser hun sin mor sidde overskrævs på Arild, hun vrider sig, ansigterne er fortrukne, hans hænder rækker op … Hun rejser sig og går ud i køkkenet med den tomme flaske. Hvor kommer den slags billeder fra? Det er en slags Tourettes syndrom, som hendes billeddannende hjerne styrer lige ind i. Forbudte, selvpineriske billeder. Billedflaggelanteri. Hun fantaserer vel for fanden ikke om sin egen mor som i en eller anden mærkelig form for omvendt incest.

- Er der nogen af jer, der vil have en øl med? Det vil moren gerne, men Arild har rejst sig og må hjem. Han står i døren bag hende, og et øjeblik tænker hun, at nu kommer han og lægger armene om hende. Hele hendes krop forsøger at trække ham til sig, og bevægelserne bliver smidige og glatte. Men dér er de ikke. Dér skal de ikke hen. Og slet ikke nu.

Hun vender sig roligt mod ham, blikket rammer hans skarpt aftegnede amorbue, der løfter overlæben lidt, det provokerende smil han altid har. De høje kindben og hudens spændstighed. Han ser spørgende på hende, som om han venter på svar.

- Sagde du noget?

Han gentager, at han kan komme i morgen eller overmorgen, hvis hun har brug for hjælp med buskrydderen.

Hun smiler, buskrydderen! men han kan tilsyneladende ikke selv se det, eller måske kan han, hun har svært ved at gennemskue ham.

Så tager han sin jakke, og hun kan ikke lade være med at hjælpe ham med at få den på og lader fingrene strejfe nakkens bløde runding. Det sender ilinger igennem hende.

- Du kan bare ringe, siger han, og hun ville virkelig ønske, moren ikke var her nu. Hun nikker.

- Hyggeligt at møde dig, og vi ses jo nok igen. Moren står på tæer på strømpefødderne og rækker hånden frem. Hun er et halvt hoved mindre end Thea. - Skal vi ikke aftale, at vi får Thea til at blive? Hvis vi presser lidt fra begge sider, kan det være det lykkes.

Thea tvivler på, hun mener det. De har kun set hinanden sporadisk de sidste mange år.

- Huset skal nok holde på hende, hvis det ikke bliver for kompliceret. Han løfter hånden og går ud til sin cykel.

- Du kan bare ringe, gentager han og kører afsted i mørket.

- Sød fyr. Skarp. Han ligner ikke en, der sidder og triller tommelfingre. Og han har ikke nogen kæreste?

Flaskerne er tomme, og moren har taget en øl og skænker noget op i glasset. Hun sidder igen med benene trukket op som en havfrue. Det er den kvindelighed, hun altid har haft, men nu er der kun dem, og Thea kan slappe af. Hun ryster på hovedet.

- Det ved jeg sgu ikke. Det har vi ikke snakket om. Han har en søn på fem. Det er ikke dér, vi er. Og han er heller ikke interesseret.

- Tydeligvis ikke. Han kom bare for at aflevere en buskrydder en fredag aften, hvad kunne være mere naturligt. Ha! Det er den mest fantasifulde undskyldning, jeg længe har hørt. Moren bunder sit glas og løfter det talende imod hende. - Han havde højvande i øjnene af tryk nedefra, skat! Og en hanhund, der har vejret løbetid, er ikke sådan at kimse af.

Hun griner højlydt, og Thea vender sig væk.

- Hold nu op med at være så snerpet, Thea. Kvinder, der er nærige med sig selv, er så anstrengende. Især smukke kvinder, og den nærighed har du altså ikke fra din mormor.

Det gør det jo ikke bedre, og hvad ved hun i øvrigt om det. Moren sætter flasken skævt for munden, og en tynd strøm af øl løber ved siden af. Øjnene svømmer en lille smule. Hun har drukket en del, tre vinflasker på bordet allerede.

- Han ser jo godt ud, ham Arild, fortsætter hun uanfægtet. Øllet løber ned ad halsen, og hun kan åbenbart ikke mærke det. - Du må da også selv have nogle behov. Jeg kan godt sige dig, at de der naturvidenskabsfolk, biologerne, de har den dér naturlighed. De er sgu ikke så bange for kvinder.

Hun er fuld nu, hun rabler afsted.

- Det er ligesom Uffe. Det var sgu noget andet end din tørvetriller af en far, næh ingeniører …

Alle diger er nedbrudt, det løber uhæmmet afsted med hende, men Thea vil ikke vide, hvad hun tænker om biologer og ingeniører og rejser sig op.

- Mor. Vi skal i seng nu. Klokken er mange. Du kan sove i mormors seng, så sover jeg i stuen.

- Ham her, Arild! Den måde han ser på én. Moren hører overhovedet ikke efter. Hun ser fuldemandsfiffigt frem for sig. - Hvis jeg var nogle år yngre ... Hun taber sætningen og prøver at fiksere Thea. - Det nytter ikke noget at være så livsforskrækket, Thea. Man må vove sig selv lidt. Se nu, at komme ud i livet. Du …

- Hold nu op, mor! Thea skubber fra, hun snapper efter vejret, hendes mor ser både gammel og tyk ud, hun er oppustet og blød i konturerne af al den vin, og hvad ved hun overhovedet om at vove sig selv? Hun har altid haft en mand at gemme sig bag.

Thea går ind i soveværelset og tager sin dyne. Hun smækker vinduet op og læner sig ud. Natten er mørk, og vinden trækker igennem træernes grene. Hun kan se et enkelt blafrende lys på den anden side af markerne, luften er kold.

- Jeg synes, det er så fint, du har overtaget huset. Det siger Uffe også.

- Køber! Thea nikker. - Jeg køber det af dig.

De har slet ikke talt om prisen, og Thea gruer for den forhandling. Måske skal de få en ejendomsmægler indover.

Hendes mor trækker på skuldrene.

- Nåh ja, du har jo fars penge. Og du får det nok billigt, men det kan vi altid snakke om. Måske kan man håbe på, at der står et værelse, hvis man kommer forbi?

- Især hvis man ringer først.

Hun brænder garanteret efter at spørge, hvor meget Thea egentlig har arvet. Det rager ikke hende. Nok. Hun har arvet nok til, at hun ikke behøver forhaste sig med noget. Lige nu er hun uafhængig.

De står udenfor, og solen skinner frostklart. Græsset står stift i haven. Det skal nok blive en fin dag. Bedre end i går og i hvert fald klar. Måske ringer hun til Arild senere.

Hendes mor har åbnet bildøren, solbrillerne sidder i panden, og det tykke mahognifarvede hår har igen fået fylde og indrammer ansigtet. Hun har næsten fået poserne under øjnene dækket med makeup, og ellers er der ikke noget at se, intet at mærke. Hun er vant til at drikke.

- På en måde er det helt rigtigt, at det er dig, der overtager det. Den sidste i rækken, foreløbig. Thea ryster benægtende på hovedet.

- Du bliver altså ikke mormor. Det må du nok indstille dig på.

- Det ved jeg da heller ikke, om jeg har lyst til. Jeg har aldrig været specielt god til små børn, vel? Hun hiver solbrillerne af med en teatralsk bevægelse og ser ud over landskabet. - Men lad nu være med at blive for meget eneboer herude, Thea. Hun vender sig og ser lige på hende. - Det er for nemt. Jeg fandt nogle breve fra min mormor og morfar. De er skrevet efter, at de havde afbrudt kontakten. De trygler hende næsten om at se dem, men den uforsonlighed, hun havde, mormor …

Thea ser forvirret på sin mor, hun har altid forstået, at det først og fremmest, var dem, der ikke ville se mormor?

Hendes mor ryster på hovedet.

- Det lyder, som om de forsøgte at tage kontakt, som om det var hende, der var ubøjelig. Men du kan se dem engang. Du ved jo, hvordan hun var. Hun havde så svært ved at gå i sig selv igen og tilgive. Alt det der med kærligheden, det der mantra, jeg ved ikke ... Måske sad savnet og kærligheden som en prop i hende.

Thea ryster på hovedet, tankerne hvirvler rundt.

- Og du har jo ikke en sorg eller et savn, du kan gå og ruge over herude på den måde. Det vil bare være at snyde dig selv. Måske var morfar virkelig hendes store kærlighed, måske var det noget, hun selv valgte. Det er ikke engang sikkert, hun selv vidste det. Nogle gange bliver tingene bare sådan.

Hun synes, moren ser ældre og klogere ud. Hun får lyst til at give hende et knus, hun får lyst til at græde, men bliver stående og ser afventende på hende.

- Hvad vil du sige med alt det?

Moren ser væk, hun ser på huset, så ryster hun på hovedet.

- Jeg siger bare, at det er de færreste, der har godt af at være alene. Hun drejer solbrillerne i hånden. - Man må tilgive sig selv og se at komme over sin barndom. Den dér offerrolle, det er livet for kort til.

Moren vinker afværgende med hånden, da hun vil til at sige noget.

