Professionalisation of School Leadership: Theoretical and Analytical Perspectives
Author: Jakob Ditlev Bøje; Lars Frode Frederiksen; Bjørn Ribers; Finn Wiedemann
Date: 2023-05-31 00:00:00+00:00
Description: This book examines the subject of school leadership as a profession. It tackles questions of what it means to be professional and to work within a profession, and how school leadership fits within these definitions.
Publisher: Taylor & Francis

Lars Novrup Frederiksen

Kirstine

Roman

Hovedland

Kirstine

Copyright © 2017, 2020 Lars Novrup Frederiksen og Hovedland

E-bogen er udgivet af Lindhardt og Ringhof A/S

All rights reserved

ISBN: 9788726316582

1. e-bogsudgave, 2020

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Tak til

Evy Tångberg og Aksel Nørgaard

Stubberkloster Gods

En stor tak til følgende personer, som enten har inspireret mig, læst korrektur, er kommet med gode råd eller blot har motiveret mig:

- Rasmus Heiberg

- Birgitte Bartholdy

- Troels Brandt

- Maria Pontoppidan

- Karen og Kurt Guldbæk

- Karen Louise Eriksen

- Johannes Mikkelsen

- Per Lykke

- Hanne Andersen

- Helle Sigersted

- Jens Bomholt

- Kristian Frederiksen

- Esben Graugaard

- Georg Nielsen

- Tea Bendix

- Søren Kappel Schmidt

- Rikke Barfod

Prolog

Kongen – November 1286

Kong Erik så sig over skulderen og rykkede i tøjlerne. Den monotone lyd af hestenes hove mod den hårde hede havde længe været det eneste, han hørte. Den lille gruppe ryttere måtte dreje skarpt for at komme uden om en klynge lave buske.

For første gang den dag mærkede han angsten i mellemgulvet. Han konstaterede, at en talstærk styrke målbevidst fulgte dem. Han medbragte selv kun ganske få bevæbnede mænd fra sin hird, da han havde sendt det meste af sit store følge tilbage til Viborg. Han og hans kammermester, Rane Jonsen, var på vej til hemmelige fredsforhandlinger i Salling. Forfølgelsen havde stået på i flere timer, og der var ikke lang tid, til det blev mørkt. Han mærkede varmen stige op fra hestens bringe. Med jævne mellemrum føg store skumklatter fra bidslet. De ville snart være nødt til at sætte farten ned, hvis ikke hestene skulle styrte under dem. De havde længe redet langs Flyndersøs gråblå vand. Det var strækninger med lyngklædte bakker, som indimellem afløstes af egekrat og anden lav bevoksning. Kong Erik bandede, da han kom til at tænke på, at de skulle have været inden om Stubber Kloster. Men i øjeblikket vidste han ikke sine levende råd. Hvem kunne han stole på – og hvem kunne han ikke?

Ved vadestedet mellem Flyndersø og Stubbergaard Sø, havde han mødt hende, lige da han ville ride gennem vadestedet. Hun stod der bare på den anden side. Han kunne se, at hun blev lige så overrasket som han. Et øjeblik havde de blot set på hinanden over det smalle farvand. Hun havde ikke slået blikket ned. Hendes slør bevægede sig i vinden, og han genkendte de brune øjnes direkte blik. Kunne hun være i ledtog med dem? Egentlig troede han det ikke. Men da han så hendes mandlige ledsagere komme mod hende, besluttede han at vende om og flygte videre nordpå. Mindst én af hendes ledsagere så ud til at være af højere byrd og bar rytterens udrustning. Der kunne være flere.

Det var kun et år siden, at han havde besøgt klostret, og han huskede stadig hendes hårde blik ved afskeden. Hvad var det, hun havde sagt? Jo, nu huskede han det.

”Tag dig i agt, kong Erik. Jeg undsiger og forbander dig og dit afkom.”

Han havde ikke været i tvivl om, at hun mente det. Øjnene havde gennemboret ham. Dengang havde han blot smilet overbærende. De fruentimmere kunne reagere voldsomt, vidste han af erfaring. Hun var af Hvide-ætten og havde magtfulde slægtninge, både her på egnen og i de øverste kredse i landet. Prioren fra Ribe Bispestol havde fortalt, at grev Jacob af Halland og hans egen marsk, Stig Andersen, havde gæstet klostret. Klostret var desuden nabo til en anden af rigets stormænd. Hans far, kong Christoffers, gamle marsk Jens Kalf, som i øvrigt også var gift ind i Hvide-familien.

Nej, jeg må hellere være forsigtig, tænkte han. Kalf-familien på Vinderupgaard havde stærke forbindelser til hans hovedfjender.

Kongen red så vidt muligt ved siden af stien, hvor hesten ikke så let satte spor. Han mærkede dens svedige varme, der trængte gennem hans kraftige bukser. De red ind i et tæt krat. Bag træerne hev han igen hårdt i tøjlerne, hvilket fik hesten til at frembringe en overrasket dyb rumlen mellem de overanstrengte gisp efter vejret. Den adlød og standsede. Rane Jonsen kom lige efter, mens de fire hærdebrede ryttere fra hirden var faldet lidt tilbage på deres noget tungere heste. Kongen kiggede vredt på dem, da de nåede frem. Hestene stod i spredt orden med dampende ånde i det kølige novembervejr.

Indtil i formiddags havde hans største bekymring været, at han havde brudt med sin tidligere forbundsfælle Peter Hoseøl. Han havde fået vished for, at hans dronning, Agnes, og Peter Hoseøl var gået stærkt i rette med ham, fordi han søgte fred med den norske konge.

Kongen blev bragt ud af sin tanker, da Rane Jonsen udbrød: ”Det lader til, at de kommer nærmere hele tiden. Jeg tror, vi bliver nødt til at dele os og forsøge at lede dem på vildspor. Søen har et smalt vadested på midten. Det ville være godt at komme over på den anden side, inden det bliver mørkt.”

Kongen nikkede blot. Han drejede hovedet i retning mod forfølgerne, som om han forsøgte at lytte sig til, hvor de befandt sig. Det lod til, at alvoren var gået op for Rane Jonsen. Han så bekymret og træt ud. En overgang havde kongen overvejet muligheden for, at Rane var indblandet i det komplot, der tilsyneladende var iværksat mod ham. Den synlige angst, som hans kammermester udstrålede, fik ham til at se bort fra den mulighed. I stedet gav han to af vagterne besked om at fortsætte nordpå mod Skive.

”Hvis I bliver indhentet, skal I blot overgive jer. Så sker der ingenting. Sørg for at få så mange af forfølgerne til at ride efter jer som muligt.”

De to mænd satte kursen videre mod nord. Var der en anelse lettelse at spore hos dem? Kongen kunne ikke helt afgøre det.

Til de øvrige tre sagde han: ”Vi rider nu så vidt muligt i enkeltkolonne, og gerne i tæt bevoksning. De må gerne have besvær med at bedømme vort antal. Med lidt held kommer de til at bruge lidt for lang tid på at spore os. Det bliver snart mørkt.”

Han gav sin udmattede hest en let berøring med sporen, og i trav red de ind mellem træerne mod vest, hvor de antog, at vadestedet måtte være. En halv time tidligere havde kongen fået et glimt af sine forfølgere. De forreste ryttere var blevet anført af en bemærkelsesværdig stor mand, som tilsyneladende opildnede de øvrige i følget. Lige siden havde han spekuleret på, hvem denne person kunne være. Der fandtes ikke mange med sådant et korpus, var han sikker på. Og høvedsmænd af den størrelse burde han kende.

Deres bestemmelsessted var Kaas i Salling, hvor de havde aftalt at mødes med de norske udsendinge Sankt Cecilie aften. Der var tid nok til at besøge klostret og alligevel nå frem til det aftalte mødetidspunkt. Igen kredsede kongens tanker om, hvem der kunne stå bag komplottet. Og om, hvem den store mand var. Kongen mærkede igen den ubestemmelige angst i mellemgulvet.

- 1 -

Helligbrøde – November 1275

Det var ikke let for søster Beate at få liv i klostrets nye unge novice, som var faldet i søvn til lyden af de monotone kvindestemmer under nattens tidebøn og nu sad sammensunken på træbænken.

”Vågn op, Kirstine Nielsdatter, du skal tilbage til dit kammer,” sagde hun, som kunne hun ane, at Kirstine var faldet hen i dystre tanker og ikke bøn, som de strenge klosterregler ellers foreskrev.

Kirstine adlød, mens hun lod sit blik vandre rundt i det dunkle kirkerum. Hun dvælede kun kortvarigt ved de mørke kvindekonturer, som stod eller knælede foran alteret med jomfru Maria og Jesusbarnet. Novicen viste ingen tegn på interesse for de tilstedeværende i kapellet, men hilste med et nik på den ældre nonne, som havde gjort det til sin opgave at holde skarpt øje med Kirstine under tidebønnen.

”Du kan ikke sove her, Kirstine, du skal tilbage til dit kammer, det er snart laudes.” Stemmen skar gennem luften og trak hende tilbage til den virkelighed, som hun for en kort stund havde været befriet for.

”Jeg holder det ikke ud. Jeg må væk, der må være en udvej.” Harmen pressede sig på, og Kirstine følte sig narret, når hun tænkte på, hvordan moderen for kun få døgn siden havde sendt hende hjemmefra. Som en Judas havde de forrådt hende, en Hvide, og nu var hun anbragt i et nonnekloster, hvor der ville blive stillet krav, som hun på ingen måde var til sinds at indfri.

”Du kan ikke blive her, rejs dig, Kirstine, og gå tilbage til dit kammer.” Søster Beate spekulerede på, hvornår pigebarnet ville finde sig til rette. Hun var sikker på, at den unge novice havde flere egenskaber, som klostret kunne få gavn af. Igennem de seneste måneder havde Beate talt med Dagmar om, at klostret trængte til nye kræfter. Nu længtes hun bare efter at komme tilbage til det varme fåreskind og få hvilet. Det havde været en anstrengende dag på klostrets hospital.

Kirstine rettede på kjolen og tilkendegav med et nik, at hun havde hørt søster Beates budskab. Imens fyldtes kapellet af tidebønnens afsluttende strofer. Kirstine genkendte dem fra sine år i Lund, hvor moderen efter faderens alt for tidlige død havde slået sig ned med sine to børn. Allerede før hun var fyldt 7 år, havde Kirstine lært sig de lange latinske passager fra tidebønnerne udenad, hvilket havde fået munkene til at bryde ud i smil, da hun en tidlig morgen iført kutte og alvorligt ansigt med høj og klar stemme havde messet med. Fra den dag havde fader Ambrosius gjort det til sin personlige pligt at tage sig af de to søskendes uddannelse, så de til Kirstines store glæde hver formiddag blev undervist i latin og tysk. Selv om Kirstine var den yngste af de to, overhalede hun hurtigt broderen, som hellere løb rundt uden for murene med træsværd og håndvåben. Hans forbillede var tempelridderne. Ofte så man de to søskende i firspring i klosterhaverne og de tilhørende skove, hvor Sune førte an. Det føltes derfor naturligt for fader Ambrosius at tilbringe eftermiddagene i det fri med kurve og hakker, mens han lærte børnene om bispehavens mangeartede planter og urter. At tvinge børn til at sidde stille var ham inderligt imod. Mens moderen havde travlt med selskabelighed, gik årene på den måde for de to søskende.

Nogle af nonnerne kom kun langsomt op fra det hårde stengulv. Bedeskamler blev flyttet rundt, og jomfruerne ventede utålmodigt på priorindens tegn. Imens tænkte Kirstine igen tilbage på de seneste dages begivenheder. Kunne det virkelig være sandt, at hendes familie ikke ønskede hende på stormandsgården Bøvling mere? Og var det deres oprigtige mening, at hun ikke skulle stifte familie? Skulle hun tilbringe resten af sit liv i et kloster, hvorfra ingen, medmindre der forelå en aftale derom, nogensinde slap ud? Hun havde ikke hørt om nogen aftale, kun, at Leif Bøvling havde underskrevet et overdragelsesdokument på en mindre gård i nærheden. Hun måtte bede til Gud. Han måtte da høre hende. Fra sin tidlige barndom var hun vant til at bede, og selv om det ofte var en anelse abstrakt at forstå eksistensen af en Gud, som ikke lod sig se eller høre, var hun ikke uvillig til at anråbe Gud i denne ulyksalige situation.

”Sig, at det ikke er sandt, Gud, hvis Du virkelig eksisterer,” sagde hun højtideligt.

Havde fader Ambrosius ikke ofte sagt, at Gud var i alting, og at Gud så og hørte alt? Men hvorfor skulle hun straffes for sin stedfars ugerning? Det var ikke retfærdigt. Kirstine ventede ikke på et svar, men rejste sig modvilligt fra bænken, mens tårer brændte og pressede sig på, og begge hænder knyttede sig i kjolens folder. Hvis Gud virkelig eksisterede, havde han hørt moderen mere end hende, og kunne det virkelig være det, som fader Ambrosius havde ment, når han sagde, at man skulle ære og adlyde sine forældre og være tro mod sin skæbne? Kun Gud kendte éns skæbne, og det kunne ikke anfægtes.

Den ældre nonne opfattede Kirstines bevægelse som en tilkendegivelse af, at bestræbelserne ikke havde været forgæves. Da Kirstine rejste sig fra bænken, kunne gamle Beate derfor ikke holde et lettelsens suk tilbage og ilede ivrigt foran novicen gennem den lave løngang til de trange klosterceller. Stakkels barn, tænkte hun, så sårbar og stolt, sådan er de alle i starten. Søster Beate indrømmede for sig selv, at klosterlivet ikke altid var nemt, når drømmene gik i en anden retning. Men med tiden var det hendes erfaring, at de unge kvinder vænnede sig til den hellige Benedikts regler.

De standsede foran cellen, og flammens blafren stilnede, imens Kirstine for første gang lagde mærke til klumperne af størknet jord, som hang langs kanten af hendes kjole. Selv det inderste underskørt var ikke sluppet fri af sølet og ville for altid være skjoldet og misfarvet. Men det var ligegyldigt nu.

”Du får ikke brug for dine kjoler i klostret, Kirstine, du kan lige så godt vænne dig til at gå i sort og hvidt, som det sig hør og bør.” Moderens stemme havde været hård. Ordenes betydning var først rigtig gået op for hende nu.

Endnu havde hun ikke taget det tøj af, som moderen havde lagt frem til hende. Hun nægtede at skifte til den lysere ordensdragt, om hun så skulle tugtes eller smides i et mørkt hul.

”Jeg gør det ikke,” mumlede Kirstine.

”Godnat, Kirstine.”

Søster Beates skridt fjernede sig i løngangen, mens Kirstine trådte ind i det mørke sovekammer. Sengehalmen var stadig lun fra før matutin, og de to værelsesfrænder var allerede i dyb søvn. Raseriet fik igen varmen frem i kinderne, når hun tænkte på den aften for kun en uge siden, da moderens mand havde listet sig ind på hendes kammer for at tage hende som en anden frille. Havde han ikke nok i alle de tjenestepiger, som frivilligt lagde sig på ryggen for deres husbond, eller som han blot tog med vold? Hvorfor skulle den mand, som hun de sidste tre år havde sat sin lid til og foretaget rejser med, for altid ødelægge hendes liv? Ham, som havde rost hende for hendes handelstalent over for bestyreren på Vesterløkke og fremmet hende til at lære kunsten at brygge stærkt øl. Selv på Bøvling havde han overøst hende med så rosende ord, at hun havde rødmet.

”Jeg er meget stolt af dig Kirstine, du er en bedre regnskabsfører end nogen mand på disse kanter,” havde han sagt, mens både moderen og de tre halvsøskende havde pjanket i storstuen. ”Hende kan vi godt sende af sted, hun er sgu ikke nem at snyde.” Han havde blinket til hende, og hun drømte allerede om at gøre store forretninger og besøge broderen i Halland. Opildnet og glad var hun gået tidligt til ro og faldet i søvn, mens efterårsstormen rasede og fik de store træer til at synke i knæ uden for vinduerne.