- Lad os ikke diskutere det nu, det kan vi altid gøre. Og du skal selvfølgelig se de breve, men nu må jeg afsted. Der er langt til Århus.

De giver hinanden et kram, moren sætter sig ind og ruller vinduet ned.

- Kom snart og besøg os. Måske skal du tænke over det med børn. Mormor var meget bedre som mormor end som mor. Sådan går det vist tit, har jeg hørt. Hun vinker og kører afsted.

Hvad fanden bilder hun sig ind at fyre sådan en svada af og så køre afsted. Hvorfor sagde hun ikke noget af alt det i går. Så fik hun som sædvanlig det sidste ord. Og gav det overhovedet nogen mening? Nu flyder det hele sammen, den ene generation glider ind over den næste. Mormor levede sit liv her som et martyrium til ære for sin døde mand. Hun elskede ham så stærkt, at hun ikke kunne andet. Eller hun ville væk fra sine forældre. Så gjorde hun ham til meningen med sit liv. Måske er begge dele bare løgn, og det blev bare sådan.

Igen er der alle de spørgsmål, alt det hun ikke ved. Mormor valgte ensomheden her, uanset, hun valgte martyriet og trak sin datter med ind i det. Så gik de her op og ned ad hinanden i uskøn tosomhed, og hendes mor måtte forsøge at skabe plads til sig selv, og børn vokser som de bedst kan. De er flydende og i evig bevægelse efter omsorg og næring og tager den plads, der nu engang er. De siver med vandet ned igennem klippens hulrum, trækker det de kan og bliver måske kun små forkrøblede vækster. Senere kan der komme mere næring til, men grundstammen bliver ved med at være den samme, deformiteten forsvinder ikke. Nu har hun det her hus at fylde ud, hvis det ikke allerede er proppet til randen med mormor og mor. En rædselsfuld kvindetriade. Offer … det kan hendes mor fandeme selv være.

- Du har tændt bål?

Arild kommer rundt om hjørnet, vinden er frisk, og han bevæger sig hurtigt. Hun har ringet og spurgt, om han vil komme forbi. Han dufter af frisk luft, hun kan se det på ham og næsten dufte det her, hvor hun står ved bålet, de gule flammer der slikker i vejret. Han stiller sig ved siden af hende og gnider hænderne for at få varmen.

- Brrr, det er en kold dag.

Hun nikker.

De står tæt, tættere end de behøver, her er masser af plads.

- Der kommer sne. Han snuser op i luften, som om han kan lugte sneen.

Hun nikker igen og kigger op, mørke skyer er på march hen over himlen.

- Det er sent med sne her i april.

Han trækker på skuldrene.

- Er du ved at få styr på det?

Hun ryster på hovedet, egentlig ikke, nu har hun tændt bål, det er altid en begyndelse.

- Du bliver?

- Måske. Jeg behøver jo ikke at beslutte noget lige nu. Han taler så definitivt i sluttede sætninger, mens hun føler sig flydende og i bevægelse mod noget, hun ikke ved, hvad er. - Jeg tror det. Hun nikker. Udkant. Måske passer hun faktisk i udkanten. Et sted for utilpassede. Mennesker på kanten, der helst vil passe sig selv og gå deres egne veje; mennesker, som vil gå til bunds i sig selv i fred.

- Men her er så fredfyldt, siger hun og løfter ansigtet.

Hun ser ud over markerne. Det er begyndt at spire for alvor, der er tydelige grønne pletter i det brune, landskabet blødes langsomt op. Der dufter af en blanding af jord og bål, og hun kan mærke hans krop så tæt på, men står fastlåst her i sit stive hylster.

- Her er så meget plads. Man kan trække vejret.

Hun strækker armene ud til siderne, og han griber hendes hånd og drejer hende ind imod sig. Hun kan høre blodet synge i ørerne, hun er allerede helt stakåndet og læner sig frem. Det synger som en høj ringlen af fuglestemmer, som klokkeklang og som jorden selv, der bølger omkring dem.

Hans mund er hård og krævende, læberne kolde. Tungen er varm og smutter ind omkring hendes, så løber den langs indersiden af hendes tænder og smutter ud på læben. Han smager godt, grønt som af nye, spæde blade, det er alt det udeliv. Hun maser sig søgende og sugende imod ham. Hans åndedræt tungt imod hendes kind, drageagtigt varmt. Hun borer fingrene ind i hans overarme uden på jakken, hiver i ham, hans sweater og trøjer, alle de lag, der er imellem dem, hun vil krybe helt ind i ham og forsvinde for sig selv. Hun vil bare opløses. Han presser sit hårde underliv imod hende, så lysten skyder helt op i halsen på hende. Det sitrer og gungrer fuldstændig uhæmmet nu, og hun snor benet om ham, så de er ved at vælte. Han dufter af skov, af frisk mos, så grønt, så grønt, og nu kan hun næsten ikke trække vejret, sådan tordner lysten med hende. Bålet varmer bag dem, ulmende nu, men stadig i live med gnister, hun prøver at hive ham med hen mod huset og flår nærmest i ham.

- Kom. Kom nu.

Han gør sig fri af hende og vender sig imod bålet.

- Vi kan ikke efterlade det her. Det blæser for meget. Han tager en pind og pirker lidt i gløderne, han spreder dem ud.

Hun lander tungt og står fuldstændig dumpt foran ham. Nu siver det hele ud. Så bliver det ligegyldigt. Han synes, hun er for meget. Hun bliver så intens. Hun galoperer ind i det, fuldstændig tøjleløst uden styring, og han er slet ikke med. Nu synes han, bålet er vigtigere. Så står hun bare her.

Vinden er kold, den stryger pibende omkring huset, marken er brun og tung. Et par forblæste fugle pikker trøstesløst i jorden derude. Nu brænder bålet ud. Det ulmer dæmpet, hvorfor kan det ikke bare pulse på vågeblus? Som om der er noget som helst, der kan brænde her. Markerne, de forblæste træer og buske, alt er vådt. Det hele er forårsgennemvædet, og verden står saftspændt og klar til foråret. Men han vil absolut slukke bålet.

- Har du noget sand?

Hun ryster på hovedet, det tror hun ikke. Han kigger rundt. De er adskilt nu i hver sin verden, der er ingen forbindelse. Han kommer bare for at hjælpe hende. Han er venlig. Hun har misforstået situationen.

Han finder en spand og en spade i skuret og graver jord op. Han er så praktisk, og hun står med hængende arme og får sit hår i munden. Hun ser ham komme imod sig med spanden i hånden. Så smider han jord på de ulmende gløder.

- Skal vi se på den buskrydder? Hun lyder som et skuffet barn, og han ser forbløffet på hende, nærmest vredt.

- Buskrydderen?

Han rejser sig op og står lige foran hende, hans blik er mørkt, pupillen et lille sort hul. Nu står han bare der og siger ingenting og venter. Han har masser af tid og hviler i sig selv. Det er hende, der skal sige noget, mens han venter på, at bålet bliver slukket.

Så bliver hun vred, hun bliver helt harmdirrende over, at han ikke engang hjælper hende. Han er et bjerg, hun skal bestige, en drage, hun skal bekæmpe. Her står hun med al sin længsel og føler sig udstillet, og ved han ikke det?

Han ryster på hovedet, bøjer sig ned og sætter sig på hug, han skraber med pinden i de sidste gløder, bevægelserne er præcise og beherskede, han ser ikke ud som om, han skal andet end det. Hun snuser dybt ind og ser ned i gløderne, små og døende kæmper de gispende under jordlaget. Nu rejser han sig og skubber lidt sammen på det med spaden, han breder jorden ud, og hun ved ikke, hvad hun skal stille op med hans rolige krop.

Det er blæst op, og himlen er mørk af skyer. Der er flimrende snefnug i luften, det er ikke noget at gå ind for, men stilheden er tung omkring dem, og noget må ske. De står så fjernt fra hinanden. Et sted kører en bil på vejen, de er landet i ingentingsland med hinanden, og solen er på vej ned.

- Vil du have en kop te eller et glas vin, så?

De hører begge det lille ’så’, men lader som ingenting. Han nikker, hans hænder er tomme, kroppen har mistet sin spændstighed, hun kan godt se det, men er selv frosset til. Han kan ikke engang se på hende, sådan undgår de hinanden. Så var det bare det.

De er ved at støde sammen i døren, hun holder tilbage og lader ham gå først. Han bøjer sig ned og tager skoene af. Hun gør det samme. De knæler side om side på gulvet, og deres skuldre rører ved hinanden. Hun rejser sig først og går let hen over det nyvaskede trægulv.

- Her dufter faktisk af sæbe nu, bemærker han, hun må have haft travlt. Hun nikker og er glad for, at han bemærker det. Det skal have igen efter årtiers snavs.

Den anden virkelighed er efterladt udenfor, nu er han bare en hjælpsom nabo. Hun har brug for hjælp, så enkelt er det, og der er ikke mere i det. Alt det andet er indbildning. Det er forestillinger og mulige verdener i hendes hoved, og det er det, hun altid gør. Hun drømmer tingene frem og lader det vokse sig stort og fantastisk i tanken. Så blokerer det fuldstændig for det, som er. Hun bliver fanget i sine forestillinger. Så sidder hun der på toppen af det åndssvage glasbjerg med hovedet i skyerne og har sluppet jordforbindelsen. Hun leger prinsesse og tror, ridderen er på vej op for at redde hende.

Arild vil helst have vin.

- Igen, kan hun ikke lade være med at sige.

- Vi kan også tage en øl, hvis du får hovedpine af rødvin.

Hun ryster på hovedet.

- Det er kun, når min mor er i nærheden.

Han smiler skævt.

- Hun fylder meget.

- Kun når hun er der. Det er hun heldigvis ikke så tit; men hun vil slet ikke tale om sin mor. Hun åbner flasken og skænker op, hun rækker ham glasset. De står her i køkkenet på strømpesokker som et par teenagere, der venter med at gå ind på værelset. De står her for at udskyde det uundgåelige og blive i det åbne rum. Luften er ladet med spænding, forventningens sødme og angsten for det ukendte, håbet om noget tæt; det er som at være femten år igen. Hun mærker længslen trække i sig og ville ønske, hun kunne slippe fri af sig selv, den kejtethed, så akavet det er nu.

Han rækker glasset frem og klinker.

- Skål. Så må jeg komme en anden dag og hjælpe dig med den buskrydder.

Han smiler ikke, og hans øjne er mørke herinde i køkkenet, som om det er hendes skyld. Det var ham, der absolut ville slukke bålet. Det åndssvage tornekrat kan bare blive stående. Hun har faktisk ikke bedt om nogen buskrydder. Nu er der en afgrund imellem dem, og hun har ikke tænkt sig at skræve over den.

Det har hun så alligevel, for pludselig slipper hun sig selv. Kaster sig ud og maser sig ind på ham, river ham til sig og kysser ham dybt. Hun er vred, trodsig og aggressiv og presser sig imod ham, og han svarer igen. Hans læber og hele munden smager syrligt af vin, og skægstubbene skraber imod hendes læber og hage.

- Rolig, mumler han. - Rolig nu. Han slipper ikke hendes mund, men mumler ind i den, og nu lægger han hånden om hendes nakke.

Men hun vil ikke tage det roligt, hun vil ikke holdes fast. Ved han ikke, at der er så meget, der kan komme i vejen, det kan sagtens gå galt igen. Der er så meget, der lurer på hende, hvis hun først tager sig tid. Hun er nødt til at lade lysten piske sig sanseløst afsted for ikke at komme på afveje. Der er tusinde distraktioner, Matts overlegne blik, morens anklagende øjne, farens løftede øjenbryn, mænd og øjne, der borer sig ind og trænger igennem hendes panser; der er især hendes egen hånlige selviagttagelse, hvis hun ikke bare giver los. Som om det her ændrer noget. Som om ensomheden kan brydes, og hun nogensinde kan løbe fra at være en tom skal, den lille indtørrede nød hun er. Så lukker hun af og mærker ingenting.

Hun krænger sweateren over hovedet, stakåndet, og blodet der bimler i kroppen. Hun kæmper for at holde trit med sig selv og styrter sig hovedkuls ind over ham, skubber ham ned på gulvet, så gulvbrædderne skraber mod hendes ben. Hun hiver sine egne bukser af og krænger hans op, stoffet er så stift, det er næsten ikke til, og han vil hele tiden kysse og rækker sig op efter hende. Han vil bevare nærheden, en følsomhed imellem dem, men det her er ikke romantik. Det er en kamp for livet, det er trang og drift af reneste slags, ved han ikke det, mærker han det ikke i sig, og er det ikke det, han selv har talt om? Det er dyr, der parrer sig, fisk og hvaler, snegle og muslinger, som finder hinanden gennem vandmassernes enorme pres. Det maser sig igennem alt, ubehaget ved at skrabe knæene mod gulvbrædderne, og det ubekvemme i at ligge her og rode på et gammelt køkkengulv. Og de har faktisk haft et forspil. I ugevis.

Hun skubber ham tilbage ned på ryggen og sætter sig overskrævs på ham, hiver t-shirten over hans hoved og lægger håndfladen på hans brystkasse. Mærker huden, så glat og spændstig den er. Hun spiler fingrene ud, skelettet og de hårde knogler under hendes hånd, hun mærker musklerne, og det suser i hende, så hun næsten ikke kan trække vejret. Hun krænger trusserne af, han gør det samme, og nu skubber han hende omkuld under sig, trænger ind i hende, hårdt, aggressivt, dybt. Hun gisper højt. Det synger så smerteskønt i hende, at hun jamrer. Han stopper og ser bekymret på hende.

- Gør det ondt?

Hun ryster heftigt på hovedet, han skal ikke være hensynsfuld. Det her handler om overlevelse, om at forsvinde for sig selv og opløse sig i den anden. Hun slynger benene om ham og løfter sit skød imod ham, nu vil hun fyldes ud, så hulheden i hende forsvinder.

Han er forsigtigere nu, bevæger sig roligere, er mere behersket og omsorgsfuld. Det skal han ikke. Hun vil ikke, kan ikke elskes. Han skal tvære sig selv ind i hende, krænge hende op, flænse sig igennem hende, hun vil gennemspiddes. Han søger hendes blik, kærtegner hendes bryst med den ene hånd, hans mund søger nedad. Men det her går ikke. Om et øjeblik er hun stået af, om et øjeblik har hun genvundet sin bevidsthed. Så lander hun i sig selv og går i stå. Forstår han ikke, at hun netop ikke kan være sig selv.

Hun skubber ham væk og krænger ham over, så han ligger på siden mast op ad køkkenskabene. Så bakser hun sig selv op. Han skubber sig om på ryggen, sætter sig halvt op og rækker ud efter hende. Hun skubber ham ned igen, sætter sig overskrævs, synker langsomt ned over ham, dybt og tungt, og han giver sig af lyst. Hun bøjer sig frem, det lange hår hænger som et mørkt forhæng omkring hendes ansigt nu, hun er en Medusa, slangerne bugter og vrider sig, hendes blik er vanvittigt, hadefuldt. Hun strammer lårene og løfter sig lidt. Han strækker sig inde i hende, borer sig op, men hun holder igen, så han løfter sig higende efter hende. Så klemmer hun om ham og denne gang helt i bund. Hun stønner højt, da han fylder hende ud, helt. Han rækker hænderne op og griber om hendes bryster, og brystvorterne rejser sig under hans fingre. Hun bøjer sig bagover igen, væk fra de hænder, trykker ham ned i gulvet så de hårde gulvbrædder giver sig under dem. Det suser vidunderligt stærkt. Nu flænser hun sit indre billede af ham i itu, alle de åndssvage forestillinger om ham og kærlighed. Der er kun kroppen og rytmen og åndedrættet. Han fødes som en tilfældig krop under hende, hun mærker ham i sig, men kender ham ikke. Hun er en kvinde, han er en mand, så enkelt er det, og mere er der ikke i det. Og bagefter kan de begynde forfra med virkeligheden.

Hun ruller ned og ligger ved siden af ham, der er kun lige akkurat plads. Hun kan mærke en skabslåges skarpe hjørne i ryggen, kroppene der nu er tømt. De ligger her på gulvet i køkkenet, som hun heldigvis fik vasket. Det er næsten mørkt udenfor, tøjet i små pytter omkring dem. Nøgenheden så intim og malplaceret nu, hvor der ikke længere er brug for den.

- Hold da kæft, siger han og stryger sig gennem håret.

Han ser på hende, hed i kinderne og stadig forpustet. Hun synes, han angler efter opmærksomhed, efter nærhed og samhørighed og ser væk.

Der er ingen ord, hun vil bare have, han går, før det bliver værre.

Hun fumler sin t-shirt på, rejser sig og snupper trusserne på vej ud på badeværelset. Låser døren og sætter sig på toilettet. Nu løber det hele ud. Om et øjeblik er hans aftryk i hende forsvundet.

Da hun endelig kommer ud, har han har taget tøj på; hun smiler lettet uden at møde hans blik.

Han ser på sit ur, det er ved at blive mørkt. Klokken er allerede over syv, han er nødt til at gå, han har faktisk en aftale. Han ser kort på hende og går mod døren. Hun ved, det er løgn, men nikker og følger ham ud.

- Jeg skylder dig stadig en middag, siger hun til sin egen overraskelse.

- Så ring! Han strejfer hendes kind med læberne. - Du kan bare ringe, hvis du vil mig noget. Hans stemme er hæs, blikket sort, og hun ser ham gå ud ad døren og hen til sin cykel, han låser den op, og hun står bare her. Han vender sig ikke om, det skriger i hende. Hun vil løbe efter ham, råbe noget, gøre, holde ham fast, men nu løfter han hånden og sætter cyklen i gang. Hun står bare og er blevet til sten her i døren.