Siden Kirstine var vendt hjem fra Vesterløkke, havde Leif Bøvling været optændt af liderlighed efter hende, hans hustrus kønne 16-årige datter, og det meste af aftenen havde han drukket tæt af det søde og stærke øl, som vandborgen Bøvling var så berømt for. En efter en havde husstandens beboere budt ham godnat. Han var optaget af regnskaber og gjorde ikke mine til at bryde op.

”Bare fyld kanden op,” havde han sagt til sin tjener. ”Jeg har stadig ting at forberede til forvalter Eskildsøn i morgen.”

Senere tumlede han ind i det afsides sovekammer og havde lettere stakåndet trykket sig ind til Kirstine. Åh, hvor var hun dog dejlig varm og uberørt. Leif Bøvling kunne mærke, at det rykkede i lysken, mens han søgte efter hendes skød under skindene.

”Er du klar over, hvor dejlig en tøs du er?” mumlede han. ”Det er sgu på tide, at du bliver indviet i de voksnes hemmeligheder.”

Leif Bøvling vendte sig, så han lå halvvejs over Kirstine. Han krængede særken op, og mens den ene hånd fumlede ved buksesnoren, tog han med den anden om de faste bryster og maste til. Hendes kropsdufte opildnede ham yderligere. Han hørte lyden af stof, der blev iturevet. Kirstine var lysvågen.

”Tag det nu roligt, din lille liderlige tøs, og lad være med at gøre modstand, du vil kunne lide det. Du er sgu lige så liderlig som din mor. Du ligner hende, selv om hun er godt slatten efterhånden.” Leif Bøvling grinede over sin egen frimodighed, mens han ihærdigt fortsatte med hånden inden for bukselinningen. Den anden lå solidt over Kirstines mund. ”Lad nu være med at gøre modstand, tøs.”

Kirstine havde fået gjort sig fri. I mørket greb hun efter smedejernslysestagen og slog til. Hårdt og præcist ramte hun stedfaderen midt i panden. Herefter var alting gået stærkt.

”Av, av for helvede, tøs, jeg slår dig sgu ihjel.” Leif Bøvling tog sig til panden. Blodet piblede ned over begge øjenbryn, og mens han febrilsk tørrede det væk med sit ærme, hamrede han sin næve ud i mørket efter Kirstine, som jamrede, når slagene ramte.

Hun flygtede ud af værelset og styrtede på må og få gennem de mørke og kolde gange ind til moderens soveværelse.

”Så dæmp dig dog, pigebarn.” Moderen havde tysset og hvæset ad hende. ”Du vækker hele huset. Hvad tænker du på, Kirstine? Dæk dig til, hvad vil tyendet ikke tænke.” Husets frue gennede datteren ind i sovekammeret og så sig omkring i den mørke gang, førend hun fulgte efter datteren og lukkede døren. Hun ledte hektisk efter et passende stykke tøj til datteren. ”Hvorfor skriger du sådan op, pigebarn, og hvordan er det dog, du ser ud? Hvad har du gjort ved din mund, Kirstine, har du været i slåskamp? Så svar mig dog.”

Moderen anede nok, hvad der var hændt, men ønskede ikke at tænke tanken til ende. Endelig havde hun efter mange år opnået den position, som hun hele livet havde stræbt efter. Intet skulle ødelægge det nu. Hun var ikke ung længere. De måtte for alt i verden få dysset det ned og få datteren væk fra borgen.

”Det er stedfar,” snøftede Kirstine. Tilbageholdt gråd trængte sig på og var ikke til at stoppe. Hun sank udmattet om på værelsets eneste stol. ”Han kom ind til mig på mit kammer.”

Kirstine kunne knap få et ord ud mellem de opsvulmede læber. Selv om det havde været i blinde, havde Leif Bøvling slået en proper næve, og hun kunne stadig mærke smagen af blod. Varsomt kørte hun tungen rundt i munden og registrerede tilfreds, at hun havde alle tænderne i behold. Perlerækken, som alle lagde mærke til, havde stedfaderen heldigvis ikke ramt.

Moderen kæmpede med sine følelser og stirrede tankefuldt på sin lille pige. Det var ikke mere den lille bylt, som hun havde diet ved sit bryst, eller den tillidsfulde lille rødtop, som hun ved sjældne lejligheder have gynget med i klosterhaven i Lund. Det var en smuk og selvstændig kvinde, som nu skulle forlade hjemmet. Hvorfor havde hun ikke registreret de små tegn? Og hvorfor havde hun ikke modsat sig rejserne? Havde hun været naiv, når hun blindt havde troet, at hendes mand var oprigtig, når han roste Kirstine og sagde, at han havde store planer med hende?

”Hvad har du dog gjort, pigebarn? Han kan da ikke bare være kommet ind på dit kammer. Du må have lagt op til ham. Hvad har du gjort, din utugtige tøjte?” De sidste ord nærmest skreg moderen ind i hovedet på Kirstine, selv om hun fortrød dem i samme øjeblik. Imens lagde hun en slidt kåbe tæt omkring datteren, som kunne hun skjule ugerningen. Hun begyndte febrilsk at rede Kirstines uglede manke. Hårtotter var sluppet løs og strittede som blonder i et flammehav omkring datterens hvide hals.

”Jamen, jeg har ikke gjort noget, mor. Jeg lå og sov, og jeg har ikke ægget ham. Han har hele aftenen været optaget af de regnskaber, som jeg bragte med fra bestyreren på Vesterløkke.” Kirstine forstod ingenting. Hvorfor holdt moderen ikke med hende? Hvorfor troede moderen, at hun, Kirstine, var interesseret i den mand, som moderen havde giftet sig med over hals og hoved? Hun havde været lykkelig i Lund, og det var mod hendes vilje, at de flyttede til Bøvling i det blæsende Vestjylland. Hun havde ikke haft lyst til at sige farvel til fader Ambrosius, da moderen indgik i den hellige ægtestand med Leif Bøvling.

”Kan du ikke sidde stille, Kirstine?” Moderen forsøgte forgæves at rede datterens hår. Kirstine måtte væk fra alles åsyn, men hvor? Hun kunne ikke tænke.

Leif Bøvling fik nødtørftigt tørret blodet af panden og famlede rundt i det trange kammer, efter at han havde fundet vej ud af Kirstines seng. Det gjorde fandens ondt fra det dybe sår, og han rasede over, at tøsen havde gjort modstand. Hun måtte væk fra Bøvling. Hun kunne ikke være på Vesterløkke. Han måtte finde på en historie og se at få hende anbragt et sted langt væk. Han måtte for enhver pris undgå sladder. Flere af tjenestefolkene var vågnet ved Kirstines skrig og råb, og en` tændte gesjæftigt lysene i gangen.

”Gå bare til ro,” råbte han inde fra kammeret. ”Der er ikke sket noget, hun har bare mareridt, det er overstået nu.” Han vidste godt på tavsheden, at de ikke troede ham. ”Gå nu til ro, for helvede.” Leif Bøvling fnyste og fandt vej til det lune køkken, hvor han fik dyppet en klud i det varme vand fra den sodede kedel. Det gjorde forbandet ondt, og med hidsige bevægelser vaskede han blodet fra panden. Den dybe flænge ville ikke lukke lige med det samme, og han var ikke i tvivl om, at folk ville stille spørgsmål til det ar, der uvægerlig måtte komme. Med kluden presset mod såret gik han mod sovekammeret.

”Hun skal ud herfra, hun skal væk, den lille forkælede tøjte skal aldrig mere sætte sine ben i mit hjem.” Leif Bøvling havde sparket døren ind og truende nærmet sig moderen og steddatteren, mens han henvendte sig mod hustruen. Han lugtede stadig af øl, og øjnene var rødsprængte og stirrede olmt. Håret, som var samlet i en hestehale, havde løsnet sig og strittede i alle retninger, og filtret sammen i en skønsom blanding af vand og blod.

Kirstine måtte kigge væk. Hvordan kunne den stedfader, som hun de sidste år naivt havde set op til, svigte hende sådan?

”Kirstine, gå tilbage til dit kammer, jeg kommer ind til dig om lidt.” Moderen vendte ryggen til hende, mens hun tilså sin mand.

Kirstine gik ud i mørket. Hvorfor havde moder ikke hjulpet hende?

Tidligt den følgende morgen havde Kirstine bemærket en usædvanlig aktivitet på gangen. Tjenestefolk, den unge Bøvling, de fornemme adelsfrøkener. Alle var kommet forbi med opgaver, som ikke kunne udskydes, men Kirstine havde barrikaderet sig bag døren og ønskede ikke at snakke med nogen.

”Luk op, Kirstine.” Det var moderen, der op ad formiddagen bankede på døren.

Kirstine åbnede. Moderen havde medbragt en skål dampende oksekødsuppe, et stykke brød, en kande med varmt vand og rent linned.

”Du må forstå, at du ikke kan bo på Bøvling mere. Leif og jeg har besluttet at sende dig til Stubber Kloster. Det ligger tilpas langt væk, Gudum Kloster er for tæt på. Vi kan jo ikke have folk til at sladre.”

Det var ikke ofte, Kirstine og moderen talte sammen i enerum. Moderens stemme lød mærkeligt fjern, som om hun bestræbte sig på at få tingene sagt og ikke tålte modsigelse. Et kort øjeblik så moderen ømt på hende og lod hånden glide gennem Kirstines hår. Så blev ansigtet igen hårdt.

”Det er bedst sådan. Efter denne historie bliver det også svært at finde bejlere, når den tid kommer. Du vænner dig til livet i klostret, og der vil du også finde ro i din sjæl.” Moderen rejste sig hurtigt. ”Se at komme i tøjet, Kirstine, du skal rejse allerede i dag. Jeg har skrevet et brev til priorinden på Stubber Kloster, og din stedfar har underskrevet og forseglet et overdragelsesdokument på en gård i nærheden som donation for din opfostring.”

Kirstine kæmpede for at holde tårerne tilbage.

Inden hun nåede at sige noget eller bede om en forklaring, fortsatte moderen: ”Du skulle hellere udvise lidt taknemmelighed, Kirstine. Vær glad for, at han ikke smider dig på porten.” Hun rejste sig og åbnede låget til Kirstines dragkiste og tømte indholdet ud af de små trææsker, hvor Kirstine yndede at opbevare sine private ejendele. ”Du får ikke brug for tøj og smykker i klostret, de vil alligevel tage det fra dig. Du kan lige så godt vænne dig til det liv, som venter dig.” Moderens ansigt var koncentreret, mens hun samlede de få ejendele, som Kirstine skulle bruge på rejsen. Det skulle være varmt og praktisk til den begyndende vinter.

Elfenbenskammen, som hun havde fået af sin far. Moderen lod kammen synke ned i sin kjoles dybe folder sammen med andre private ejendele, som kun kvinder har brug for. Hun standsede, da hun fik fat på den udskårne rosenkrans, som oprindelig var en gave fra fader Ambrosius, dengang Kirstine og Sune skulle modtage deres første nadver i Lund. Hvorfor kunne hun ikke være blevet der, tænkte Kirstine. Eller fulgt med broderen til grev Jacob i Halland?

Moderen lod rosenkransen synke ned i Kirstines rejsetaske. ”Denne her får du helt sikkert brug for.”

Kirstine kunne se, at også moderen var påvirket af situationen, men var opsat på at gennemføre beslutningen.

”Jeg kan ikke hjælpe dig mere, Kirstine. Der er overdragelsesskøde og et brev til priorinden i din taske samt lidt penge og mad til turen. Lauge vil ledsage dig, og jeg vil skrive til dig, Kirstine. Tro mig, det er ikke dette, jeg ønsker, men …”

Mor og datter så hinanden i øjnene, men ingen af dem tog initiativ til en omfavnelse.

Gårdspladsen`s mudrede vandpytter sås igennem det strøede halm, og Kirstine sprang fra tue til tue, mens tavse tjenestefolk og tre urolige stedsøskende iagttog hende. Hun missede med øjnene mod den blege sol. Den forede kyse og hætten fra kåben dækkede det meste af ansigtet, kun øjne og næsen tittede frem og sugede de sidste indtryk fra de omgivelser, som havde været hendes hjem de seneste år. Hun havde været lykkelig her, men nu kunne hun ikke komme hurtigt nok væk. Lauge ventede ved porten og sammen fulgtes de til det ventende skib, hvor Kirstine satte sig i bunden blandt de stablede trækasser, som netop var langet om bord.

Fra vest jog en række af forrevne og mørke skyer, og Kirstine kunne mærke hvordan vinden tog fat i det beskedne sejl. Regndråberne begyndte at falde tungt.

”Fryser du,?” spurgte han. Selv havde han kun få og beskyttende klæder på, men lod sig ikke mærke af hverken regn eller blæst.

Taknemmeligt havde hun nikket til ham. Hun vidste, at Lauge var en af Leif Bøvlings betroede mænd, og at han både havde kone og børn på Bøvling. Hvad havde stedfaderen fortalt ham, og hvad sagde man om hendes pludselige afrejse? Lige nu var hun taknemmelig for at sidde i læ, og at hun ikke behøvede at besvare spørgsmål. Mændene havde nok at gøre med at styre det lille skib. Kirstine kunne ikke forlige sig med tanken om, at der blev sladret om hende på Bøvling – og sikkert også snart på gården Vesterløkke i Trans. Havde hun ikke selv leet af de historier, som de vejfarende bragte til Bøvling, og nu var hun selv en af dem, som var bragt i ulykke og måtte ende sine dage bag tykke klostermure.

De overnattede på en større gård, der hed Strovstrup, inderst i den inderfjord, som til sidst bliver til Storeåen. Der blev sendt mange nysgerrige blikke efter Kirstines ophovne ansigt og rødsprængte øjne. Lauge besvarede kortfattet de mange forespørgsler og forskånede dermed Kirstine for at skulle forklare sig nærmere. Alle kendte stormanden Leif Bøvling, og mange ønskede at kende deres rejsemål og ærinde. Under aftenmåltidet på gæstgiveriet Strovstrup blev de kontaktet af en ung knøs på omkring de 20 år. Hans navn var Bjarke Mikkelsøn, og han var på vej til sin hjemstavn i Sevel efter at have været på langfart under fjerne himmelstrøg. Han holdt årvågent øje med den unge smukke frøken.

”Jeg hører, at I skal mod Stubber.” Bjarke havde taget mod til sig og henvendte sig til Lauge, som heller ikke deltog i den højrøstede samtale i gæstgiveriets store spisesal, hvor flere skibsbesætninger opholdt sig for natten. ”Skal I mod klostret ved Sevel?” spurgte Bjarke igen.

Lauge svarede ved at nikke eftertænksomt.

”Og hvilken rute har herskabet så tænkt sig at benytte? Det er jo farlige tider,” fortsatte Bjarke og fik et kort øjeblik øjenkontakt med Kirstine.

Hun smilede kort, og han mærkede varmen stige op i kinderne.

Bjarke rettede igen opmærksomheden mod Lauge, som kort fortalte om deres foreløbige rejseplan. De havde tænkt sig at sejle til Tvis Kloster, overnatte og derfra søge over land mod Sevel. Lauge havde ikke det store kendskab til området, da det var længe siden, han havde været på disse kanter. Da Bjarke syntes at være stedkendt, aftalte de at følges, hvis de mødtes igen på rejsen.

Da skibet anløb Holstebro næste dag, fik Kirstine øje på Bjarke Mikkelsøn i menneskemylderet. Han stod og spejdede efter dem ved kajen og vinkede ivrigt. Til Lauges fortrydelse kunne han fortælle, at det i øjeblikket var umuligt at fortsætte ad vandvejen. På grund af den megen regn, der var faldet, var strømmen for kraftig.

”Det sikreste og mest farbare er at gå direkte mod Borbjerg,” sagde Bjarke. ”Der er oversvømmelser og ælte langs de vanlige veje.”

Lauge var ikke glad for den lange vandring. Han havde hørt, at mange rejsende blev overfaldet og ville ikke sætte en skræk i Kirstine. Derfor tog han hende med på markedspladsen, hvor de kunne købe ind ved de små boder, og sammen spiste de et solidt måltid, inden hun blev sat ind i situationen.