Hun løber gennem landsbyen. I stedet for at løbe ad de øde veje mod diget, kan hun løbe spidsrod mellem alle vinduerne dér som straf. Hun sov elendigt i nat, kan ikke være i sig selv, alting åler rundt, nu har hun ødelagt det hele igen. Det er også hans skyld, fordi han lod hende gøre det, han skulle have reddet hende fra hende selv.

Det blæser voldsomt, og hun skal ikke bare kæmpe med sig selv, men også med vinden. Den står direkte ind fra Vesterhavet, kirkens flagstang bøjer under presset, flaget er på halv. Det er nok det, de har mest af her, begravelser. De gamle dør og bliver lagt i jorden. Ingen flytter hertil. Hun går imod strømmen og vinden, hun går imod sig selv, hun prøver at dæmme op for det hele, men det er næsten umuligt. Måske bliver det storm, hun har ikke tjekket vejrudsigten.

Kammerslusen er lukket. De store slusedøre som i tilfælde af stormflod smækkes helt i, det er noget med bagvand, hendes mormor fortalte om det. At portene smækkes i, så havvandet ikke kan trænge ind, hele havet kan jo ikke være i Ribe Å. Til gengæld kan åens vand ikke løbe ud i havet, det hober sig op og løber ud i marsken. Mon det virkelig bliver stormflod?

Hun kravler op og står og ser ud over havet. Det er frådende gråt, vandet kaster sig i voldsomme bølger, der vælter tungt imod diget til venstre for hende. Det bamler ind mod sluseporten, hvor hun står. Vinden brøler imod hende, det hamrer og banker og hyler omkring hende, hun får lyst til at lade sig rive med af den vind og klamrer sig til rækværket. Hun ser ned i det gurglende, frådende havvand, der braser imod land, og overvejer, om det er højvande nu. Vinden river i vandet, den flår i hende. Hvis hun bliver stående her, bliver hun revet i stykker, allerede drivvåd af skumsprøjt og brodsøer. Hun trykker sig ind til rækværket, stormen hiver i hendes kinder og pisker håret i lange hårde trevler ind foran ansigtet, om lidt går hun i opløsning. Det er voldsomt og pirrende farligt, den brusende vildskab, der er i naturen her. Det er en kraft, der ikke kan holdes tilbage, som syndfloden der begravede verden; den lille grønne vold kan umuligt holde alt vandet ude.

Hun kravler ned og begiver sig tilbage, benene ryster, og vinden slipper hende ikke, hun kæmper imod med hvert eneste skridt. Nu vil hun hjem, og tanken om det lille røde hus som en Noahs Ark trækker hende afsted. Så kan verden i øvrigt fyldes med vand, den kan forsvinde alt det, den vil.

Hun løber forbi kirken, og klokkerne begynder at slå. Tungt, langsomt, så kommer de i skred og bimler ud over landet. Hun kan ikke se nogen, så måske er det vinden, der slår til klokkerne og får dem til at bamle. Måske er det stormvarslet. Folk arbejder eller holder sig inde, hun har ikke set en eneste på sin vej. Det er kun hende, der flakker om. Hvad sker der med fuglene i sådan et vejr? Kan de klare sig og følge med vinden, rider de på den? Hun ser ud over markerne, men der er ingen at se. Småfuglene har søgt læ og trykker sig til jorden. Stære og spurve, krager og skader, der er ikke vægt nok i de kræ hver for sig, måske har de søgt sammen.

Hun passerer endnu en samling huse, der er lys i et par vinduer og tanken om, at hun kunne banke på og spørge, hvad der sker, stråler igennem hende, mens hun fortsætter forbi. Hvad gør man, når det bliver storm, kunne hun spørge. Søger folk måske sammen på højereliggende steder, i kirken eller i forsamlingshuset? Men så skal hun til at forklare, hvem hun er og om mormor. Hun skal være høflig og interesseret, måske byder de hende indenfor og vil ikke høre tale om, at hun går, før stormen er forbi.

Hun sætter farten op og prøver at få styr på håret, der hele tiden blæses ind foran ansigtet. Vinden står arrigt ind fra siden, og hun skubber ryggen imod og løber sidelæns som en krabbe, der piler hen over sandet. Det kan ikke være en almindelig blæst det her. Måske er det en syndflod.

Hun går en tur rundt om huset og tjekker, at der ikke er store ting, der kan blive blæst omkring. En blå spand er blevet stoppet af krattet, cyklen er væltet, og hun stiller begge dele ind i stalden. Hun kan takke Arild for, at der ikke ligger mere affald udenfor. Hun snupper en havestol og nogle redskaber og lægger også dem ind sammen med en pose, der hænger og blafrer fanget under granerne. Hun lader blikket glide hen over huset, afsøger rygningen, stråtaget, men hun kan ikke gøre noget ved det nu. Hun ser alligevel efter, om der er noget, der stritter ud, steder vinden kan få fat. Vinden har ingen medfølelse, den er lige på, og nu begynder det også at regne.

- Goddaw, goddaw.

En lille dame og hendes høje, krogede mand står pludselig midt i haven. Hun har slet ikke hørt dem for blæstens larm. Hun rækker hånden frem.

- Thea.

Birthe og Ole bor på den røde gård derovre i kanten af landsbyen, siger de og peger. Birthe har et venligt, rundt ansigt, hun har små nysgerrige øjne, og tørklædet er bundet stramt omkring hovedet, som kvinder på landet har gjort det i århundreder. Hun peger på tørklædet og råber.

- Det stormer!

Thea nikker.

- Er du barnebarnet?

Hun nikker igen, skal hun byde dem indenfor i ly for blæsten? Hun gør en bevægelse hen imod huset, men damen ryster på hovedet.

- Vi vil bare advare dig. Om stormen. De siger, der er risiko for stormflod.

Manden bøjer sig frem og spørger, om hun har sikret det hele?

- Vi kan godt huske dig som lille, råber damen.

- Det er mange år siden. Vi kendte Elisabeth. Vi er jo naboerne.

Manden spørger igen, om Thea har hørt om stormen, har hun sikret huset?

Hun siger, at det tror hun, hun har. Det må være lyset fra deres gård, hun kan se om aftenen hen over marken.

- Det er det vigtigste, siger konen. - Vi er nødt til at passe på hinanden herude.

Thea skal til at svare, men damen fortsætter.

- Jeg kendte din mor. Vi var selvfølgelig også med til begravelsen. Hvordan har hun det? Hun må endelig komme forbi.

- Birthe. Manden lægger hånden på sin kones skulder. Han nikker til Thea. - Hun er jo ikke til at stoppe, når hun først kommer i gang. Hvis der er et sted, hun kan få fat, siger han, og Thea nikker, i tvivl om han taler om konen eller stormen.

Han lader blikket følge huset rundt, ind over stalden, han afsøger haven og mumler, at det ser rigtigt ud. De må alligevel hellere gå en runde.

Han skubber døren til stalden lidt mere til, samler en enkelt plastikpotte op, som hun har overset, han har barkede, knoklede næver, ubestemmelig alder og nikker til hende, det er vist, som det skal være. Der er mere orden, end der har været i mange år, så vidt han kan se. Så peger han på taget.

- Vi må håbe, det holder. Hun kan jo tage hele parykken, men vi håber, det går, han nikker frem for sig. - Mon ikke. De siger jo, det bliver en mindre storm. Så går han hen til sin kone.

- Vi er lige derovre. Konen tager hans arm og siger, at Thea skal komme forbi og få en kop kaffe. Hun skal høre om alt, hvad der sker. Fællesspisning og udflugter, der sker en masse omkring kirken. Hun må endelig komme forbi. Der er andre unge. Theas mor var jo med i sin tid til at få lavet det fælleshus, det var nok næsten hendes fortjeneste. Hun må endelig hilse fra Birthe.

Så trækker manden af med hende, hun vinker efter dem og ser dem gå foroverbøjede og helt tæt sammen tilbage op imod vinden.

I radioen siger de, stormen vil ramme Esbjerg omkring klokken seks. Det er allerede ved at mørkne, det er skyerne, og der er en time til. Hun kan ikke gøre andet end at vente.

Det er som at forberede sig på en belejring. Hun har båret flere favnfulde brænde ind og har stablet det op ad væggen. Der er stearinlys i alle stager, hvis strømmen går, ledninger kan blive revet over, hun kan blive helt afskåret fra omverdenen, men så klarer hun sig. Det er sikkert overstået i løbet af et par timer. Og det er netop ikke en belejring, det er snarere et pludseligt angreb. Stormen vil feje ind over dem i en vældig fart, den er et kæmpemæssigt væsen med basunkinder formet af skyer, drilagtigt og ondsindet blæser den træer og huse, biler og alting omkuld. Hun har altid opfattet blæsten, Nordenvinden er det i eventyrene, som en han, aggressiv og udfarende. Herovre er Vestenvinden åbenbart en hun, men ikke mindre ondsindet og lunefuld.

De siger, det er højst usædvanligt med stormvarsler på denne årstid, men nu er Grethe altså kommet, de plejer at komme om efteråret eller i den tidlige vinter. Forårsstorme er normalt ikke så kraftige, men ingenting er længere normalt, det er den globale opvarmning.