”Du må regne med, at vi må gå langt, før vi når frem til klostret. Vi er heldige at have mødt Bjarke Mikkelsøn, som kan vise vej,” sagde Lauge.

Kirstine kunne næsten ikke få vejret, da Lauge nævnte klostret. Der var ingen vej tilbage. Hun måtte lægge fortiden bag sig. Hun nikkede tavst og så på de to mænd, og snart forlod de Holstebro. Der var ikke mange, der unødigt begav sig på rejse på denne årstid. Ælte og søle gjorde det besværligt at færdes ad de opkørte veje. Snart mærkede Kirstine, hvordan vand sivede ind gennem snørestøvlerne, og vejens mudder klæbede til både kjole og kåbe. Hun længtes efter de varme stuer derhjemme … hvor havde hun egentlig hjemme nu? Maven snørede sig sammen af sorg.

De overnattede på en gård i Borbjerg og fortsatte rejsen den følgende dag. Det var både koldt og blæsende. Bjarke lod sig ikke påvirke af Kirstines tungsind og underholdt med lystige historier. Hun lyttede tavst til Bjarke, om hans familie og om Pilgaarden, hvor han var næstældste søn. Han fortalte om gårdens handelsfartøj, som han havde ført til Hamburg med saltet fårekød og væverivarer. Hun lyttede til historier om klostret, om præsten fra Sevel, om, hvor meget Bjarke glædede sig til at komme hjem. Sønnerne på Pilgaarden nød skam både anseelse og respekt. På trods af sin unge alder undlod han heller ikke at komme med politiske anskuelser om landets situation, efter at den unge kong Erik var kommet til magten. Bjarke kunne fortælle, at kongen havde fået øgenavnet Erik Klipping.

”Landet er i en frygtelig forfatning. Høje skatter, lovløshed og undertrykkelse gør det svært for de fleste,” fortalte Bjarke som en anden statsmand. Da Leif spurgte, hvorfor kongen havde fået dette øgenavn, svarede Bjarke, at det var vist noget med, at pengene var blevet mindre værd, og trak på skulderen.

Det meste af tiden gik Kirstine i sine egne dystre tanker. Hvad nu, hvis hun stak af? Eller søgte tjeneste? Hun kunne både regne og skrive. Var det en kvindes lod, ikke at kunne bestemme over sit eget liv? I Lund var det biskop Jacob Erlandsen og fader Ambrosius, der havde taget sig af hende og broderen, men de havde været så unge. Moderen var i slægt med bispen, havde bistået bispesædet. Men havde moderen følt sig underlagt sine slægtninge, bare fordi hun ikke kunne forsørge sig selv efter faderens død? Var det derfor, at de skulle forlade bispestolen så hastigt, for at moderen kunne ægte Leif Bøvling?

Kirstine mærkede et stik af smerte, da hun tænkte på broderen, Sune, som også pludselig var revet væk, da han en morgen forlod bispestolen for at komme i krigerlære hos en anden fjern slægtning, grev Jacob i Halland. Han havde aldrig som hun været til boglig viden.

Det var tydeligt, at Bjarke var på hjemmebane. Han førte an over mark og hede. Selv om Kirstine ikke delte hans begejstring for snart at være fremme, var hun træt af de kager af jord, der skulle bankes af, for hvert skridt de tog. Som timerne gik, begyndte hun at længes efter at kunne varme sig inden døre. Mens hun endnu en gang var optaget af at forcere en større mudderpøl, hørte hun hestehove bag sig. Otte ryttere nærmede sig med hastig fart, og det var kun med nød og næppe, at de fik holdt hestene an foran de tre farende. Den forreste rytter var næppe fyldt tyve og var den mest velklædte af de tre i jakke med krave og revers af vintermink. På Bøvling var man vant til de lavstammede og tunge nordiske heste, men det her var stridsheste, som hørte til blandt de nye hurtige sydfra. Kirstine var imponeret over deres lange, slanke linjer og rykkede hastigt nogle skridt baglæns, samtidig med at hun tænkte, at det var bedst, hvis hun holdt sig i baggrunden og lod Lauge og Bjarke føre ordet.

Den unge kriger, som havde ført an, råbte, at de skulle tilkendegive, hvem de var, og hvor de var på vej hen. Lauge forklarede, at han var i Leif Bøvlings tjeneste og på vej mod Stubber Kloster med dennes steddatter, og at Bjarke Mikkelsøn var en ven, som de havde slået følge med. De unge ryttere havde svært ved at holde hestene i ro. Både heste og ryttere var ivrige efter igen at strække ud. Kirstine holdt et årvågent øje med dem bag sine følgesvende. Den ene af rytterne red utålmodigt op på siden af anføreren og udbrød:

”Hvis du vil beholde dit gamle hoved, så tiltaler du den unge grev Eberstein til Rydhave og hans følgesvende fra Vinderupgaard og Landting på behørig vis.”

Lauge bukkede og beklagede, at han ikke havde tiltalt den unge greve, som det hørte sig til.

Den samme rytter red med draget sværd op på siden af Kirstine og skubbede behændigt hætten til side, så de kunne se hendes røde iltre hår. Hun blev helt overrumplet. Og nu stod hun der til spot og spe foran en flok bøller.

”Og hvad har vi så her?” grinede den unge adelssøn fra hestens ryg. ”En rødtop.”

De andre lo med, og flere kom med tilråb, som fik rødmen til at stige op i Kirstines kinder. Hun var harmdirrende og indigneret over at blive tiltalt som en anden bondetøs. Kunne de ikke se, at hun var af adelig byrd? Hun så ned ad sig selv, tøjet var tilsølet, håret havde ikke været redt, siden hun forlod Bøvling. Her stod hun med to lige så ilde tilredte mænd som rejsefæller.

”Skal vi se, om hun også har ild mellem benene,” råbte den nedladne rytter grinende.

”Lad hende være, Gert,” sagde en tredje rytter. ”Vi skal videre.” Stemmen tilhørte en ung mand, som så lige igennem hende. Det gav et gib i Kirstine, da deres blikke mødtes. Hun slog øjnene ned. Den unge mand præsenterede sig som Jens Kalf fra Vinderupgaard. ”Er I på jeres vandring hertil stødt på tre undvegne, som er rømmet fra Rydhave i nat?” Stemmen var på en gang myndig og bestemt, og de tre rejsende kunne høre, at her var en ung mand, som ikke misbrugte sin magt over for småfolk. ”Der vanker en belønning til dem, som kan sætte os på sporet af disse rømningmænd.”

Bjarke måtte forklare, at de ingen havde mødt, siden de forlod Borbjerg ved daggry. Den unge Eberstein syntes tilfreds med svaret og sporede atter sin urolige hingst, som straks for af sted. De andre ryttere fulgte anføreren, og ingen så sig tilbage.

”Det lønner sig ikke at sætte sig op mod dem, man risikerer bare livet.” Bjarke var en anelse utilfreds med sig selv. Han ville gerne have vist sig som Kirstines beskytter og svaret mændene igen, men man slap sjældent godt fra sådanne forsøg. Heldigvis var der kun kort vej tilbage til Sevel, og ingen sagde noget, førend Bjarke stolt pegede på sin fødegård, som lå en anelse for sig selv med gårde og rønner rundt om stenkirken.

Det var sent om eftermiddagen, da Kirstine og Lauge forlod Pilgaarden, og tusmørke, da de ankom til klostrets eneste og vestvendte port, der lå for enden af en lang plankebro, som forbandt klosterholmen med fastlandet. Det havde været svært at forlade Pilgaarden. Alle havde taget så pænt imod hende, og Bjarke havde set langt efter hende, da hun sammen med Lauge stred ud i kulden til den sidste del af rejsen.

I klostret blev de modtaget af en nysgerrig portner. Han viste dem videre til klostrets herberg. ”Hvad bringer folk som jer til Stubber Kloster på denne tid af året?” spurgte han og skyndede på dem. Først dagen efter kunne de få foretræde i klostrets modtageværelse.

Sengehalmen var tæt og hård, og det var svært at finde en stilling, hvor kroppen kunne slappe af. Hen over sengegavlen lå ordensdragten, og Kirstine kunne svagt ane konturerne. Hun sparkede ud efter den og hørte den falde på gulvet. Hun lagde sig til rette ved siden af de to sovende, som stædigt snorkede om kap. Som den sidst ankomne novice skulle hun dele soveplads og kammer med de to unge kvinder. Hun havde ikke længere privilegier som på Bøvling. Lidt efter ringede klokken til laudes.

- 2 -

Afmagt – November 1275

”Du skal lære tidebønnerne udenad. Søster Ragnhild vil overhøre dig i tidspunkterne, og der vanker straf, hvis du ikke kan dem udenad,” formanede den unge novice, som hed Merethe. Hun var den næstsidst ankomne, og reglen var således, at det altid var den yngste og senest ankomne, der skulle tage sig af oplæringen af nyankomne.

”Nu gentager jeg dem endnu en gang, og så er det din tur.” Merethe så ud, som hun var ved at opgive, og betragtede åbenbart Kirstine som et tilbagestående væsen, som ikke engang forsøgte. Merethe var jævnaldrende med Kirstine, men hun virkede uselvstændig og usikker. Alligevel kiggede hun med nærmest væmmelse på de efterhånden skidne klæder, som Kirstine havde haft på siden sin ankomst for en uge siden.

Merethe startede remsen:

Laudes ved solopgang

Primefter den første time

Tertsefter den 3. time

Sext efter den 6. time

Non klokken 3

Vesper klokken 6

Completorium klokken 8 – hvorefter det er tid til at gå i seng.

Og endelig klokken 2 om natten – som er matutin.

Merethe stod og iagttog Kirstine. Tydeligvis havde hun ingen forventninger til, at Kirstine havde lært remsen. Kirstine var nærmest ligeglad. Hun så blot tilbage på Merethe, uden at der kom ord ud af hendes mund. Efter en stund sagde Merethe: ”Sådan er dagen opdelt i otte tidebønner, syv om dagen og en om natten. Glem det nu ikke.”

Kirstine fortsatte det arbejde, hun var blevet sat til, at vaske bordene i den store kapitelsal efter middagsmaden.

Merethe stod lidt, som var hun i tvivl om, om hun skulle forsøge endnu en gang. Hun kom til det resultat, at et nyt forsøg ville være nytteløst, trak på skuldrene og gik mod den store dør ud mod hovedindgangen. Over skulderen formanede hun:

”Når du er færdig her, skal der ordnes vasketøj i vaskerummet, og herefter skal du hjælpe søster Birgit med at bære madvarer op fra kælderen. Og husk, at det er din egen skyld, at du ikke kan nævne tidebønnerne, når søster Ragnhild kommer og overhører dig. Du er selv ude om det.” Merethe så ud til at være lettet over at slippe af sted fra sin forgrædte og tvære elev, mens Kirstine langsomt fortsatte med sin opgave.

I den forløbne uge havde hun grædt og været fortvivlet. Indimellem var hun rasende på sin skæbne. Her skulle hun nu udføre arbejde, som altid kun havde været for tyende og trælle. Værst var det, når hun kom til at tænke på sin mor. Kirstine havde forventet medlidenhed og medfølelse, men hendes mors ansigtsudtryk havde været koldt og udtryksløst. Smerten var uudholdelig. Kirstine så ned ad sig selv. Hun havde hver dag i arrigskab sparket til sit nye sæt klæder i nonnernes sorte og hvide farve. Hendes øvrige klæder fra rejsetasken var væk. Hun mærkede på sit hår, som viltert stod til alle sider, og begyndte igen at græde. Det var ufatteligt, at nogen kunne græde så meget. Hun var helt udtømt.

De seneste dage havde flere af søstrene, både yngre og ældre, forsøgt at nærme sig hende med venlighed. De var alle blevet afvist. Det var kun gamle Beate, som var vedholdende, og som i går havde krammet hende ind til sig. Efter at have grædt i lang tid i hendes favn takkede Kirstine for hendes omsorg. Bagefter hørte hun søster Ragnhild højrøstet bebrejde Beate for at vise svaghed over for nye novicer:

”Forkælede adelsfrøkener skal knægtes på den hårde måde. Der skal ikke vises medlidenhed. Deres hovmod og ringeagt skal pilles ud med strenghed. Er vi for blødsødne, bliver de hovne tøser aldrig i stand til at forene sig med Herren.”

Kirstine hørte ikke, hvad Beate svarede, men hun havde svært ved at se samme uforsonlighed hos hende. Tværtimod.

Nogle få gange havde klostrets priorinde henvendt sig til Kirstine. Moder Dagmar udstrålede ikke samme hårdhed som sin stedfortræder, søster Ragnhild. Dagmar blev dog hurtigt rastløs, hvorefter den lavstammede priorinde med det store kors hængende ned på brystet stille forsvandt til andre gøremål.

Kirstine fandt sig selv stående og stirre ned i det røde stengulv. Hun vidste ikke, hvor længe hun havde stået sådan. Igen og igen dukkede tanken om flugt op. Ved bispesædet i Lund var hun sikker på, at hun ville blive genkendt. Mon fader Ambrosius var der? Han var måske død, for han havde allerede været gammel for tre år siden, da de forlod ham. Det var også en mulighed at flygte helt til Halland, hvor hun formodede, at hendes bror, Sune, stadig befandt sig.

Hun kom til at tænke på det pinlige optrin forleden, da de blev antastet af rytterne med den unge Eberstein i spidsen. Rejste hun uden beskyttelse eller status, ville hun være et oplagt bytte for enhver. For første gang i sit liv var hun blevet behandlet respektløst, fordi hun nu var udstødt af familie og stand. Det stod pludselig klart for hende, at flugt ikke var en mulighed. Hun knyttede hænderne, da hun tænkte på de ydmygende bemærkninger fra ham, der hed Gert. Når en adelsmand kunne behandle hende sådan, hvad kunne hun så ikke vente fra menigmand?

”Er jeg ved at blive vanvittig?” spurgte hun højt sig selv. Hun havde lyst til at skrige for at blive vækket af dette mareridt.

Der lød skridt på gangen. Ind trådte søster Birgit, en midaldrende nonne, som var ansvarlig for køkkenet. Bag hende fulgte en ung pige af tyendet, som Kirstine vidste gik til hånde ved madlavningen. Søster Birgit var mager og ranglet og virkede yderst pertentlig med alt, hvad der foregik omkring madlavningen. Hun så medlidende på Kirstine.

”Vis lige vor nye novice, hvor vi opbevarer melet i kælderen. Bring herefter tre mål rugmel op til bagning,” sagde søster Birgit henvendt til tjenestepigen.

Der er efterhånden ingen, der gider at henvende sig direkte til mig, tænkte Kirstine, da hun fulgte tjenestepigen ned ad trappen til den mørke kælder.

Senere på dagen, da der blev ringet til vesper, begav Kirstine sig mod mødestedet i buegangen ud for nonnernes celler. Da hun gik forbi arkivet, kom en kæmpestor nonne med grove træk op på siden af hende og tog hende om skulderen. Kirstine ville have trukket sig til side, men nonnen holdt fast.

”Jeg ved godt, du har det svært – for jeg har selv prøvet det. Jeg hedder Margretha, og jeg er også ud af en stormandsslægt. Når du engang er klar, skal jeg nok hjælpe dig. Tro mig, når jeg siger, at det hjælper at have gode venner.”

Kirstine kiggede op mod den store nonne, som trods sit voldsomme ydre virkede venlig og velmenende. De blev afbrudt af søster Ragnhild, som stod i buegangen og ventede utålmodigt.

”Kom nu lidt hurtigt,” råbte hun. ”Vi har ikke hele dagen.”

Kirstine hørte en svag protest fra Margretha. De andre nonner stod i to rækker og ventede. Ragnhild fornemmede, at der blev sagt noget mindre pænt, for hun sendte dem begge et hvast blik. Som yngste novice stillede Kirstine sig forrest i kolonnen sammen med Merethe. Da alle var på plads, startede hymnen, som tilkendegav, at det var tid for tidebønnen vesper. Alle begav sig langsomt hen ad buegangen mod det lille trækapel.

Aftenspisningen var netop overstået, og alle rejste sig og gik i spredte smågrupper fra kapitelsalen. Kirstine ville netop til at begynde afrydningen, da hun hørte Ragnhilds efterhånden velkendte stemme bag sig.