Det hyler omkring huset, banker imod vinduerne, stormen har en hujende fest. Huset jamrer sig over blæsten og de voldsomme vindstød, det hviner og skriger i luften omkring huset, og regnen pisker ned. Det er, som om stormen forsøger at flå hele huset af hende. Så kan hun sidde her nøgen og ubeskyttet på den bare jord og blive regnet i stykker. Hun kan være det sidste menneske på jorden. Jordens urkræfter har rejst sig, havet står lodret i frådende bølger, og vinden pisker dem ind over land, mens alt går til grunde i en regn af vand og stormstød.

Hun ryster på hovedet, rejser sig og går hvileløst rundt. Så kigger hun ud ad vinduerne og tænker på Arild. Tænker han på, at hun er alene her, og hvor er han selv? Hun begynder at tekste ham: Stormsikring: tjek, klar til – men så ringer telefonen.

- Er alt i orden? Morens stemme dirrer faretruende. Det er virkelig ikke rart at sidde så langt væk. Billederne fra Esbjerg havn med vandet, der er på vej op over. Bølgerne slår flere meter op over molen, sådan ser det ud i fjernsynet, har Thea set det? Måske ikke flere meter, men højt, og kan hun klare sig? Hvor er det frygteligt, hun skal være dér i det lille hus helt alene. Moren har altid hadet stormfloder. Hun bliver så bange og kan tydeligt huske, hvordan hun sad og rystede, når vinden rasede, alle de rædselsfortællinger og billederne i fjernsynet, hun er simpelthen ikke rolig, før det er overstået. Thea må love at ringe, hvis der er det mindste.

Hun siger, at det går fint. De overdriver alting på tv. Det er ikke sikkert, det bliver så slemt. Huset har holdt til det, der er værre, hun har … Moren afbryder og siger, at hun skal altså ringe, hvis hun bliver bange. Ikke noget med at lege tapper og bide det i sig. Hvis der er noget, bare det mindste, hun skal under alle omstændigheder ringe. Hun behøver ikke sidde der og lege helt.

Hun siger, at det skal hun nok, men nu må moren altså tage det roligt. Det er helt ok. Det er sjældent, der sker noget med mennesker. Hun tror, huset holder. Hun føler sig faktisk tryg. Hun sænker stemmen og taler roligt og langsomt, som man taler til et ophidset barn. Jo mere moren skingrer og dirrer, jo roligere bliver hun selv, og sådan har det altid været.

- Nu laver jeg kaffe og venter. Jeg har ild i pejsen, alt er ok. Det er faktisk ret hyggeligt.

- Det er utroligt, som du kan tage det roligt midt i kaos, Thea. Men du har altid haft den ro. Det er noget, du har fra din far, siger hendes mor. Hvor er det godt, hun ikke har arvet morens håbløse nerver. Uffe siger også, at nu skal hun hidse sig ned. Han hilser og siger, de har sagt, at det ser ud til at være en af de mindre storme. - Så snakkes vi ved, min skat. Nyd din storm, dit skøre menneske, og husk at ringe bagefter, siger moren og lægger på.

Hun har fuldstændig ret, hun har sin fars ro; en form for indre sikkerhed ved, at hun kan bide tænderne sammen og komme igennem det. Hun lægger følelserne fra sig, det kan moren ikke, hun er kun følelser, og hendes mor blev altid hægtet af, når hun og far lavede ting sammen. De løb om kap og balancerede over åer eller klatrede i træer, mens moren stod på sidelinjen og kom med urolige tilråb.

Engang var de klatret særlig højt op i et træ, sådan føltes det, og pludselig blev hun bange.

- Er I ikke meget højt oppe. Kommer I snart ned? Jeg keder mig altså hernede.

Tanken om hvor langt der var ned, og morens stemme under hende gjorde det ikke bedre. Hun klamrede sig til stammen, mens angsten bølgede igennem hende. Egentlig havde hun mest lyst til at slippe og lade sig falde. Bare få det overstået i en fart.

- Kom nu, man kan se helt ud til havet, råbte far oppefra, han sad allerede og nød udsigten, men hun kunne ikke engang svare. Der gik en evighed, så klatrede han tilbage til hende.

- Sidder du bare dér. Du er da ikke bange, sagde han drillende, hun sagde ingenting, hænderne var helt følelsesløse af at klamre sig så hårdt til stammen.

- Men dog. Kom nu, træk så vejret, dit lille fjols. Han grinede stadig, mens han tog et fast tag i skulderen på hende. - Åbn så øjnene. Se nu på mig, ellers kan jeg jo ikke hjælpe dig, Thea. Thea, kom nu. Du må også selv gøre lidt.

Hun rystede bare på hovedet, angsten strømmede igennem hende og gjorde det svært at trække vejret, hun havde sorte pletter for øjnene. Så satte han sig ned bag hende. Med et opgivende suk lagde han armene om hende, og det værste var, at hun vidste, det var for svagt.

- Kom nu, åbn så de øjne. Du kan jo ikke blive her.

Hun åbnede øjnene og trak vejret dybt, mærkede hans store krop bag sig.

- Så kravler vi op. Et skridt ad gangen. Kom så.

Hun protesterede voldsomt. Hun skulle i hvert fald ikke højere op! Men han var ligeglad.

- Hvis jeg skal hjælpe dig, må du med op. Ikke noget med at give op på halvvejen her. Vi følges ad, men hvis jeg kan klare det, kan du også. Kom nu!

Hun kunne lige så godt få det overstået, og tøvende begyndte hun at bevæge sig.

- Ok, træk så vejret, så tager vi det skridt for skridt.

Et øjeblik efter var hun alligevel oppe i toppen, og dér lå havet og markerne, som de havde gået på for et øjeblik siden. I det fjerne kunne de se sommerhuset som en lille hvid firkant.

- Se bare, der ligger det hele. Det er som at kigge på et kort over, hvor vi har gået, sagde han. - Det var da ikke så slemt.

Mor syntes, de havde været lang tid om det, da de endelig kom ned. Hun syntes, det var noget pjat, at han altid skulle have Thea med op i de træer.

- Du er bare misundelig sagde han og tog moren i hånden.

- Du kan da bare klatre med i stedet for at stå og hyle nede på jorden, sagde han og kyssede hende i nakken. - Vi havde lige en lille krise, men vi klarede den, ikke Thea? Og angst er jo bare en følelse. Alle prøver at være bange en gang imellem, det er ikke noget at være bange for. Og nu har du overvundet dig selv, så du ikke behøver at frygte det næste gang.

Det passede ikke. Hun havde ikke overvundet sig selv, hun synes ikke, han havde ret, og følelser er aldrig bare følelser; det er i høj grad noget at være bange for. Det er dem, der laver hele balladen, men hvis det ikke var for følelser, ville hun ikke være til. Hvis det ikke var for følelser, ville alting være lige meget. Det er det, der er så satans, alligevel er det godt, hun kan sidde her i stormen og være til uden at ryste af skræk.

Hun tænder stearinlys. Huset skal nok holde, hun synes, hun kan stole på det. Hun ser på grantræerne, de står og svajer, som om de tager tilløb til at slippe og flyve med vinden. De bøjer sig voldsomt, det ene ligner en heks med en kost af grangrene under sig. Måske er det mormor, der endnu engang sender hende en hilsen. Mormor overskrævs på et flyvende grantræ.

De har et overfladisk rodnet, graner. Det breder sig i en flad vifte under træet, og det er altid granerne, der vælter først i storme. Hun prøver at bedømme, om de vil vælte ned over huset, hvis det sker, men måske vil de snarere blive taget af vinden ligesom alt det løse hø, visne buske, revl og krat, der lige nu hvirvler rundt udenfor.

Langt væk kan hun se de glimtende lys fra nogle af naboerne. Nu ved hun, hvem de er, nogle af dem. Birthe og Ole. De kender hendes mormor og mor og har helt andre historier om dem. Måske sidder de derovre i deres stue og snakker om hende. Nu findes hun her i nogens tanke.

Hun har kun været her én gang før i en rigtig storm, og mormor lavede kaffe og pandekager. Sådan havde de altid gjort, det hørte sig til, det var samme program, som når det var torden.

- Man skal forkæle sig selv, når det er slemt, sagde mormor, eller sagde hun det? Thea er efterhånden i tvivl om, hvad hun selv har digtet, men hun synes, hun kan se det for sig. Hvordan hun sad her i sofaen pakket ind i en dyne med pandekager foran sig på tallerkenen og hjemmelavet havtornsyltetøj. Senere satte mormor sig også i sofaen. Hun lagde armene omkring hende og nynnede, Nu tændes der stjerner, og Thea faldt i søvn.