”Det er vist på tide, at vi hører, om vor nye novice har lært bønnernes tidspunkter. Det er ikke godt, at vi skal stå og vente på hende, når klokken har lydt.”

Ragnhild forsøgte at få sin stemme til at lyde venlig. Hun var under middelhøjde og unaturligt rank. Påklædningen var ulastelig, og klosterdragten bar præg af sirlighed. Ansigtet var lille og ørneagtigt med skarpe mørke øjne. Ragnhild kunne ikke skjule sin ringeagt for den forfatning, som Kirstines person efterhånden var i.

Modsat havde Kirstine oparbejdet en vis antipati, og hendes stolthed over sin herkomst var blevet trådt under fode. Ragnhild kom ikke ud af nogen adels- eller stormandsslægt, og hun benyttede enhver lejlighed til at bekæmpe hovmod og stolthed hos dem, der gjorde. Derfor stillede Kirstine sig op og rankede ryggen og så direkte på sin plageånd.

Ragnhild modtog udfordringen og gentog: ”Lad os så få de tidspunkter. Det må være rimeligt, at du har lært dem efter en hel uge.”

”Dem har jeg kunnet, siden jeg var 5 år.” Kirstine blev selv helt overrasket. At hun talte, kom også bag på mange af de øvrige nonner, som var på vej ud ad kapitelsalen. De standsede op.

”Ja så. Må vi så høre?” Ragnhilds stemme var en anelse spottende.

”Skal det være på latin eller tysk?” Kirstine kunne godt selv høre, at hun lød opsætsig. På den anden side havde hun et opsparet behov for at vise, at hun kunne noget, som ingen af de andre kunne. De latinske bønner, hun hørte fra nonnerne i kapellet, var tydeligvis remser, de havde lært udenad. Ikke fordi de mestrede sproget. Den sidste uge havde fået fader Ambrosius til at fremstå lyslevende i hendes erindring, og de mange timers undervisning hos ham stod pludselig helt klart for hende.

”Lad os høre den unge adelsfrøken,” gentog Ragnhild, da den spredte samtale i salen forstummede.

Kirstine svarede ved at nævne samtlige otte tidebønner, og hvilken funktion de havde – på flydende latin. Herefter slog hun over i tysk, hvor hun spurgte Ragnhild, om der var spørgsmål, hun ønskede uddybet yderligere. Hendes hjerte begyndte at banke stærkere. Der er ingen grund til at skabe sig flere fjender, end hun allerede havde. Men den lille mulighed for at give igen havde været uimodståelig. Det var tydeligt, at Ragnhild og de fleste af de tilstedeværende ikke havde forstået ordene. Stilheden efter Kirstines lille optræden var påfaldende. For en gangs skyld vidste Ragnhild ikke, hvad hun skulle sige. Men da alles øjne nu pludselig var rettet mod hende, skyndte hun sig at udbryde:

”Søstre, der er stadig arbejde, der skal udføres. Lad os komme videre.” Ragnhild vendte sig og gik målbevidst mod udgangen. Kirstine så i et glimt, at flere af medsøstrene stirrede på hende, inden hun vendte tilbage til afrydningen.

Den følgende morgen kom Dagmar igen hen til Kirstine, og denne gang virkede det, som om hun havde noget på hjerte.

”Søster Beate har gjort mig opmærksom på, at du tilsyneladende taler flere sprog. Ja, hun fortalte, at hun har hørt dig tale både latin og tysk,” sagde Dagmar. Da Kirstine ikke svarede, stod Dagmar lidt. Den lille lidt buttede priorinde havde et venligt ansigt, som gerne smilte. Hun havde en stor næse. Kirstine havde hørt et par af nonnerne tale om, at Dagmar var af en meget magtfuld æt i Salling, men at der ikke havde været bejlere. Den ene af nonnerne havde i samme anledning kommenteret Dagmars store næse. ”Har det været meget slemt at skulle sige farvel til familien?”

Dagmar så ud, som om hun virkelig gerne ville vide det, hvilket kom lidt bag på Kirstine. Et øjeblik vidste hun ikke, hvad hun skulle svare. Så røg det ud af hende: ”Jeg har ikke længere nogen familie.”

Dagmar stod lidt og tænkte over denne konstatering. Så sagde hun: ”Så, så, du skal se, tiden læger i reglen mange sår. Hvis du vil det, har du nu muligheden for at få en stor familie her i klostret. En familie, hvor Herren og jomfru Maria indgår.” Dagmar gjorde korsets tegn, da hun nævnte den hellige jomfru. Hendes ansigt afspejlede, at hun var sikker på, at alt ville blive godt. Selv da Kirstine blev endnu mere sammenbidt, forblev priorindens ansigt venligt indladende. Hun fortsatte: ”Din mor skrev i brevet til klostret, at du har mange gode egenskaber, og at du er blevet oplært og undervist i biskop Jacob Erlandsens husstand i Lund. Som søster Beate gjorde mig opmærksom på, har vi her i klostret god brug for boglig viden; det er faktisk kun nogle af os gamle, der har modtaget lidt undervisning for længe siden. Jeg vil bede dig komme til mit arbejdsværelse i morgen efter prim og fortælle mig om dine kundskaber.”

I mellemtiden var søster Ragnhild kommet til, og hun stillede sig bag Dagmar.

”Jeg stod lige og fortalte vor nye novice, at vi sagtens kan anvende hendes boglige viden. Er du ikke enig i det, Ragnhild?”

”Vi vil altid kunne anvende hårdtarbejdende og værdigt troende,” svarede Ragnhild strengt.

Kirstine var sikker på, at episoden fra i går ikke var glemt. Kirstine stod med en gryde varmt vand fra køkkenet, som hun havde fået besked på at aflevere til Beate på hospitalet. Hun så spørgende på sine to overordnede.

”Ja, du skal nok få lov til at fortsætte dit forehavende. Men Ragnhild, jeg synes, vi skulle få sat lidt skik på vor nye novices klædning og ydre fremtoning. Kan du ikke sørge for, at der kommer orden på den sag?” Dagmar viste med et indigneret blik, at der var en hel del at komme efter. Så smilte hun igen venligt: ”Så ses vi i morgen efter prim i mit arbejdsværelse.” Hun vendte sig, og sammen med Ragnhild forsvandt hun i retning af væveriet i sydfløjen.

Kirstine gik modsat i buegangen for at komme over til hospitalet. Selv om de små rum lugtede beklumret og indelukket, var det et rart sted, måske mest, fordi hospitalet var Beates særlige ansvarsområde.

Bag køkkenet ud mod klostrets nordøstlige side var der et træskur med ildsted, som dels blev brugt til vask af tøj, dels var stedet, hvor nonnerne selv kunne ordne deres morgentoilette. Det var også her, tjenestepigerne vaskede de forskellige spise- og køkkenredskaber. Længere nede ad skrænten mod palisaderne, som omkransede klosterholmen, var der et rum, hvor nonnerne, og kun nonnerne, kunne forrette deres nødtørft. Vandet fra vaskerummet løb ned i dette rum og sørgede for, at efterladenskaber kom videre ud i søen.

Det var tyendet, der skulle sørge for, at der hele tiden var rent vand og brænde i vaskerummet, og at der i dagtimerne var fyret op under den store kedel. Kirstine undrede sig lidt, da søster Thorun ud på eftermiddagen sagde, at Kirstine var ønsket i vaskerummet. Thorun var en af de otte nonner, som var fast beskæftiget i væveriet. Vævestuen var den største enkeltfunktion i klostret. Det var her, klostrets egen uld blev kartet og spundet. Herudover blev der købt uld forskellige steder. Der var store farvekar til farvning og flere store væve, betjent af nonnerne.

Ragnhild var enehersker i væveriet. Det var hende, der dygtigt sørgede for klæder til de omkring 50 sjæle, der beboede klosterholmen. Desuden blev der lavet klæder til videresalg, som blev sejlet til Skive og solgt. Der herskede et særligt sammenhold i væveriet. Kirstine havde bemærket, at det specielt var de yngre, der arbejdede der, og at de fandt arbejdet hævet over andre funktioner – såsom arbejdet i herberget, hospitalet og i staldene. Kirstine fulgte lydig med, men blev atter overrasket over, at der ud over Ragnhild og Thorun var to nonner fra vævestuen, Gulla og Aslaug.

Søster Gulla lukkede døren, og Kirstine mærkede, at hun blev grebet bagfra. Hendes arme blev holdt fast. Kirstine ville skrige, men der blev holdt en hånd for hendes mund. Hun gjorde voldsom modstand, men opdagede, at dette forræderi var dygtigt forberedt.

”Lad hende blot løbe kræfterne af sig,” hørte hun Ragnhild sige.

Langsomt, men sikkert blev Kirstine afklædt. Indimellem fik hun held til at skubbe eller sparke, så en af hendes modstandere enten faldt eller stødte ind i vægen. Indimellem var der nogen, der bandede eller kom med smertensudbrud. Der var en forfærdelig larm og skramlen, og på et tidspunkt var der en, der stak hovedet ind ad døren og spurgte, om alt var i orden.

”Ja, luk bare døren, og sørg for, at ingen kommer ind,” sagde Gulla, mens hun pustede og stønnende forsøgte at trække Kirstines inderste kjortel af. Noget af tøjet blev nærmest flået af, og skørtet blev revet midtover. Underbenklæderne forsvandt også til sidst. Kirstines hoved blev holdt fast, og hendes røde viltre hår blev langsomt og sikkert klippet af – og dumpede ned på de rå pigsten, som dannede et ujævnt gulv. Det hår, som hun havde passet og plejet.

Kirstine var fuldstændig udmattet. Men selv efter at en af hendes medsøstre hældte koldt vand over hende og forsøgte at skure hende med en kradsende børste, blev hun ved med at kaste sig fra side til side. Til sidst blev der smidt et tæppe over hende, og de holdt hende fast, mens hun lå på det ru plankebord i den ene side af vaskehuset. Alt var nu sort – det eneste, hun hørte, var sit bankende hjerte og de stønnende såkaldte medsøstre, som med deres vægt holdt hende nede på bordet.

”Magen til vildkat,” hørte hun en pustende Gulla sige. ”Havde hendes forældre ikke betalt klostret så godt, havde dette ikke været umagen værd. Hvem var det i øvrigt ved porten, der spurgte efter hende igen i dag? Var det igen ham Bjarke oppe fra Sevel?” Der blev stille omkring hende. ”Hvad gør vi?” spurgte hun.

Kirstine kunne mærke, at hendes betvingere var lidt rådvilde, men blev afbrudt i sine tanker af

Ragnhilds stemme: ”Vi holder tæppet omkring hende, og så tager vi hende over i gæstefløjen, hvor hun kan køle af. Bed lige Else se efter, om der er klar bane. Vi får i hvert fald ikke vores vildkat med til næste tidebøn.”

Kirstine befandt sig i det aflåste værelse i gæstefløjen i halvandet døgn. Hun faldt til ro og havde rigelig tid til at tænke over sin situation. Beate var igen hos hende, og hun spiste maden, som blev bragt. På bordet ved siden af sengen lå nonnedragten, den eneste beklædning i rummet. Hun lovede Beate at overveje endnu en gang. Som Beate havde sagt, var der ikke rigtig nogen anden mulighed end at acceptere sin skæbne. Kirstine forsøgte endnu en gang at græde, men det lykkedes ikke.

- 3 -

Stubber Kloster – December 1275

Kirstine stod sammen med Merethe i kapellet. Merethe sang med på de sidste strofer fra laudes-gudstjenesten. De var begge tilskuere til selve laudes, hvor de øvrige 17 nonner stod rundt om den lille forhøjning ved alteret.

Det var fem dage, siden Kirstine var trukket i den sort-hvide nonnedragt. Der var ingen, der kunne se de blå mærker overalt på hendes krop eller det groft afklippede hår. Det havde været særlig svært de første par dage. Hun udførte sit arbejde, gjorde, hvad der blev sagt, og fulgte nu klostrets hjerteslag – med de otte tidebønner og de mange pligter rundt om på den store klosterholm. Mange, var kommet med opmuntrende bemærkninger, og hun havde fået tilkendegivelser om støtte og hjælp, men ingen havde vundet hendes tillid. Kun Beate kunne få hende i tale, men de arbejdede ikke sammen, for Beate brugte næsten al sin tid på hospitalet.

Det var blevet midt i december, og vinteren satte ind med nattefrost og tøvejr om dagen. Klostrets stenbygning var kold og uindbydende. Kirstine huskede den store lune træbygning på Bøvling. Det var vigtigt hele tiden at holde sig i gang med et eller andet, og arbejdsopgaver var der nok af.

Dagmar afsluttede laudes ved at tage skridtet ned ad den lille forhøjning ved alteret og begyndte hymnen, hvorunder de langsomt forlod kapellet.

Straks efter tidebønnen blev Kirstine bedt om at gå til arbejdsværelset på første stokværk, hvor Dagmar ville tale med hende. Hun var spændt, efter den hårde medfart havde Dagmar ikke mælet ét eneste ord til hende.

På første stokværk boede ud over Dagmar og Ragnhild også en gammel stormandsenke ved navn fru Lucia. Denne fru Lucia var sjældent nede i kapitelsalen eller i det hele taget ude på klosterholmen. Hun fik bragt sin mad op i sine to stuer. Ifølge det, Kirstine indtil videre havde hørt, var hun vanskelig og krævende. Kirstine havde kun set hende et par gange og endnu ikke talt med hende. Da Kirstine bankede på og gik ind, sad både Dagmar og Ragnhild i priorindens store arbejdsværelse.

Lokalet var sparsomt, men smagfuldt møbleret med et stort bord vendt mod vinduet mod øst. På væggene var forskellige vævede tapeter sat op i et forsøg på at gøre rummet lunt og godt. På hylder lå og stod forskellige bøger og skrifter. Rummet bar tydeligt præg af at blive brugt af en lærd person. For enden af bordet lå desuden adskillige forseglede dokumenter. Der var en dør til et sidegemak, som måtte være priorindens personlige soverum, tænkte Kirstine. Hun fornemmede, at der var orden og system i tingene. Kirstine blev venligt bedt om at tage plads ved det store bord.

”Går det bedre i dag?” spurgte Dagmar venligt.

”Tak, det går nogenlunde.” Kirstine slog øjnene ned. Hun ønskede på ingen måde øjenkontakt med Ragnhild.

”Vi ved af erfaring, det kan være meget vanskeligt at blive placeret i så anderledes omgivelser uden videre.”

Ragnhild brød ind. ”Så meget desto vigtigere er det, at du hurtigst muligt bliver sat ind i dine pligter. Tro mig, hårdt arbejde indeholder megen trøst. Du vil hurtigere kunne glemme dit barndomshjem. Det gælder for de fleste, der er kommet her til klostret.”

Kirstine kunne høre, at hun gjorde sig umage med at lyde venlig og imødekommende.

Dagmar fortsatte: ”Jeg forstod på din mors brev, at du var grundigt uddannet ved bispestolen i Lund. Jeg havde dog ingen anelse om, at du talte latin og tysk. Disse egenskaber kan være nyttige for klostret. Er du også i stand til at udtrykke dig skriftligt på disse sprog?”

Der var et længere ophold i samtalen. Kirstine så ned i bordpladen foran sig. Da stilheden blev lidt for lang, nikkede hun svagt.

Dagmar brød stilheden. ”En del af vore nye novicer kommer godt nok fra bedre bemidlede familier, men ganske få, faktisk ingen, kommer med egenskaber fra det kirkelige. Ja, på latin er det heromkring vist kun Beate og mig, der kan begå os.”

På ny tog Dagmar ordet: ”Har du andre tillærte egenskaber, som vi bør vide noget om?”

Kirstine så stadig ned på de rå planker på den store bordplade. Hun følte ingen trang til at nævne sine kundskaber i helbredende planter, som fader Ambrosius satte så stor pris på. Ej heller følte hun trang til at nævne, at hun vidste, at hun besad et handelstalent. Regnskaber havde hun ført, og hun kunne forhandle med fremmede. Hun kunne brygge stærkt øl, ja, når hun tænkte efter, var der bestemt noget, hun kunne. Ubevidst rettede hun sig i sædet, men forholdt sig tavs.