Næste dag kom nogle af naboerne forbi, måske var det de to, Birthe og Ole, hun kan ikke huske det. Der var mange mennesker, stuen var fuld. Snak og latter og kaffeduft i huset, og mormor var ikke alene. Hun havde venner og mennesker, der bekymrede sig om hende, og moren havde åbenbart et aktivt liv her som ung, så hun stadig bliver husket. Hun satte ting i gang og var ikke bare offer for sin dominerende mor; verden er i konstant bevægelse, og Thea henter et tæppe og sætter sig i sofaen. Hun slukker lyset bortset fra stearinlysene og lytter til stormen, der hyler udenfor.

I morgen vil hun plante blomster og luge færdig i køkkenhaven. Hun kan gå over og hilse på Birthe og Ole og takke dem, fordi de kom forbi. Hun kan spørge til stormskader og den slags og langsomt begynde at undersøge sin nye verden.

Det er en klar aften og stille. De sidste par dage er vinden blevet tam, den har næsten lagt sig. Da hun cyklede hjemmefra, stod solen som en orange kugle lige over træerne mod vest. Den varmede hende i ryggen, mens hun kørte. Luften er mild, og trækfuglene samler sig. De tager mod nord, og der er en fornemmelse af forventning og grøde overalt; nu kommer den, sommeren. Hun kan ikke gå og dukke sig for det lys, men bliver nødt til at beslutte sig.

Det er flere uger siden, hun har set Arild. Han har ikke været forbi, men det havde hun heller ikke forventet. Det ville have været så nemt bare at smutte videre igen og forsvinde, men huset er alligevel en slags forpligtelse, det modstod faktisk stormen. Sammen holdt de ud, og der er tulipaner i haven, hun ser, hvordan de krøllede, grønne blade dag for dag skruer sig op af jorden. Der er krokus og andre småblomster i forskellige stadier af blomstring flere steder i haven som små vink fra mormor i jorden.

Lyset har sværere ved at trænge ind i byen mellem husene, og domkirken kaster en mægtig slagskygge. Hun flytter sig for at stå i solen og mærke de sidste famlende solfingre hen over ansigtet, før byen lukker ned for aften.

Han er forsinket, og måske kommer han slet ikke. Så er han heller ikke det værd. Så har hun skræmt ham væk. Måske opdagede han hendes hulhed, hendes manglende generøsitet med sig selv. Måske gider han hende bare ikke.

Hvor synes du, vi skal spise? Jeg skylder dig stadig en middag. Hun tekstede ham dagen efter stormen, men han svarede ikke. Så sendte hun beskeden igen. Hun ville give middag på en restaurant inde i Ribe.

Kan vi vente et par uger? Jeg har travlt.

Hun kunne have taget det som en afvisning.

Ok, hvilken dag? Har du et forslag. Hvor?

Huitfeldts, næste fredag.

Fint. Jeg bestiller bord kl. 19. Ses

Det er en evighed, en afgrund, siden. Måske kan de skræve over den.

Hun ser ham komme gående hen over pladsen. Han er sådan en, der går direkte imod tingene, mens hun står her så underligt sidelæns i sig selv. De giver hinanden et hastigt kram, vender ansigterne væk fra hinanden.

- Hvorfor Huitfeldts? Hun ser på bygningens furede sorte bindingsværk.

- Husmandskost. Jeg tænkte, det passer til dit hus, skyggen af et smil blæser hen over hans ansigt, mens han ser på noget bag hende.

- Skal vi gå indenfor?

De må bukke sig for at komme igennem den lave dør, stuerne er små og kringlede, høje træpaneler og lave lofter overalt. Forestillingen om mænd i vadmelskofter og uldfrakker med lange piber eller krogede snadder, med loppebefængte parykker og sortskaftede tænder, der bider omkring pibestumpen og udveksler nyt, hænger i væggene herinde, og der er næsten fuldt. Der sidder en børnefamilie omkring det ene blankslidte bord, en flok pensionistvenner omkring et af de andre. De taler højlydt og nyder maden, mens en fed, ældre mand slubrer suppe i sig alene ved bordet ved siden af deres.

De får menukortet af en ung tjener, og hun løber det hurtigt igennem.

- Suppe, steg og is, det minder mig om menuen i et forsamlingshus.

- Hvad er der nu galt med forsamlingshuse, siger Arild og hun svarer, at der er ikke noget galt. Det er bare ikke god mad, man får sådan et sted. Alle kender alle, og det er det, det handler om, man kommer hinanden ved sådan et sted, der er lidt af det samme over stedet her. Hun gør en bevægelse i retning af manden ved siden af. Han virker ikke, som om han er bevidst om sin egen slubren, hvor uappetitligt det er. Hun siger, at det her sted emmer af provins, og Arild løfter øjenbrynene, han drikker af sit glas.

- Du er hurtig til at dømme. Oplevelsen af de gode, gamle dage, er det ikke det, du leder efter? Folk er jo forskellige, selvom det ikke altid ser sådan ud udenpå. Ville du hellere have haft en burger?

Hun ryster på hovedet, rødmer og tager en skefuld suppe, den er skidengul med et symbolsk drys grønt, men brødet er faktisk bagt på surdej.

- Jeg snakkede med et par naboer den dag, det stormede. De kom for at sikre sig, at jeg havde styr på huset. At jeg kunne klare mig. Det var utrolig sødt af dem.

Den tykke mand er blevet færdig med sin suppe. Han har spildt på sin skjorte og tværer ubehjælpsomt hen over sin struttende mave med en serviet.

- De sagde, jeg endelig måtte komme forbi …

En ældre kvinde træder ind ad døren, og hans ansigt lyser op. Han ser helt anderledes ud nu, og hun bliver distraheret.

-Ja?

Hun ryster på hovedet og river sig løs.

- De kendte min mormor, så jeg er faktisk begyndt at møde de lokale. Hun smiler skævt. - Ellers har jeg ikke mødt nogen, siden jeg kom, udover dig.

- Og jeg er jo ikke rigtig lokal, jeg tæller ikke. Men huset overlevede stormen?

Hun nikker og siger, at hun gik en runde med manden, der lige ville sikre sig, at alt var forsvarligt sikret. Hun gentager, hvor betænksomt, det var af dem.

- Det meste var jo kørt væk, takket være dig, siger hun og løfter sit glas, det er faktisk derfor, de sidder her.

Den midaldrende kvinde har fået frakken af og kysser den tykke mand længe. Så sætter hun sig over for ham. Han griber ivrigt hendes hænder og møver med maven, så han kan bukke sig forover og kysse hende igen. Hun kan ikke lade være med at smile over deres forelskelse, og rød i kinderne siger hun, at suppen faktisk er god, hun spørger, om han har været her mange gange? Han siger, det er længe siden, det var bare det navn, der faldt ham ind, da hun spurgte. Han plejer ikke at gå ud og spise i Ribe. Hun siger, at næste gang hun inviterer ham, vil hun selv lave mad; han smiler luftigt og siger, at han ikke troede, amerikanere lavede mad.

Hun svarer ikke, han har selvfølgelig valgt det her sted, fordi det er billigt, nu hun ville give. Så ååe af heksen glider henover deten fejltagelse distraheret hun pludselig nu, hvor det indre billede af heksen glider henover det skylder han hende ikke noget. Det er af ren høflighed, han er kommet, og hun vil ikke skylde ham, efter i aften kan de være kvit.

- Man betaler sikkert lige så meget for stedet, siger han og lader blikket hænge i de sorttjærede loftsbjælker. - Jeg tænkte, at stedet var vigtigere end maden, du er jo så interesseret i historie.

Varmen breder sig i kroppen, hun smiler, og her er også fint, Jeppe på Bjerget-agtigt. Og maden er faktisk bedre, end hun havde troet, nu hvor hun har smagt på den, måske skal man ikke dømme tingene så hurtigt.

- Nej, siger han kort. Så løfter han glasset, og for første gang møder han hendes blik uden at se væk, de skåler, og det er i hvert fald en god flaske rødvin.

Det dufter af forår, og himlen er stadig lys. Thea har betalt, og nu står de så her igen. Hun lægger nakken tilbage og lukker øjnene.

- Åhh, jeg elsker foråret, lyset der kommer igen.

- Og vinden har lagt sig, siger han.

De begynder at gå. Det er slet ikke koldt og sådan en smuk aften. Han siger ikke noget, hun siger ingenting, de går bare der ved siden af hinanden og ikke for tæt. Folk passerer forbi festklædte, snakkende, kvinder i vaklende høje hæle på fliserne, mænd med slips, og foran et pizzeria står en gruppe unge og ryger.

- Har du set byen. Sådan rigtigt, by night, spørger Arild, men hun orker virkelig ikke diskoteker, natklubber, spillesteder, larm og mennesker, det er dejligt bare at gå rundt. Måske vil han gerne af med hende. Han har en anden aftale og håber at hægte hende af, han vil udtynde deres tosomhed med flere mennesker, så kan hun stå dér i et larmende rum fuld af glade, snakkende mennesker, hun ikke kender. Måske regner han med, at hun forstår vinket og trækker sig helt af sig selv, nu har de jo spist. Det er bare en høflig måde at sige tak for i aften på. Hun kan aflevere den buskrydder på museet, de behøver slet ikke at ses. Det kan være forbi. Som om der overhovedet er noget at gøre forbi, som om de har et forhold.

- Du behøver altså ikke at hænge på mig, hvis det er det. Hvis du har en anden aftale. Det er helt ok. Hun siger det roligt, sagligt, mens hun ser ned ad gaden, ordene står kantede og nøgne i luften imellem dem.

- Det var ikke det, jeg mente, han lyder næsten vred og begynder at gå hurtigere. - Kom.

De går om bag husene. Ned ad de små slipper. Hun siger ikke, at hun har travet byen tynd flere nætter i træk. Det føles som så længe siden, et helt andet liv. Byen er anderledes, når man er alene. Hun fortæller ham om, hvor meget hun elsker natten og den frihed, der ligger i mørket.

- Det er en anden virkelighed, der tager over. Der er mere fantasi i natten.

Han siger, det er nemmere at gemme sig. Det er svært at se, når det er mørkt, er det ikke mest det? Så kan man forestille sig hvad som helst.

Kanalerne skærer sig ind mellem huse med græsplæner, der står på tæer helt ned til vandkanten, og haverne der slynger sig omkring dem. Nogle af husene er bygget på pæle for ikke at stå i vand. Det er faktisk meget almindeligt, selv en af verdens største byer, Mexico City, er bygget på en gammel sump. Hun har været der en gang og så, hvordan bygninger i den gamle bydel skal understøttes. Inde i den gamle katedral hænger der en slags pendul, der viser, at den er sunket flere meter. Den er simpelthen alt for tung og har fået et ydre skelet af stilladser, så den kan holde sig på benene.

- Et eksoskelet. Det er ligesom Venedig, har du nogensinde været der?

Hun ryster på hovedet, men Arild var der med Lukas' mor.

- Det er en rigtig turistfælde. Man står i kø til hver eneste attraktion, i hvert fald om foråret, og der er sort af mennesker alle vegne. Man vader rundt i gaderne i lange rækker efter tusindvis af andre kærestepar og støder hele tiden ind i de samme mennesker i de snævre gader. Man ender med at fortryde, at man nogensinde er kommet.

Hun siger, at det er jo en af de byer, alle vil besøge.

- Er det ikke en af de mest romantiske byer i verden; det må da have smittet af?

Han ryster på hovedet.

- Det er sådan en kliché. Alt er kommercielt i den by, kærligheden en kæmpe industri, de spinder guld på. Der er ikke mange gram autenticitet tilbage. Han følte sig til grin, og hvis der havde været nogen følelser imellem dem, døde de ret hurtigt på det sted. - Af mangel på ilt, siger han, det var decideret svært at få luft i den by.

De står på en af de små broer over kanalerne, der forbinder gangstierne mellem husene. Hun står ved siden af ham og læner sig imod rækværket, de ser ned i det plumrede vand. De behøver ikke se på hinanden, taler på en måde gennem vandet, der løber grønligglat under dem.

- Det var vi så ikke helt enige om.

Hun mærker et sug indeni. Vandet er sort og uigennemtrængeligt for blikket, det flyder langsomt og tykt som beg gennem byen. Her lugter af friskt mosevand. Der er kun vandets svage gurglen, dets glidende løb gennem byen og stilheden, som ligger pakket omkring dem. Alt det, de ikke siger, er en fortættet sky imellem dem.

- Jeg ved ikke, om jeg overhovedet tror på den, kærligheden. I hvert fald ikke i den der forkromede udgave. Hvad med dig?

Hun kan mærke, at han ser på hende, men ryster bare på hovedet, mens hun hypnotiseret bliver ved med at følge vandets løb med blikket.

- Det er bare den der enorme længsel. Efter nogen eller noget, håbet om, at der findes noget, der er større end det lilleliv, man lever med sig selv. Nogle gange er længslen så stor, at man næsten ikke kan være i sig selv, synes jeg. Det er vandet, der trækker ordene ud af hende, mørket beskytter dem, så de ikke står så nøgne og udsatte. Deres skuldre rører næsten hinanden, og hun kan mærke varmen fra hans krop, duften af grønt fra haverne omkring dem.

- Længsel, siger han, Det kan man selvfølgelig også kalde det, han smiler skævt. Så griner han pludselig højt og vender sig mod hende. - Jeg ville nok bruge et andet ord, der også begynder med L.

Hun rødmer og ryster på hovedet, varmen i ansigtet igen, hun snapper efter vejret og griner lidt for højt.

- Jeg var sgu bange for, at du ville æde mig, siger han. - De der edderkoppehunner, der æder deres mage, når de er færdige med ham … Kender du dem?

Hans øjne glimter, og gadelampens lys tegner en tydelig skygge omkring hans mund, læbernes bue. Hun har noget med den mund, hans mund. Hun får faktisk lyst til at æde ham lige nu. Tage en ordentlig luns og få lukket munden på ham. Så står hun alligevel bare her, mærker skjoldet spænde og bliver ved med at glo ned i vandet.

- Hvad så. Fuglene trækker nordpå, skal du også videre?

Hans øjne er en lille smule skrå, og han gør det ikke nemmere. Hun kan ikke komme forbi sig selv, når han taler sådan.

- Jeg tror, jeg bliver, siger hun stadig til vandet.

- Tror? Du er stadig ikke sikker.

- Jeg har købt huset. Jeg vil gerne blive.

Han siger, at hvis huset er hendes, er der vel ikke noget, der kan forhindre det? Men rastløsheden kan.

- Det ville være så skønt, hvis tingene bare var fastlagt. Hvis noget var givet på forhånd, og man ikke altid selv skulle beslutte alting, siger hun.

- Det er så det, der hedder forpligtelser, siger han og nu kan hun tydeligt høre drilleriet i hans stemme, og hun vender sig hidsigt mod ham og siger, at ja, det er jo det, hun sådan set hele tiden har sagt, tingene er komplicerede, alting er vævet sammen. Man ønsker sig jo det, man ikke har, og når man får det, vil man væk. Så begynder hun at gå igen.

De driver videre mellem husene, over broerne. De går langs vandet og følger dets bevægelse i åen mod havet. Vandhjulet står stille, mosbegroet og lysende grønt trækker det en langkæde af træskoklædte fødder igennem hende. Mænd i stribede olmerdugsveste og kvinder med tykke uldskørter, sjalet stukket ned under forklædet, så det danner et V foran, halm og fluer i den stillestående møddingstinkende luft, og hvem er det, der har malet sådan? Hun spørger ham ikke. Det indre billede af vandhjulet lægger sig trygt oven på virkeligheden, det er ikke til at skelne det ene fra det andet, mens hun læner sig ud over rækværket og ser ned i det tyktflydende vand.

- Kører vandhjulet aldrig?

- En gang imellem til ære for turisterne. I højsæsonen.

- Alt det vand. Det er mærkeligt at tænke på, at det er det, der har drevet byen, vandmøller og Vadehavets frodighed, syndfloder og …

- Syndfloder? Han smiler. - Det er meget dramatisk. Vi plejer at kalde det stormfloder her. Han griber hendes hånd og trækker hende med sig. - Jeg bliver tørstig af alt det vand. Kom!

Han køber en sixpack i en kiosk, og de fortsætter hen ad gaden med hver sin øldåse i hånden. Så behøver de ikke overveje, hvad de skal gøre med deres hænder, hvad deres munde skal bruges til. Nu går de bare her, mens byen mørkner, køligheden kommer krybende mellem husene nede fra vandet, og drikker af hver sin øl.

Stormflodspælen står som en rugende skygge foran dem, den gennemborer de stillestående vande og når helt ned til ursuppen og altings begyndelse. Den ser så ildevarslende ud, som den står der. Hun gyser over, så grov og voldsom den ser ud; den vidner om de utallige gange, byen er blevet oversvømmet. Lyden af stormklokkerne hænger som en svag ringen i det grove træ og i de bånd, der markerer, hvor højt vandet har stået under de forskellige stormfloder. Der er en voldsom modsætning mellem pælens solide tyngde og vandets glatte uhåndgribelighed, og så er det alligevel vandet, der er langt stærkere, når vandmasserne raser imod bolværket og langsomt hamrer det i stykker og underminerer det. Ubønhørligt svulmer åen under en stormflod, den skyller ind over byen med hele det brølende hav i ryggen, oceanet, der sender sine uendelige kaskader mod den spinkle by. Et inferno af larm og angst og folk har været fanget i det, krøbet sammen i stuen og på loftet i håbet om at døren holdt. Så er vandet begyndt at pible ind gennem sprækkerne, til sidst har døren givet efter, vinduer er blevet sprængt og alle deres anråbelser af Vorherre har været fuldstændig forgæves. Alligevel har de håbet til det sidste. Hånd i hånd er folk blevet skyllet i dybet.

Hun gyser ved tanken. Der er noget fordækt og uhyggeligt over havet. Alt det, der skjuler sig under overfladen.

Arild siger, at det bare ikke er vores element.