Dagmar skævede kort til Ragnhild ved hendes side. Så sagde hun: ”Jeg kunne godt tænke mig, at du kom op til mig nogle gange hver uge. Jeg har længe været lidt overbebyrdet med brevskrivning og andre bryderier. Ragnhild, vil du sørge for, at Kirstine bliver fritaget for en del af sit arbejde i køkkenet?”

Ragnhild så noget fortørnet ud og udbrød: ”Jeg vil lige gøre opmærksom på, at søster Kirstine kun er novice. Hun har endnu ikke aflagt klosterløftet, og sagt ligeud har hun endnu ingen anelse om, hvad det vil sige at være i et kloster. Derfor vil jeg bestemt mene, at den slags arbejde først skal komme på et senere tidspunkt, når hun har gennemgået de forskellige funktioner.” Hendes udbrud var rettet mod Dagmar. Kirstine skævede op og så Ragnhild`s forbitrede ansigt.

Dagmar lagde sin hånd på Ragnhilds. ”Tag nu ikke sådan på vej, kære Ragnhild. Kan du selv skrive de brevskaber til ordenen? Eller er du selv i stand til at skrive fæstekontrakter med nye fæstebønder? Vi er efterhånden et stort kloster, hvor meget skal skrives og gøres regnskab for.” Dagmar klappede Ragnhilds hånd.

Ragnhild trak hånden til sig. ”Vi har vores prior til at tage sig af opgaverne rettet mod omverdenen. Det er ikke klostrets opgave at skrive fæstekontrakter eller andre dokumenter.” Ragnhild tav pludselig og kiggede over på Kirstine.

Deres øjne mødtes, og det gav et sæt i Kirstine. Hun så omgående ned.

Ragnhild sagde i et andet tonefald: ”Den slags kan vi tale om en anden dag.”

”Nej, i morges lovede jeg Beate at gøre noget ved denne sag. Det er sjældent, Beate direkte insisterer på noget. Hun mener, det er vigtigt.” Dagmars stemme lød tålmodig.

Kirstine dristede sig til at se op igen.

Ragnhild så igen irriteret ud. ”Det er ikke søster Beate, der leder klostret. Hun skal ikke bestemme, hvad vi skal gøre og mene. Vi skal gøre, som ethvert kloster ville gøre, nemlig ...”

”Jeg bestemmer her og nu, at vi skal sørge for, at jeg bliver aflastet. Prioren hjælper mig ikke med mine opgaver, han sørger for, at bispen bliver tilgodeset. Derfor bliver det, som jeg nu siger.” Dagmar stemme var bestemt, men smilte venligt til Ragnhild, som kiggede hvast tilbage.

”Ragnhild, lad os tale om det senere. Hvis du bare vil sørge for, at Kirstine … skal vi sige tre gange om ugen får frihed fra sine nuværende opgaver. Jeg vil ved selvsyn finde ud af, hvilke evner vor nye novice har.” Dagmar smilte venligt mod Kirstine.

”Var der mere, vi skulle tale om?” Ragnhild rejste sig og stod et kort øjeblik afventende. Kirstine kiggede intenst ned i bordpladen.

”Nej tak,” sagde Dagmar stille. ”Det var vist alt.”

Da Ragnhild var ude ad døren, så Kirstine spørgende over på priorinden.

”Nej, bliv bare siddende,” sagde Dagmar. Jeg skulle måske fortælle dig lidt om Stubber Kloster. Har du tidligere hørt om vores historie?”

Kirstine rystede på hovedet. Hun var ved at skifte holdning til Dagmar.

”Vi tilhører den hellige Benediktinerorden, selv om klostret her i sin tid fik en lidt aparte begyndelse inden for ordenen. Vores klosterregel er: et fast opholdssted, fattigdom, cølibat og lydighed. Som nonne er dit liv viet til jomfru Maria. Selve ordenen blev grundlagt helt tilbage i år 529 af den hellige Benedikt.” Dagmar sad lidt og iagttog Kirstine, som om hun lige ville se, om klostrets historie havde den unge piges interesse.

Kirstine så op og lyttede interesseret.

Dagmar fortsatte: ”Stubber Kloster er dog stiftet på en ganske særlig vis, idet vi blev oprettet af vores navnkundige forfar og mægtigste høvding her på stedet, Magnus Hjælm. Hans familie har igennem generationer været betydningsfulde høvdinge her på egnen, ja, i hele Vestjylland. Magnus Hjælm havde sin befæstede borg her på klosterholmen. Han og hans familie drev omfattende handel på stort set alle verdenshave. Han havde den sorg, at hans tre sønner døde i den samme kamp i England, og året efter mistede han også sin hustru.”

Kirstine så koncentreret ud.

Dagmar fortsatte: ”I den nød og kvide, der fulgte, mødte han Jesus Kristus og opnåede så megen trøst og lutren, at han gik fra den gamle asatro og over til at blive kristen velgører. Magnus Hjælm havde på sine mange rejser set en del klostre, så han havde sit helt eget billede af, hvordan et kloster skulle se ud. Samtidig var han besat af tanken om, at ingen anden skulle arve ham. Specielt ikke hans yngre bror, som boede på Nikkelborg ved Estvad. De to brødre kunne ikke forliges, og Magnus var den, der havde ført familiens rigdom og succes videre, indtil hans slægt altså endte så brat.”

Dagmar gjorde en håndbevægelse rundt i arbejdsværelset. ”Han oprettede derfor egenhændigt Stubber Kloster, næsten som du ser det i dag. Han gjorde det uden om ordenen og nærmest som en mundtlig aftale med Ribe-bispen, som dengang var den navnkundige bisp Gerold. Det var ham, der skulle sørge for ansættelse af en prior, når Hjælm engang var død. Derfor blev Stubber Kloster oprettet, mens en gammel kæmpe stadig styrede klosterholmen.”

Mod sin vilje lod Kirstine sig fængsle af beretningen og var ivrig efter at høre mere om denne Hjælm.

”Så vidt vides var han også med til at oprette Tvis Kloster, som jo er et munkekloster. Fordi han var rig, blev alt nyt byggeri påbegyndt i sten, hvilket dengang var et særsyn på disse kanter. Færdige blev dog kun hovedbygningen og bygningen rundt om det gamle lindetræ. Han døde i 1112. Havde han blot levet nogle få år længere, havde klostret set meget anderledes ud i dag, fordi han havde så store planer med det. Han forordnede, at klostret skulle læse sjælemesse over ham. Det har vi nu håndhævet i snart 200 år. Han bestemte ligeledes, at klosterholmen altid skulle være befæstet. Magnus Hjælm havde åbenbart dårlige erfaringer med at udvise svaghedstegn. Vi hejser stadig to brofag op hver nat og har bibeholdt palisaderne ned mod vandkanten hele vejen rundt.”

Ragnhild stak hovedet ind ad døren. ”Søster Kirstine er ønsket i køkkenet, hvor mange opgaver venter.”

”Sig til søster Birgit, at Kirstine først kommer senere. Jeg forsøger lige at sætte vor nye novice ind i nogle af hendes fremtidige opgaver,” sagde Dagmar

Ragnhild forsvandt igen.

”Hvor kom jeg fra? Jo, da Magnus Hjælm døde, blev meget ændret. Han var meget rig, og denne rigdom overdrog han til klostret sammen med et meget stort jordtilliggende. Jorden har vi endnu. Alligevel er vi ikke så velhavende som visse andre klostre. Forskellige Ribe-bisper har fra tid til anden stræbt efter at få lagt Stubber Kloster ind under bispestolen. Men dygtige priorinder før mig har heldigvis forhindret det.” Det så ud, som om Dagmar sad lidt og tænkte efter, så tilføjede hun: ”Ret skal være ret, også enkelte dygtige priorer har sørget for, at stedet er forblevet et kloster, selv om det ikke er lykkes for os at opnå hel og fuld anerkendelse inden for Benediktinerordenen. Vi får heldigvis til stadighed tilført nye midler, som gør det muligt for os at svare bispesædet sit, nu senest fra din stedfaders gård, Næsgaard i Sahl. Men den dag, vi ikke kan frembringe et rimeligt afkast til Ribe-bispen, kan klostret komme i fare. Især når vi ikke har Benediktinerordenens opbakning helt og fuldt.”

Dagmar tav lidt. Det så ud, som om hun kom i tanke om noget, hun skulle huske. Så sagde hun: ”Nå, men jeg skal ikke trætte dig med disse bryderier, mit barn. Men jeg vil gerne, du forstår vigtigheden af, at vi alle gør vort ypperste. Vi må alle arbejde hårdt hver eneste dag.” Dagmar skiftede emne. ”Søster Beate var meget interesseret i at høre mere om den viden, du har tilegnet dig i Lund. Beate har altid gjort meget ud af, at vi skulle tilegne os viden og blive dygtigere. Det gælder både det boglige og især inden for helbredelse. Hun har flere gange forsøgt at hente viden fra nogle af de førende klostre i landet. Senest har vi skrevet til Øm Kloster. Abbeden på Tvis Kloster har også lovet at hjælpe med undervisning, men indtil videre har vi ikke haft held med det. Desværre er Benediktinerordenen ikke særlig velvilligt stemt. De mener, at vi skal gøre, som vi altid har gjort. I det hele taget er munkeordenerne langt mere aktive.” Dagmar så spørgende på Kirstine: ”På hvilken måde blev du undervist ved bispestolen?”

Kirstine overvejede et øjeblik. Den voldsomme behandling, hun havde fået, gav hende stadig smerter fra et muligt bøjet ribben. Hun havde svoret, at den skamløse gerning aldrig skulle glemmes. Indtil for kort tid siden havde hun haft den opfattelse, at den egentlige bagmand for overfaldet måtte værre Dagmar.

”Jeg ved godt, at det er en slem oplevelse, du har været igennem. Men jeg er sikker på, at alle gjorde det i god mening.”

Kirstine så igen ned. Hendes kinder brændte. Pludselig var hun helt tom indeni. Den fortryllelse, som hun for et øjeblik siden havde oplevet under fortællingen om klostret, var borte. Hun kunne ikke få ét ord frem.

”Vi taler om det en anden dag,” sagde Dagmars efter en stund. ”Du må gerne vende tilbage til dine pligter, mit barn.”

Der gik et par dage, hvor Kirstine gjorde det, hun blev sat til. Hendes medsøstre lærte snart, at hun ikke var indstillet på at knytte venskaber. Hun holdt sig for sig selv, men gjorde sig umage med at udføre de opgaver, hun fik, på bedste måde. Enkelte gange forsøgte hun sig med at gøre tingene, som hun havde set dem udført enten på Bøvling eller tidligere. Men det faldt ikke i god jord. Derfor valgte hun blot at gøre, som der blev sagt. Hun opdagede hurtigt, at Ragnhild kontrollerede alting. Ikke blot hende, men alle. Derfor gjorde hun en dyd ud af, at der ikke skulle være noget at sige hende på.

Tre dage senere blev hun igen kaldt op til Dagmar, som sad og skrev ved sit store bord. Efter at have spurgt til Kirstines helbred og velbefindende gav Dagmar hende en skriveopgave. Det var lige det, Kirstine i sit stille sind havde håbet på. Endelig fik hun lejlighed til at vise, hvad hun kunne

”Kan du ikke lige skrive dette, som jeg har udarbejdet i kladde? Det skal videre til vore søstre i Ørslev Kloster. Du kan finde skriveredskaberne på hylden,” sagde Dagmar.

Opgaven var blot renskrivning af et kortfattet brev. Det tog ikke Kirstine lang tid at sætte brevet sirligt op på den fine pergament. Stille rakte hun brevet over bordet, og Dagmar tog det og sad derefter et stykke tid og granskede skrivelsen.

”Det er meget fint,” sagde Dagmar. ”Skal jeg lære dig at sætte segl og mærke nederst på siden?”

”Hvis jeg bare får seglet og får at vide, hvordan sædvane er. Jeg har ofte arbejdet med forsegling af brevskaber.” Kirstine kiggede ned i bordpladen. Hun ville ikke lyde hverken hoven eller selvhøjtidelig.

Dagmars stemme var tonløs, der var ingen ros for udførelsen. Så fortsatte hun: ”Men jeg kunne godt tænke mig, at vi to kom bedre ud af det sammen. Har du lyst til, at vi går en tur? Kom.”

Kirstine fulgte lydigt med.

Dagmar viste hende de mange kamre, på første stokværk. Der var bispens soverum, som aldrig blev benyttet. Der var to store kamre, hvor Magnus Hjælms efterladenskaber blev opbevaret. Kirstine havde stor lyst til at gå på opdagelse i disse rum. Der var Magnus Hjælms personlige våben, mange gamle klædninger, brynjer, bannere og personlige ting, som havde været Hjælm-familiens ejendele for snart 200 år siden. Mange af klædningerne bar Hjælms våbenskjold, som var en fnysende tyr, som både virkede truende og kløgtig. Derudover var der yderligere et par rum, som blev anvendt til opbevaring af helt specielle ting, der skulle tages godt vare på.

”Vi er kun tre, som beboer første stokværk. Der er Ragnhild og mig og så min barndomsveninde fru Lucia, som for få år siden ejede Vinderupgaard og en del andre besiddelser. Fru Lucia har også to rum ligesom jeg, og hun får, som du sikkert ved, bragt mad op og spiser for sig selv. Hun bliver sandsynligvis aldrig nonne, men hun har været klostrets velgører i mange år, og det er vigtigt, at vi sørger godt for hende.” Da Dagmar så, at oplysningerne interesserede Kirstine, fortsatte hun: ”Det, at fru Lucia bor her, er også en speciel historie. Hun og jeg er barndomsveninder. Jeg voksede op på borgen Hostrup i Salling, og fru Lucia var eneste datter på Vinderupgaard. Jeg havde kun brødre, og derfor blev jeg givet til klostret som tyveårig, fordi der ikke var bejlere. Senere tog min yngre bror svigagtigt den gård i Salling tilbage, som min far ellers havde overdraget klostret som min medgift. Nå, men det er en anden historie.” Dagmar fortsatte, mens de gik ned ad den smalle trappe mod hovedindgangen: ”Fru Lucia blev giftet bort med en rejselysten mand, som stort set aldrig var hjemme. Han døde for flere år siden – sandsynligvis ved et skibsforlis. Siden kæmpede fru Lucia med at holde Vinderupgaard på fode. Hendes ægteskab var barnløst. Hun kunne ikke fordrage sine naboer og havde evig og altid besvær med sine bestyrere. Derfor var det hende en stor lettelse, da hun solgte til Kalf-familien. Hun kunne stort set diktere sine krav til klostret, fordi hun er så velhavende. Hun og jeg har altid haft forbindelse, også efter jeg kom til klostret.”

De stod nu nede i den store hall, hvor den store hoveddør førte ud til tunet. Her var forbindelse til kapitelsal, køkkenafdelingen, trappe til kælderen og et lokale, som blev kaldt oratoriet; og en lukket dør ind til klostrets arkiv. Endelig var der forbindelse gennem en lang gang videre til klostrets sydfløj, som bestod af den store korsbygning, en firkantet bygning med en lukket gård i midten, hvor det store lindetræ stod. Ud mod gården var den overbyggede buegang, som alle korsbygningens rum førte ud til.

”Ja, det er jo misvisende, at vi kalder det for korsbygningen, for det er jo blot en stor bygning med en åben plads i midten. Men sådan noget hænger jo ved.” Dagmar smilede til Kirstine. ”Bygningen skulle vistnok have været i to etager som hovedbygningen, men da Magnus Hjælm døde, gik meget i stå. Vi har dog lagerrum på flere af lofterne i korsbygningen.”

De gik forbi de mange døre til nonnernes soverum; de ældre nonner havde hver sit rum, mens de yngre delte værelserne. Dagmar viste Kirstine ind i væveværkstederne. Netop som de trådte ind, forstummede samtalen, og der blev arbejdet ihærdigt ved vævene. Kirstine følte, at væverne iagttog dem, når de gik forbi. Det var først, da de var på vej forbi det lille modtageværelse, hvor hun selv og Lauge var blev modtaget for snart lang tid siden, at samtalen bag dem kom i gang igen.