- Har du aldrig prøvet at dykke? Hun siger, at tanken om at gå i panik, når hun er dernede, skræmmer hende. Hun kan lige forestille sig, hvordan hun kunne finde på at begynde at hive i slangerne eller gøre et eller andet vanvittigt. - Bare tanken om at være lukket inde i den dragt, og at det er det eneste, der beskytter mig mod at blive opslugt … Hun ryster på hovedet.

- Men man dykker jo ikke alene, siger han. - Der er altid en guide eller en makker med. Det er en fantastisk verden dernede. Han har dykket meget og gør det stadig. Måske skulle hun tage med ud en dag?

- Men så skal du selvfølgelig lige gøre op med dig selv, om du tror, du kan stole på mig, siger han.

- Måske, siger hun. - Det må vi jo så se.

Han peger de forskellige stormflodsbånd ud. Det øverste er den store Mandedrukning i 1632, hvor hele byen blev oversvømmet. - Vandet stod halvanden meter højt i domkirken og tusindvis druknede. Så du stormflodsfilmen på museet?

Hun ryster på hovedet.

- Dér får man en fornemmelse af, hvor voldsomme de kræfter er, der er på spil. Filmen kører på flere lærreder med surround sound, så man er fuldstændig omsluttet af det.

Hun siger, at det er jo det, man er her, omsluttet af elementerne. Vejret er allestedsnærværende på en helt anden måde end i storbyer. Det er det, hun godt kan lide.

- Der er ikke så meget pis. Civilisationen bliver en tynd skal, en skrøbelig lille konstruktion i forhold til vinden og vandets enorme kræfter. Man bliver nødt til at samle sig for at stå imod. Det er jo meget banalt.

- Hmm, nikker han, men siger ikke mere.

- Der er noget marterpæl over den pæl. Byen der martres af vandet, det minder om hendes mormor og hendes martyrium.

- Blev hekse mon også bundet til en pæl, når de blev brændt?

- Jeanne d'Arc gjorde, og det vrimler i hvert fald med hekse her i byen. Han rækker hende en ny øl.

- Min mormor følte sig som en af dem. Hun blev nok aldrig rigtig accepteret af de lokale.

- Det tager også generationer. Din mor er i hvert fald lidt af en heks, måske går den slags i arv. Det ligger i generne. Så skal du være glad for, at der ikke længere drives heksejagt. Han tager en slurk og tørrer sig om munden med bagsiden af hånden, og der er den fure i kinden, som næsten er et smilehul.

Hun ryster på hovedet.

- Gener, instinkter og drifter. Du får det til at lyde som om, vi slet ikke bestemmer noget som helst i vores eget liv. Den der biologiske determinisme … hvad med ånden og menneskets frie vilje?

- Det har du lige sagt er alt for besværligt. Jeg prøver bare på at befri dig fra det. Han griner, og hun skærer en grimasse, der ender i et smil.

Vandet skvulper mod bolværket, dovent og roligt. Det er en klar nat, og lydene fra byen ligger bag dem, stjernerne ude over marsken, de sidder her på skibsbroens sten, men nu rejser han sig igen.

- Kom, du skal se Slotsholmen, han rækker hende hånden og haler hende op at stå.

Der falder tåget, gult lys ud fra husene, gadelampernes øer af lys, natten er mørk, og de hopper på tuer mellem ordene, springer fra emne til emne, store sumpede områder imellem dem, så meget ubekendt land.

Slotsholmen ligger som en mørk græsbeklædt pukkel skubbet ud i åen. De kravler op ad bakken og har lagt byen bag sig. Der er ingen mennesker i de kolonihaver, der ligger med deres små skure rundt om voldgraven.

Og dér står Dronning Dagmar. Hun står i stævnen af en båd, der rejser sig over bølgerne, og ser længselsfuldt ind over Ribe by, men det er ikke Ribe, hun længes efter. Hun ser hen over byen og længes efter Valdemar.

- Hun er så fin. Så fuld af længsel og meget dansk med vind i håret og skumsprøjt om stævnen. Især den der længsel er så dansk, synes hun. Dansk litteratur er fuld af mennesker, der drømmer og længes, men aldrig rigtig lever det ud. Små bål, der fiser ud i stedet for at få fat for alvor.

- Kender du stjernebillederne?

Han har lagt sig i det fugtige græs og peger op på himlen, hun kigger op, men ved ikke helt, hvad hun skal. Så klapper han i jorden ved siden af sig.

- Kom her.

Stjernehimlen er klar og fuld af lysprikker over dem, jorden er kold, og de ligger her ved siden af hinanden.

- Dér er Karlsvognen, peger han. - Og det er Orions Bælte og Lille Bjørn. Han lægger hovedet helt hen ved siden af hendes og peger op i luften. Hun ville ønske, de kunne ligge her og kigge på stjerner uden at tænke på andet, til det blev lyst.

- Er du stjernekigger?

- Med Lukas. Det er godt at snakke stjerner med ham. Vi kigger på stjernekortet sammen og finder stjernerne på himlen.

Hun kan høre blødheden i hans stemme, når han snakker om sin søn. Hun kan godt lide billedet af de to bøjet over kortet og tanken om, at han giver ham et kort over stjernehimlen.

- Hvor er det nørdet og drenget at kigge på kort.

- Men vi er jo drenge.

Han hiver sin telefon op af lommen og søger på den.

- Her. Vi bruger denne her stjerneapp. Han holder sin mobil op i luften over dem, så hun kan se aftegningen af stjernehimlen, billedet flytter med, når han flytter sin hånd. - Stjernehimlen som den er lige nu, lige her over os.

- Men man kan jo bare kigge på himlen, der er de allesammen, lige dér. Hun peger forbi mobilen op i himmelrummet.

- Det er så meget større, så meget mere. Det sorte hvælv og de lysende prikker, hele universet og alt det, man ikke ved.

Han siger, at appen fungerer godt til at lokalisere stjernerne, man farer nemt vild mellem alle de gule prikker, når man bare kigger op.

- Jeg troede, havet er dit område.

- Derfor kan man jo godt interessere sig for andre ting også. Dér er Cassiopeia, det er det dér W, du kan se. Han lægger igen hovedet tæt ved siden af hendes, hun kan høre hans vejrtrækning, mærke varmen fra hans krop. - Tycho Brahe opdagede den ene af stjernerne, Stella Nova, i 1572.

- Kender du historien om Cassiopeia? Hun var en dronning, der pralede af sin datter, Andromedas skønhed. Havguden Poseidon blev til sidst så rasende over at høre på det, at han sendte storme og voldsomme flodbølger ind over land, så folk var ved at drukne.

- Det lyder som noget, man har hørt før, men jeg har godt nok aldrig hørt, det skulle være Poseidons skyld, når byen her stod under vand.

Hun siger, at det nogle gange kan være svært at skelne mellem myte og virkelighed.

- Poseidon lovede at stoppe, hvis han fik lov at gifte sig med den skønne. Det gik kongen og dronningen selvfølgelig med til. Andromeda blev lænket til en klippe ved havet, og så kunne Poseidon ellers bare komme og tage hende.

- Det bliver værre og værre. Det lyder lidt som historien om Sankt Georg og dragen.

Hun nikker.

- Det er de samme fortællinger over hele verden, myter og eventyr snor sig ud og ind af hinanden i forskellige versioner.

- Fordi livet er så enkelt, når det kommer til stykket, indskyder han og skubber til hende med skulderen.

- Det hjælper ikke at flygte.

Hun siger, at i denne her version af historien er det så bare Prins Perseus, der er the knight in shining armour, som befrier prinsessen. Hun mærker jorden blødt under sig, vinden der stryger hen over ansigtet, og hans krop så tæt mod hendes.

- Og nu sidder de så et eller andet sted deroppe på himlen sammen til evig tid.

Han bladrer i appen.

- Perseus og Andromeda. Dér, peger han, - dér er Perseus. Og Andromeda har sin egen galakse ligesom vores mælkevej, den er bare meget længere væk og større.

Hun bliver helt svimmel ved tanken, verdensrummets uendelighed. Det er godt at ligge her, så rolig han er, og mørket der køligt fylder hullerne ud imellem dem. Byen er langt væk. De ligger her i deres egen verden og ser på stjernehimlen sammen.

Table of Contents

- Kolofon
- Titel side
- Tak
- Hun ankommer til marsken
- Hun parkerer bilen
- I Kvickly køber hun juice
- Hun sætter sig op
- Klokken ti
- En duft af kaffe
- Hun tager ikke hen til Røde Hus
- Domkirken ligger som en strandet hval
- Hun tager trapperne
- Hun har lejet en cykel
- Der er ingen andre cykler
- Mikroskopet er forbundet
- Husets røde puds er skallet af
- Hun tager en favnfuld brænde
- Hun vasker træværk ned
- Arild rumsterer i hendes tanker
- Jeg har taget min egen dyne med
- Det er blæst op
- De steger tunbøffer
- Jeg synes, det er så fint
- Du har tændt bål?
- Hun løber gennem landsbyen
- Hun går en tur
- Det er en klar aften
- Det dufter af forår