”Mange af vore medsøstre interesserer sig for vævning. Indimellem er det svært at få mange af de øvrige funktioner i klostret besat,” sagde Dagmar og sendte Kirstine et sigende blik.

Kirstine forstod ikke helt, hvad der lå bag den lidt gådefulde bemærkning. Hun havde lyst til at spørge, men gjorde det ikke.

På vej mod sygeafdelingen, så de gamle Beate komme ud og med sin langsomme og let foroverbøjede gang sætte kursen direkte mod Dagmar.

”Vi har fået en meget syg kvinde ind her til morgen. Det er Mikkelsøns kone fra Pilgaard i Sevel. Hun har svære mavekramper. Det lader til, at hun har fået behandling af den kloge kone i Gjæven. Vil du lige se indenfor?” Beate talte lavmælt og så bekymret på Dagmar. ”Jeg tror ikke, hun kan overleve.”

Kirstine fulgte efter ind i et større værelse, hvor der var en ubestemmelig lugt af sygdom og indelukkethed. Rummet var kun sparsomt oplyst fra det lille vindue og nogle få lys på et lille bord ved siden af patienten. Kvinden på lejet lå stille med en ujævn vejrtrækning. Der gled en smertetrækning hen over hendes ansigt. Hun var omkring 50 år. Hendes klædning bar præg af en vis velstand. Ved siden af lejet stod yderligere to nonner. Den ene var Margretha. Den anden kendte Kirstine ikke navnet på, men hun virkede tiltalende. De stod begge og ventede på instrukser fra Beate.

”Vi lægger hende i nogle varme tæpper og sørger for at holde hende varm,” sagde den gamle nonne. ”Hvis hun kommer til sig selv, skal hun blot have vand. Så må vi senere se, hvordan vi kan hjælpe hende. Cecilie, vil du gøre en seng klar? Så finder vi noget andet tøj til hende.”Beate vendte sig mod Dagmar. ”Jeg går over i herberget og taler med hendes mand og sønner. Familien Mikkelsøn er respektable mennesker i Sevel. Jeg vil lade dem komme herind og hjælpe med at passe deres slægtning, når vi har gjort hende i stand.”

”I må springe terts-bønnen over.” Dagmar sendte Beate et sigende blik.

Dagmar og Kirstine fortsatte. De så magasinerne og gæstefløjen, og Kirstine skævede til døren, hvor hun for nylig havde tilbragt nogle vanskelige stunder. De gik ud til palisaderne mod nord, der hvor hun havde taget afsked med Lauge for snart længe siden.

Dagmar forholdt sig tavs, mens de gik langs palisaderne mod øst langs haverne med urter og grøntsager, som på denne årstid så triste og forladte ud. De kom til en åbning i palisaderne med to bådskure, hvori klostrets to fragtskibe lå. Uden for skurerne lå flere mindre joller og pramme, som blev anvendt hver dag. Der var ca. 400 alen til søens modsatte bred. De kom til håndværksboderne, hvor de fire håndværkere boede. To af dem stod udenfor og var med økser i gang med at lave spær til en ny staldbygning, på klosterholmens sydlige side.

Kirstine fornemmede, at der var noget, Dagmar ønskede at sige. De stod og kiggede ud over det smukke landskab.

”Der har været en ung mand at spørge efter dig tre-fire gange, tror jeg. Det var i øvrigt sønnen til den syge kvinde, vi netop tilså. Bjarke, tror jeg, han hedder. Vi sørgede for at takke ham for hans artighed, men vi kan jo ikke lukke hvem som helst ind i klostret.”

Kirstine stivnede. Hvorfor havde hun ikke fået noget at vide? Hendes følelser for priorinden svingede igen. På den anden side var det tydeligt, at Dagmar gerne ville knytte en bedre forbindelse. Ved de sidste samtaler var hun behandlet som en voksen. Kirstine var splittet.

Dagmar skiftede emne: ”Som du kan se, holder vi konstant fire mand i arbejde med vedligeholdelse. Samtidig er disse en nødvendig forstærkning til klostrets forsvar, idet portner Aage ud over sig selv kun disponerer over yderligere fire mand, som om sommeren hjælper med at fragte varer til og fra Skive - og desuden hjælper til med pasning af kvæg og andet forefaldende arbejde. Herudover er der fem drenge, som passer kvæget på markerne.”

”Driver klostret handel?” spurgte Kirstine. Hun blev selv helt forbavset over at høre sin stemme. Med alle de aktiviteter var det kun rimeligt, at der tillige blev drevet handel.

”I beskedent omfang,” svarede Dagmar. ”Vi sælger vore egne varer i Skive. Der køber vi så egne fornødenheder og fragter dem hjem til klostret. Det sker, at vi køber til mere end eget forbrug, som vi så sælger i de små landsbyer rundt omkring søerne. Kreaturerne sælger vi for det meste til en bonde i Sahl.”

Kirstine nikkede interesseret.

”Ud over portner Aages kone og børn er der seks piger i klostrets tjeneste til alt forefaldende, herunder pasning af herberget, som til tider er meget besøgt,” fortsatte Dagmar. ”I herberget sørger vi kun for aftensmad, natlogi og en let morgenmad til de fattige rejsende. Derefter må disse omflakkende stakler forlade klostret. For dem, der kan betale, har herberget en bedre afdeling, hvor man kan overnatte mere behageligt.”

De passerede staldbygningerne på klosterholmens sydlige del. En af bygningerne var under ombygning. Området bar præg af stort dyrehold.

Palisaderne fortsatte bag den store mødding ud i et lavt område, og fulgte klosterholmens kystlinje ved søbredden. Inden for palisaderne var en række mindre kvægfolde, hvor græsset på denne årstid var helt væk, og dyrene havde trådt jorden op til et mudret pløre. Enkelte køer og får stod udenfor i æltet og så mistrøstige ud, sikkert fordi der ikke fandtes så meget som ét græsstrå.

”Søster Anne har ansvaret for dyrene og markerne,” forklarede Dagmar. ”Hun bliver hjulpet af søster Bodil. De har begge stor interesse i det udendørs liv, men får selvfølgelig god hjælp af tyendet.”

Kirstine og Dagmar stod lidt og så mod den sydlige bred af søen. På lang afstand kunne de se en større flok af klostrets køer. Det var en smuk klar dag med spredte hvide skyer, hvor naturen hvilede - som for at samle kræfter til en lang vinterperiode.

De fortsatte og så plankebroen og den store træportnerbolig.

”Om nogen vil os noget ondt, må de sejle ud til os, for vi hejser broen hver aften ved solnedgang.” Dagmar pegede på plankebroen, som forbandt klosterholmen med fastlandet, hvor bakkerne stadig var dækket af grønt og gulligt græs, afbrudt af spredte enebærbuske og forkrøblede egekrat. Kirstine kunne se klostrets får græsse ud over et stort areal.

Kirstine tænkte et øjeblik på de mere barske omgivelser i Bøvling og Trans ved vestkysten, hvor vinteren og den evindelige blæst fik det hele til at virke barskt og råt. Klostret og omgivelserne indgød et mere nuanceret billede. Klosterbygningerne lå i spredt orden, måske lidt tilfældigt, men dog med sit eget system. Tagene af strå var gamle og slidte. Et par af staldbygningerne så ud, som om kunne vælte i den næste vinterstorm. Alligevel var der en vis charme. De murede klosterbygninger var direkte smukke, specielt da solen et øjeblik brød frem. Søen skiftede farve til gråblå, og den forskelligartede vegetation i bakkerne fik det hele til at se rart og trygt ud.

”Tænker du på din familie?” spurgte Dagmar.

Kirstine overvejede ikke at svare. Hvor vover nogen at bede om at få del i mine tanker, og hvad jeg føler, tænkte hun. Men da hun opdagede, at Dagmar så på hende med ægte interesse, hørte hun sig selv svare: ”Jeg forsøger at undgå at tænke på min familie. Måske har jeg ikke nogen familie mere.” Hun kunne mærke selvmedlidenheden dukke op. Tårerne pressede sig på igen.

”Var det meget slemt?”

”Min mor svigtede mig. Jeg har jo ikke gjort noget.”

”Er der nogen, der har sagt, at du har gjort noget forkert?”

Kirstine fik en knude i maven. Hun kunne næsten ikke tænke på det der var sket, og kunne ikke finde ord for optrinet med stedfaderen. ”Alle lader, som om jeg har gjort noget, og er tvunget til at vende sig mod mig. Min mor burde have vidst …” Hun gik i stå.

Dagmar tog hendes hånd.

”En dag vil vi tale om det, der er sket for dig. Jeg er sikker på, at du ikke har gjort det, de tror – hvad det så end er. Kom, lad os gå videre.” Dagmar gav Kirstine`s arm et lille klem.

De var nået til portbygningen. Vejen løb lige gennem bygningen, og da porten var åben, kunne Kirstine se over til den anden side hen over de omkring 100 favne åbent vand. Kirstine så hejseværket og det kraftige tov, som førte op til de tykke egekævler, og ned mod det yderste af vippebroen. Portbygningen var bygget af solidt egetømmer og tilsyneladende det stærkest befæstede anlæg på klosterholmen. Øverst sås en løbegang med skydeskår.

Til venstre for porten boede portner Aage og hans familie. Til højre det øvrige tyende.

Lidt længere oppe ad bakken, på vej mod den egentlige klosterbygning lå herberget. Det var en forholdsmæssigt stor træbygning med køkkenrum og magasiner i den ene ende og spisesal og logi for betalende gæster. I sydenden var der sovesale for de fattigste rejsende.

”Søster Margretha er ansvarlig for herberget. Hun bliver ofte hjulpet af Cecilie og Julie, når der er travlt,” sagde Dagmar.

De gik videre mod nord langs de noget højere palisader ud mod det smalle sund mod vest og kom til klostrets gravplads. 30-40 grave med simple gravkors af træ viste tidligere nonners sidste hvilested. Længst mod nord såes en lille høj med to store sten.

”Her ligger Magnus Hjælm og hans hustru. Derovre til højre ligger den sidste priorinde før mig, moder Jonhild, som døde for seks år siden.” Dagmar slog korsets tegn.

Klokken på det lille kapel gav sig i det samme til at ringe.

”Det er tid til terts,” sagde Dagmar, og førte hastigt Kirstine op mod hovedindgangen. Inden de skiltes, bad Dagmar hende komme til arbejdsværelset efter sext den følgende dag. ”Jeg vil gerne se og høre nærmere til dine evner i skrivekunsten.”

Efter at have gjort tjeneste i køkkenet under søster Birgits nidkære opsyn kunne Kirstine ikke dy sig for at gå over på hospitalet og se, hvordan det gik med Bjarke Middelsøns mor. Der sad fire familiemedlemmer om sygelejet. Der var ingen nonner. Kirstine genkendte Johannes Mikkelsøn, der bekymret så ned på sin hustrus forpinte ansigt. Han så op, men genkendte ikke i starten Kirstine. Så lyste hans ansigt op.

”Det er Leif Bøvlings steddatter, er det ikke?”

Hun nikkede og bøjede hovedet ærbødigt. ”Hvordan går det med din hustru?”

”Vi ved det stadig ikke. Det lader til, at hun har fået et roligere åndedræt. Søster Beate så ikke så lyst på situationen for en time siden.” Kirstine så bekymringen i de alvorlige ansigter.

”Bjarke gik for halvanden time siden. Jeg er sikker på, at han gerne ville have hilst på dig. Han har forsøgt at komme i kontakt med dig, ved jeg.”

Kirstine så på de tre andre i kredsen.

Johannes Mikkelsøn fulgte hendes blik. ”Ja, undskyld. Dette er min ældste søn, Jens, der skal overtage Pilgaard efter mig. Min svigerdatter og yngste datter har du vistnok hilst på.”

Kirstine hilste værdigt. ”Det gør mig forfærdeligt ondt. Kan det være noget, hun har spist?”

”Vi ved det ikke, men Sorte Grethe nede fra Gjæven siger, at det må være en maveforgiftning af en slags. Hun behandlede hende i går, men vi syntes, det var bedre at søge hjælp her hos Beate. Hun har tit hjulpet, når børnene var syge …”

Kirstine stod lidt forlegen over for de bekymrede ansigter. Mikkelsøn var i 50’erne og havde en holdning, som bar præg af mange års hårdt arbejde. Han bar sin bekymring med værdighed.

”Jeg vil ønske din hustru rigtig god bedring. Bare der var noget, jeg kunne gøre for hende, men jeg er sikker på, at Beate er den bedste til at hjælpe.” Kirstine sagde farvel. På vej ud hørte hun højrøstede stemmer uden for modtageværelset. Hun gik ud for at se, hvad der var galt.

Portner Aage stod og spærrede vejen for en lurvet udseende kone, som tilsyneladende blev forment adgang. Ragnhild og Gulla stod et stykke derfra. Det var tydeligt, at der havde været et optrin. Ragnhild så fortørnet ud, og i det samme kom der et nyt udbrud.

”Jeg har sagt det tydeligt tidligere. Vi vil ikke se dig her på klosterholmen. Forsvind med dine sorte kunster.” Ragnhild pegede vredt hen mod konen. ”Jeg forstår ikke, hvorfor præsten ikke for længe siden har pisket dig ud af sognet for dine ukristelige gerninger.”

Aage gav Sorte Grethe et symbolsk puf i retning af døren, uden at hans handling på nogen måde stod mål med de hårde gloser. Han så mest af alt ud til at ønske sig langt væk og så undskyldende på Sorte Grethe, som til gengæld sendte ham et foragteligt blik.

Kirstine gik videre forbi væveriet og fandt en anden udgang, der førte hende over til gravpladsen, som hun havde lyst til at se nærmere på. Der var en egen ro mellem de simple gravpladser. Det svindende dagslys og de få lave træer bidrog med deres nøgne grene til at give stedet en særlig vemodig stemning.

De kvinder, der lå under de små forhøjninger i græstæppet, havde sandsynligvis været lige så ulykkelige. Nogle af dem var sikkert som hende blevet solgt til klostret og var gennem et helt liv blevet tvunget til at stå op midt om natten og synge intetsigende salmer og fremsige bønner, som ingen gud nogensinde hørte. Dertil kom det hårde arbejde og den urimelige afsondrethed fra verden udenfor. Det ypperste, der herefter kunne opnås, var at få fred og komme til at ligge helt stille – under en lille tue græs.

Det var ikke længe siden, hun havde været overbevist om, at hele livet lå foran hende, og nu stod hun og så ned i graven. Hvordan kunne det gå til? Hun orkede ikke at tænke det triste handlingsforløb igennem endnu en gang. Det var alt for grufuldt. Skulle hun gå direkte ud i søen? Bare mærke det kolde vand lukke sig omkring hende … Hvad med de urter, som hun havde set Beate opbevare i det lille apotek ved hospitalet? Det forkrøblede kors, som hun længe havde stirret på, så uvirkeligt ud i den blå belysning …

”Livet er ikke helt så slemt, som du føler det lige nu,” sagde en dyb kvindestemme bag hende.

Det gav et sæt i Kirstine, som havde været overbevist om, at hun var alene.

”Dit liv er først lige begyndt, og så står du her og tænker på graven”.

Kirstine så over skulderen og blev forbløffet, da hun genkendte kvinden, der blev kaldt Sorte Grethe.

”Ja, det er mig, som du så blive smidt ud for lidt siden. Mit navn er Grethe.”

Hun har læst mine tanker, tænkte Kirstine.

”Det er ikke svært at se, hvad du tænkte – og i øvrigt kan jeg ikke læse andres tanker.”

Kirstine gøs. Først ville hun gå, men vendte sig igen.

”Nej, gå ikke Kirstine Nielsdatter. Jeg har noget, jeg vil tale med dig om. Jeg gør ingen fortræd.”

Kirstine tog et skridt i retningen af klosterbygningen, men vendte sig hurtigt og så spørgende på kvinden. ”Hvad?”

Vær ikke bange. Jeg kender dit navn fra Bjarke Mikkelsøn. Han har fortalt om dig, og hvorfor du er kommet her.”

”Vi kan umuligt have noget at tale om.” Kirstine var forvirret.

”Kom med herned bag Hjælms høj, der kan ingen se os.” Grethe gik hurtigt hen bag højen. Og Kirstine fulgte tøvende efter. Grethe kiggede vagtsomt op mod klosterbygningen og herefter over mod portner Aage, som skimtedes ved porten. ”Aage gav mig en lille stund til at tale med dig. Han skal hæve broen om lidt. Jeg er her for at hjælpe familien Mikkelsøn, som altid har været mig nådigt stemt.” Sorte Grethes stemme var lav og gennemtrængende. Af en eller anden årsag indgød den tillid, tænkte Kirstine. Sorte Grethe fortsatte: ”Fruen på Pilgaard dør, hvis hun ikke får den rigtige medicin nu. Det er jeg sikker på, at Beate og jeg er enige om, selv om der er meget, vi er uenige om.” Sorte Grethe holdt en pause for at se, om Kirstine forstod, hvad der blev sagt. ”Beate og jeg kender hinanden. Vi har respekt for det arbejde, vi hver især udfører. Vi gør bare tingene forskelligt. Beate er dygtig som helbreder og nonne og en hjertensgod sjæl. Jeg gør indimellem brug af lidt stærkere medicin.” Hun skævede hen mod porten. ”Bjarke sagde, at hvis nogen ville hjælpe inde i klostret, er det dig. Han fortalte også, at du var blevet dårligt behandlet i Bøvling, og at tyendet og folkene der havde stor tillid til dig.”

”Det husker jeg ikke at have fortalt,” indskød Kirstine.

”Nej, men det er der andre, der har fortalt. I disse tider er det svært at opnå tillid og hengivenhed fra sit tyende, men når man så har den, er det fordi man fortjent den.” Sorte Grethes ansigt var svært at se i det tiltagende mørke. ”Efter jeg har set dig, er jeg sikker på, at du med tiden kan udrette meget. Du må stole på mig. Jeg gør ikke det her for min egen skyld.” Sorte Grethe trådte et skridt nærmere. ”Det, du skal gøre, er meget enkelt.” Grethe tog et klæde med en meget lille bylt frem. ”Giv den syge halvdelen af dette pulver nu i aften. Resten skal hun have i morgen tidlig. Bland det op med lidt vand. Det er et ganske almindeligt ekstrakt, som jeg først er blevet færdig med at tilberede i eftermiddag. Det er en blanding af gul snerre, baldrian og nogle få andre urter.”

De så omridset af portner Aage komme hen mod dem, og vente i tusmørket. Han rømmede sig utålmodigt.

”Ingen i klostret skal vide noget. De må helst ikke se dig give hende det. Johannes Mikkelsøn forlod klostret for lidt siden. Hans yngste datter er blevet hos sin mor for at våge. Han er helt klar over, at såfremt hans kone dør, ja, så var hun død alligevel. Det, vi gør, er at give hende en sidste chance. Jeg ved, at Mikkelsøn-familien vil være dig taknemmelig.”

Kirstine var i vildrede. ”Vil det sige, at du ønsker, jeg skal bedrage Beate og klostret?”

Sorte Grethe rømmede sig, før hun fortsatte: ”Vi er alle søstre, men du skal ikke gøre det for min skyld. Du skal gøre det for at hjælpe et menneske i nød. Jeg kan desværre ikke komme tæt på den syge, fordi klostret mener, jeg bedriver sort magi. Det, jeg gør, er blot at bruge de gamle metoder, som er gået i arv i generationer.” Hun kiggede igen hen mod portner Aage. ”Klostrene har tendens til kun at benytte sig af alt nyt, der kommer sydfra. De har helt glemt, hvoraf de selv kommer. Jeg håber, du vil tro mig. Søster Ragnhild og andre er blot bange for at miste endnu mere af den autoritet, de tror, de har. Tro mig, når jeg siger, at du vil få taknemmelighed og værdifulde venner uden for klostret, hvis du hjælper Mikkelsøn-familien.”

Kirstine tog den lille bylt. ”Jeg vil overveje det, men jeg lover ingenting. Gør jeg det, må ingen nogensinde høre et ord om det.”

”Din gud vil velsigne dig,” sagde Grethe. ”Jeg må skynde mig.” Hun forsvandt hurtigt i det tiltagende mørke.

Lidt efter hørte Kirstine den tunge bro blive hejst. Da hun den følgende morgen sad i kapellet, tænkte hun, at hun endnu en gang havde fulgt sin fornemmelse, men ikke var sikker på at have gjort det rigtige.

- 4 -

Næsgaard – Februar 1276

Det var blevet midt i februar, og Kirstine havde boet på Stubber Kloster i over tre måneder. Den indre lammelse havde ikke fortaget sig. Hun følte sig stadig fuldstændig forladt. Det var særligt om aftenen og natten, når hun lå og ikke kunne sove, at mismodet fik overtaget. Hun tænkte stadig jævnligt på flugt, men nåede altid til den erkendelse, at der egentlig ikke var nogen steder at flygte hen.

Vinteren havde været mild og våd indtil sidste uge af januar. Men da var det vendt, og de havde haft streng frost de seneste 14 dage. Klosterbygningerne var kolde som is. Kun i køkkenregionen, var der nogenlunde lunt. Margretha påstod, at der endda var varmere i herberget, og tyendet i portnerbygningen så ikke nær så medtaget ud som flere af nonnerne. Søster Anne havde i nogle nætter sovet i stalden med det påskud, at der var en vigtig kælvning. Men efter tre dage havde Dagmar påbudt hende at sove i sin seng.

Den faste rytme med tidebøn, arbejde og søvn var ved at blive en vane, men at stå op midt om natten og synge salmer for så, næsten sovende, at gå i seng igen var stadig ubehageligt. Kirstine hadede den kolde tur til kapellet. Det var kun dejligt at komme tilbage til en næsten varm seng. Sjælemesserne tog også på kræfterne. Velhavende afdøde havde betalt for særlige messer, hvor den døde blev mindet, og hvor der samtidig blev bedt for vedkommendes sjælefrelse. Kirstine havde set det praktiseret ved bispestolen, men her i klostret blev det gjort med største nidkærhed. Nonnerne tilbragte meget tid i det iskolde kapel, hvor deres ånde kunne gøre det helt tåget under salmesangen.

Den mørke tid var svær for mange, og flere led af hjemve og tristhed. Mange var bukket under for forskellige sygdomme, såvel forkølelser som alvorligere skavanker. Men Kirstine var sund og rask. Hun opdagede, at hvis hun arbejdede virkelig hårdt, glemte hun indimellem alt det forfærdelige. Om aftenen tænkte hun af og til: I dag har jeg haft så travlt, at jeg slet ikke har haft tid til at tænke på mig selv og min elendighed. Hun fik derfor for vane at arbejde, til hun segnede om på sengen om aftenen.

Efterhånden blev hun mere interesseret i opgaverne, og kastede sig over at lære så mange sysler og gøremål som muligt og sagde aldrig nej til nye opgaver. Derfor lærte hun meget hurtigt de fleste gøremål at kende – både ude og inde. Kun væveriet havde hun af en eller anden grund ikke lyst til at lære. Alt for mange ønskede at væve, og det var derfor svært at skaffe bemanding til opgaver i vaskeri, hospital og herberg. Ud over arbejdet i køkkenet havde Kirstine også hjulpet til i hospitalet, hvor der på denne tid af året var meget travlt. Hver dag kom der mange tiggere, forældreløse og andre sørgelige eksistenser. Selv i staldene fandt Kirstine tilfredsstillelse ved at hjælpe søster Bodil, da søster Anne havde været syg i over 14 dage.

Da der var lunt og godt i køkkenet, fattede flere af medsøstrene pludselig interesse for arbejdet der. Kirstine blev derfor aflastet for dette ikke særlig tilfredsstillende arbejde. Selve madlavningen stod søster Birgit enevældigt for. Af alle de mange opgaver var der nogle, der bare skulle overstås, men også nogle, hun glædede sig til. Hun havde overtaget opgaven med at bringe mad op til fru Lucia, som den seneste måned havde holdt sin seng i sine to kamre. Tre gange om ugen gjorde hun desuden tjeneste i Dagmars kvarter og hjalp med skrivning og regnskabsføring.

Dagmar sørgede for, at Ragnhild og Kirstine ikke var hos hende på samme tid. Når de tilfældigt mødtes, kiggede Ragnhild væk, og når de skulle tale sammen, var det enstavelsesord og intet andet. Kirstine måtte dog indrømme, at Ragnhild var flittig. Det var ikke tilfældet for alle. Det var en kilde til undren, at der var så stor forskel.

Noget af det, Kirstine satte stor pris på, var det faste punkt efter morgen- og aftensmad, hvor priorinden efter oplæsning af ordensreglerne gav ordet frit med bekendtgørelsen:

”Lad os nu tale om vort klosters anliggender,” sagde hun altid.

Det var sædvane, at alle, der stod for et arbejdsområde, fortalte om dagens opgaver, og om der var noget særligt, der skulle tages hensyn til. Det var også her, at opgaver skiftede hænder, og man forsøgte at fordele dem bedst muligt. Dagmar underrettede om væsentlige forhold for klostret og indimellem også om hændelser uden for klostret. Efter aftensmaden drøftede man, hvordan dagen var gået. Kirstine havde kun ved ganske få lejligheder taget ordet og kun for at give korte meddelelser uden på nogen måde at give sin mening til kende. Der var ikke tradition for, at de helt unge sagde så meget. I øvrigt fandtes en gruppe, der af forskellige årsager, meget nødig sagde noget.

Det var ved disse meningstilkendegivelser, at alle blev vidende om, hvad der foregik rundtomkring på klosterholmen. Det var også her, der viste sig en vis rangorden. I realiteten var det ganske få, der ofte tog ordet og dermed fik stor indflydelse. Dagmar var god til at lytte, og når hun så talte på sin rolige måde, blev der lyttet intenst. Søster Ragnhild var den, der sagde mest, og hun kommenterede også ofte de andres indlæg.

I begyndelsen var Kirstine begejstret for det ugentlige besøg i Sevel Kirke. Vandreturen hver søndag morgen, hvor nonnerne i samlet procession gik den time-lange tur over bakkerne forbi Gjæven og op gennem hulvejen til kirken, var et dejligt afbræk i dagligdagen. Men hun fandt det uudholdeligt at høre på præsten, Asger Øgendahls, håbløse prædiken. Han brugte en blanding af dansk og latin og demonstrerede et nærmest ikke eksisterende kendskab til latin. Han troede vel, at han var ene om at tale dette kirkesprog.

Første gang hun hørte ham prædke, sad hun helt lamslået. Senere kom hun til at betragte ham som en gemen svindler, der sagde det værste sludder. Ved den første gudstjeneste efter den overraskende helbredelse af Mikkelsøns hustru i november, var nonnerne blevet standset lige uden for kirkediget af Johannes Mikkelsøn og hans familie. Med høj røst havde den stovte bonde takket klostret. Samtidig bad han priorinden hilse søster Beate mange gange og takke for hendes store indsats; Beate kunne desværre ikke længere klare vandreturen til kirken. Da Kirstine skulle forbi de mange ved kirkediget, sørgede hun for at gå med sænket blik videre ind i kirken. Enkelte gange vekslede hun blikke med Johannes, Jens og Bjarke og fik venlige smil tilbage.

Den mørke tid var næsten uden adspredelser med få kærkomne undtagelser. Den ene fandt sted ved solhvervshøjtiden, hvor søster Margrethas bror fra Nørre Vosborg kom på besøg. Broderen var en god historiefortæller og underholdt nonnerne flere aftener til efter normal sengetid med historier fra gamle tider. Alle nød at sidde i kapitelsalen og høre de gamle sagn og morsomme tildragelser fra fortiden. Kirstine vidste, at det var sådan, den mørke tid tilbragtes overalt i Norden. Mange havde den gave at kunne fortælle en historie, så den blev underholdende. Sådan huskede hun det fra sin barndom og senere på Bøvling. De fik også nyheder fra verden udenfor, om krige i Tyskland og i Sverige og bekymrende historier om handlen i Danmark, som fik hård konkurrence, særligt fra de tyske hansestæder. Tidligere var det fortrinsvis nordboere, der stod for handlen, men nu var de tyske handelsmænd blevet langt mere aktive i de danske farvande.

Kirstine talte med alle i klostret, men mest om praktiske ting, og hun blev anset for at være en enspænder af sine medsøstre. Specielt Margretha og Cecilie havde ved flere lejligheder forsøgt at bringe personlige emner på banen, men uden held. De fleste betragtede hende med respekt. Det at kunne læse og skrive var usædvanligt, og hendes arbejdsindsats imponerede de fleste.

Kirstine gik og iagttog de andre nonner og blev opmærksom på deres små særheder. Søster Julie var eksempelvis ofte trist i lange perioder. Det var ikke usædvanligt, at hun gik og smågræd, mens hun arbejdede. Else var irritabel og kom ofte op at mundhugges med andre søstre og talte gerne bag deres ryg. Margretha badede hver morgen i søen i en lang mørk kjortel. Kun når der var is på søen, eller frostvejr, havde Dagmar forbudt hende det. Søster Inge forsøgte at smyge sig uden om sine opgaver.

Kirstine holdt meget af at hjælpe i hospitalet. Hele vinteren bragtes syge ind, og under Beates kyndige vejledning var der mange ting at lære, både hvad angik pleje og medicin. Kun en lille håndfuld, Julie, Margretha, Cecilie og Thorun, gjorde tjeneste i hospitalet. Dødsfald var mere reglen end undtagelsen, og Kirstine stiftede for alvor bekendtskab med døden. De første gange Kirstine oplevede at se disse staklers dødskamp, var meget bevægende. Særligt en dag, da hun så en ung mor dø fra sit næsten spæde barn, berørte det hende dybt. Beate forsøgte at holde liv i barnet, men måtte opgive. Den nat græd Kirstine sig selv i søvn, og tanker om meningsløsheden skyllede ind over hende.

Oplevelserne rev i hendes egne sår, og hun overvejede mange gange, om hun skulle give efter og selv finde døden. Hun overvejede også at vende sig mod Gud, og søge lindring der. Nogle få ofrede alt til en blind tro på frelseren. Hun kunne se det på den inderlighed, de lagde for dagen ved de mange gudstjenester. Det var, som om de var holdt op med at tænke selv.

Beate var også meget troende, men på en anden måde. Beate gjorde en forskel. Det var ikke blot Guds vilje, når nogen døde. Nej, det var tydeligt, at hun som menneske forsøgte at ændre på den skæbne, hun havde foran sig. Alt var forvirrende i Kirstines sind. Selv om de var noget ældre end hende, var det Margretha og Cecilie på henholdsvis 25 og 28 år, hun havde det bedst med. Ingen af dem var særligt troende, og de havde en lysere måde at anskue tingene på.

Der blev ikke holdt gudstjeneste i Sevel denne søndag. Det var simpelthen for koldt. De foregående tre dage var der blevet fyret ekstra kraftigt i klostrets køkkenet, specielt til gavn for fru Lucia og de andre på første sal. Til de øvrige soverum blev der båret opvarmede sten fra køkkenet, så den værste kulde kunne holdes nede. De fem stakler på hospitalet skulle også plejes og varmes. Alt foregik som i et mareridt, fordi alle hele tiden blev mindet om kulden, som bare var alle steder. Selv i sengene kunne kulden ikke holdes ude.

Dagmar havde efter morgenmaden fortalt om klostrets regnskaber. Som vanligt var der flere fæstegårde, som ikke havde betalt deres ydelser. Kirstine blev kaldt op til Dagmar og sad nu og ventede på, at Dagmar skulle blive færdig med nogle instrukser til Anne. Der skulle slagtes flere høns, så de også i herberget kunne få kød. Søen havde været tilfrosset i over 14 dage, så der ikke kunne fiskes. Anne stod med vanter på og trippede. Værre så det ud med Dagmar, som så hærget ud og var blå om næsen, selv om arbejdsværelset lå lige over køkkenet. Alle har deres at tænke på, funderede Kirstine.

Dagmar smilede træt, da hun var færdig med at tale med Anne. Derefter rettede hun sin opmærksomhed mod Kirstine og gned hænderne mod hinanden ”Som jeg omtalte her til morgen, får klostret slet ikke de penge ind, vi burde. Mange, har store problemer. Vi er ikke de eneste, der fryser.”

Kirstine så afventende på priorinden.

”Vi får helt sikkert problemer med Mikkel Tavsen, når han kommer på sit forårsbesøg her til april. Der er alt for mange af fæstebønderne, der ikke kan eller ikke vil betale. Vi har intet hørt fra din fosterfars gård, Næsgaard i Sahl. De er en blandt mange. Kender du noget til gården og fæstebonden der?”

Kirstine rystede på hovedet. ”Jeg kan svagt huske noget om, at Leif købte gården ubeset under en sørejse for få år siden. Det var vist lige efter, hans første hustru døde. Men de nærmere omstændigheder kender jeg ikke.”

”På Næsgaard har de fået besked på, at de kun med frigørende virkning kan betale til klostret. Selv om det ikke er meget, udgør det både brændsel og dyr,” sagde Dagmar.

”Hvad plejer prioren at gøre ved skyldnerne, når de ikke betaler?” spurgte Kirstine.

Dagmar gned sig i hænderne. ”Han er meget hård. Hvis der ikke er udsigt til betaling, smider han fæstebønderne ud, efter han har taget alle de personlige ejendele, som har værdi. Han venter ikke på nogen dom på tinge.”

”Kan han det?” spurgte Kirstine.

”En prior er bispens direkte udsending og har store beføjelser.”

Kirstine tænkte lidt over svaret. ”Hvordan kan det gå ud over klostrets økonomi? Det er jo bispestolen, der tager sig af beløbene, som bliver betalt i rede penge.”

Dagmar så frem for sig, inden hun svarede. ”De indtægter, der kommer til at mangle det ene sted, henter de blot et andet. Der bliver desværre mindre og mindre til selve klostrets drift, så det går ud over os.” Dagmar rettede på sit store halstørklæde, som hun havde svøbt uden over ordensdragten. ”Bispestolen bygger til på domkirken i Ribe i øjeblikket. Bisp Tyge har proklameret, at klostrene skal yde halvdelen af den udgift. Det er en voldsom byrde at pålægge os. Det meste af det, vi tjener, kommer ad forskellige omveje videre til bispen. De få pengemidler, vi endnu råder over, går til aflønning af håndværkere og tyende.” Dagmar hostede voldsomt, inden hun fortsatte. ”Salget fra væveriet blev i efteråret ændret, således at betalingen nu fremover går direkte videre til bispestolen.”

”Vil det sige, at det, vi tjener på salg af klæder og stoffer, slet ikke kommer selve klostret til gavn?” spurgte Kirstine harmfuldt.

”Sådan kan du ikke tolke det. Vi hjælper jo bispestolen med indkomster, som de ellers skulle have fra andre kilder.” Dagmar sukkede og vred hænderne.

Kirstine tænkte sig om. Hun var helt forvirret. ”Jamen, hvor får klostret så penge fra?”

”Vi holder os selv med mad fra det gode fiskeri i søerne og fra vort dyrehold. Vi sælger indimellem en okse eller andet, som vi kan benytte som betaling til håndværkerne eller det øvrige tyende. Portner Aage skal jo have sit for at værne klosterholmen. Enkelte gange har fru Lucia forstrækket os.” Dagmar holdt inde en stund. ”Vi bliver nødt til at sende nogen til Sahl for at inddrive vort tilgodehavende. Vi har yderligere et par andre gårde i omegnen, som også bør have et besøg. Jeg bliver nødt til at sende portner Aage, selv om han påstår, at det ikke er hans opgave.”

”Jeg vil gerne tage af sted,” røg det ud af Kirstine.

”Vi kan ikke sende nonner ud på denne tid af året. Der flakker alt for mange fredløse rundt som også er desperate på grund af manglen på mad.”

”Jamen, jeg kunne tage en eller flere af folkene med som eskorte,” udbrød Kirstine. Tanken om at komme væk og se noget andet gjorde hende ivrig.

”Ikke tale om,” afbrød Dagmar. ”Den slags arbejde har aldrig hørt til nonners gøremål.”

”Jamen, jeg er sikker på, at jeg er bedre til det end Aage, som sikkert vil være truende. Jeg vil kunne henvise til, at det er Leif Bøvlings udtrykkelige ønske, at betalingen falder nu. I nødværge kunne jeg måske nævne, at handlen kan gå tilbage. Leif Bøvling er ikke til at spøge med, såfremt nogen forsøger at snyde ham.” Kirstine lænede sig ind over det store plankebord.

”Lille Kirstine, du farer for hurtigt frem. Jeg har, lige fra jeg læste din mors brev og så dig første gang, været klar over, at du er noget særligt. Du arbejder hårdt. Men pas på ikke at lave om på sæderne. Du må leve med vore regler ligesom alle andre.”

”Jeg er sikker på, at jeg kan løse problemet med fæstebonden på Næsgaard,” sagde Kirstine selvsikkert. ”Hvis betalingen falder til prioren, ser vi aldrig de penge igen.” Kirstine trængte gevaldigt til at komme væk fra alle rutinerne og tidebønnerne. ”Moder Dagmar – prøv mig, jeg har ordnet værre forretninger, da jeg hjalp min fosterfar på Vesterløkke i Trans. Vis mig den tillid.”

”Jeg skal tænke over det, men der kan i hvert fald ikke blive tale om nogen tur til Sahl, før vejret bliver mildere. Nu vil jeg gerne have, at du skriver det brev til Jens Kalf på Vinderupgaard og minder ham om, at vi heller ikke har fået brød og vin i denne uge. Pænt og høfligt, naturligvis.”

Senere på dagen gik Kirstine ned på hospitalet, hvor Beate netop havde instrueret Cecilie og Margretha i den videre pleje af de fem patienter.

”Det er godt, du kom, Kirstine. Jeg går over og lægger mig. Mine gamle ben er ikke længere, hvad de har været.” Beate forsvandt stille.

Cecilie og Margretha var travlt optaget. De arbejdede godt sammen.

”Hjælp lige med at gøre drengen her i stand. Bagefter må du løfte nogle varme sten over i sengehalmen, så vi kan holde ham varm,” sagde Cecilie.

Margretha strakte ryggen. ”Jeg går over i køkkenet og henter noget kogt vand med lidt hyldebær i. Vi kunne vist godt trænge til lidt.”

Cecilie og Kirstine gjorde sig færdige.

”Kom,” sagde Cecilie. ”Vi går ind i modtageværelset og tager os et lille hvil, inden jeg skal over i herberget. Der er mange munde at mætte i øjeblikket.” Hun kiggede ind i den gabende tomme vævestue. ”Gad vide om de er syge alle sammen på en gang? Nu er det femte dag, at vævene står stille.”

”Gulla, Else og Inge er syge,” sagde Kirstine. ”De andre tre afløser i køkkenet. Der er det også dejlig varmt. Jeg ved, at Thorun hjælper til oppe ved fru Lucia.” Kirstine trak et uldtæppe tæt omkring sig.

”Det er godt, at vi kan have dig her. Du gør meget mere gavn her end i køkkenet. Har du vænnet dig til dine nye opgaver?” Deres ånde dampede, da de gik ud i den mørke gang, som førte hele vejen rundt om den inderste gård.

”Selv om det er koldere, er det meget bedre at hjælpe på hospitalet,” sagde Kirstine. De gik ind og satte sig i modtageværelset. Den fortrolige stemning mellem dem fik Kirstine til at løsne lidt op. Hun kunne godt lide Cecilie, og hun erkendte, at arbejdet i hospitalet var noget af det mest tilfredsstillende, hun kunne foretage sig.

Cecilie spurgte igen: ”Har det været slemt sådan at blive anbragt her – ja, for jeg går ud fra, at du ikke selv har ønsket at komme her.”

”Jeg er ved at vænne mig til tanken nu, men det har taget sin tid. Det hjælper, at der er så meget at gøre.”

Cecilie fortalte, hvordan det havde været for hende selv, da hun kom til klostret for snart lang tid siden. ”Det tog mig tre-fire år at vænne mig helt til det nye liv her. Jeg stammer nede fra Stadil Fjord, fra en middelstor gård. ”Det var først, da jeg blev femten, det gik op for mig, at jeg ikke var et ægte barn af mine forældre. Ved en tilfældighed overhørte jeg en samtale mellem dem. De talte om, at jeg var blevet anbragt. De havde fået penge for at opfostre mig, men nu var de femten år, som aftalen gik på, gået.” Cecilie sad lidt. ”Jeg begyndte at spørge rundtomkring, hvem mine rigtige forældre var. Men det kunne jeg ikke få noget svar på.” Hun tav forlegent, da Margretha trådte ind i rummet med deres forfriskninger, men fortsatte, da hun så, hvem det var. ”Da det rygtedes, at jeg for alvor var begyndt at søge viden om mit ophav, skete det pludselig en dag, at jeg blev hentet af to ledsagere. Helt uden videre blev jeg bragt her til Stubber Kloster. Det er ikke siden lykkedes mig at finde nogen forklaring på, hvem jeg i virkeligheden er. Den gamle priorinde var tavs som graven. Det eneste, jeg fik opklaret, er, at der tilgik klostret en sum penge, da jeg kom hertil.”

De nød alle tre den varme drik.

Cecilie var stadig påvirket af hændelserne, og hendes stemme rystede lidt, da hun fortsatte: ”Jeg følte mig naturligvis svigtet af alle, mine rigtige forældre, mine plejeforældre og egentlig også af klostret. Langsomt har jeg vænnet mig til livet her, og nu kunne jeg ikke forestille mig andet.”

”Du er trods alt blevet godt behandlet,” sagde Margretha. ”Jeg blev behandlet som en gemen tøs. Jeg er sjette barn ud af syv med fire ældre brødre og en yngre og en ældre søster. Som barn af den store høvding på Nørre Vosborg burde jeg være privilegeret på alle måder, og det tror jeg også gjaldt for alle mine søskende. Men desværre slet ikke for mig.” Margretha var en kæmpe knokkel af en kvinde, både høj og omfangsrig. Alt ved hende var stort, og hun havde grove træk. Hendes bramfrie sprog havde altid givet hende problemer. ”Lige fra jeg var helt lille, har jeg været ualmindelig grim og stor i forhold til mine søskende. Ja, mine brødre var også store og klodsede, men for drenge er det jo en fordel. De er ualmindelig livsduelige, og der var ikke mange i herredet, der på nogen måde kunne hamle op med dem rent fysisk. De tre er rene kæmper, men den fjerde er den klogeste. Han har arvet min mors smukke udseende. Alle her på klostret kender ham. Han kommer næsten hvert år ved solhvervsfesten og er en udmærket historiefortæller. Begge mine søstre er smukke og nu godt gift ind i andre adelsfamilier.” Margretha knyttede hænderne og stampede i gulvet, da hun fortsatte: ”Jeg hader min mor mere end noget andet væsen på jorden. Hun har svigtet mig i alle årene derhjemme. Helt fra jeg var lille, har jeg måttet slå fra mig. Jeg blev drillet næsten hver dag. Ingen piger respekterede mig. Drengene brugte mig til nød til at lege med.” Der var ingen sentimentalitet, kun ægte harme, som lyste ud af hende. ”Allerede som barn, egentlig så langt tilbage, som jeg kan huske, har jeg fået herrebesøg, både om natten og om dagen. Både af mine brødre og andre familiemedlemmer. De brugte mig som en gemen frille. Jeg har skullet betjene dem, der var stærkere end mig selv.”

Ligheden var slående for Kirstine. Det, hun her hørte, var hendes egen historie. Blot var Leifs overgreb langt mindre. Hun var tæt på at bide sin læbe til blods. Medfølelsen, hadet til moderen og følelsen af at være fortabt var noget, hun havde levet med de seneste måneder. Hendes egen situation var langt mindre grum end det, hun nu hørte. Mange forskellige tanker gik gennem hende.

Både Cecilie og Margretha bemærkede hendes sindsbevægelse.

”Det var først, da jeg blev anbragt her, at det gik op for mig, at jeg ikke skulle stå til rådighed for alle mulige tyre, der liderligt kunne tage mig efter behag,” fortsatte Margretha. ”De første år i klostret var egentlig de bedste, for da havde jeg noget at sammenligne med. Nu, hvor jeg har fået det hele lidt på afstand, kan jeg se, hvor nyttesløst det hele er. Inderst inde ville jeg gerne have været en dreng.”

”Hvordan har du det så med jomfru Maria, Jesus og Gud?” spurgte Cecilie.

”Jeg ville gerne kunne tro,” sagde Margretha. ”Men jeg kan ikke lade være at tvivle, når jeg ser de mange skinhellige personer, både blandt os nonner, men lige så meget blandt de gejstlige, fra Øgendahl i kirken til biskop og prior. Var der blot flere som Dagmar og Beate, var jeg stærk i troen.”

Cecilia indskød: ”Jeg har det sådan, at jeg nødig vil tro, det hele er spildt. Alle de bønner og alle de salmer. Vi er fortabte, hvis vi ikke tror.”

De vendte opmærksomheden mod Kirstine.

”Kirstine, du skal nok lære at sætte pris på klostret. Det vil komme med tiden,” sagde Margretha. ”Men lad os nu komme videre med dagens opgaver.” Hun skuttede sig, da de rejste sig og gik til hver sine gøremål.

De næste mange dage viste ingen bedring i vejret. Men en dag slog vinden om i sydvest, og det blev regnvejr. Sneen tøede hurtigt, men isen på søen blev dækket af et lag vand, som forhindrede tyendet i at gå ud og fiske i hullerne, som ellers møjsommeligt var holdt åbne.

En morgen efter morgenmaden proklamerede Dagmar som vanligt: ”Lad os tale om vort klosters anliggender.”

Søster Birgit tog straks ordet: ”Vi har igen konstateret, at der er gået mug i en sæk hvedemel, så det har været vanskeligt at bage ordentligt brød. Jeg har været nødt til at lægge alle de nybagte brød over i herberget, så de kan blive spist. Jeg skal bruge et par af mændene til at flytte de sidste sække væk fra stenvæggen i kælderen, ellers kan det være slut med brød resten af vinteren.”

”Kan vi ikke sætte sækkene oppe i hovedbygningen, så undgår vi det her spild? Det var også galt sidste vinter.” Ragnhild fik hurtig tilslutning til sit forslag.

Med sin spæde røst meddelte Beate: ”Der var to dødsfald i hospitalet i går. En gammel kone fra Herrup, som blev bragt stærkt forkommen hertil for 14 dage siden, og en lille pige fra Søgårde, som heller ikke klarede sig. Nu var det ellers blevet varmere i vejret, og jeg håbede, at det kunne hjælpe. Men det fugtige vejr gjorde det af med dem.”

”Vi har ikke haft meget held med at holde folk i live denne vinter,” fortsatte Ragnhild. ”Men vi gør dog, hvad vi kan. Vi sender kærren først til Søgårde og derefter til Herrup. Vil du tale med Aage, søster Anne? Han kan nok afse en af folkene. Vi vil ikke have lig liggende her, medmindre det er højst nødvendigt.”

Nu rømmede Anne sig; ”Vi er igen oppe på den normale mængde mælk. Jeg tror, det har hjulpet at sende drengene ud og skære lyng til foder. Men der er igen forsvundet et får fra markerne helt nede ved Bregnskoven. Drengene siger, at de har fundet blodspor i en af driverne. Vi bliver nok nødt til at sende en af de voksne karle med, næste gang vi har fårene dernede. Det er sandsynligvis det pakket, der bor ude i Jattrup Huse, der har været på spil.”

Ragnhild nikkede. ”Jeg synes ikke, vi skal have dyr dernede på denne tid af året. Kan vi ikke få drengene til at skære noget mere lyng?”

”Beholdningerne af mad er nu meget små. Vi begynder at mangle næsten alt. Kan vi slagte flere dyr?” Søster Birgit så synlig bekymret ud. ”Vi kan ikke blive ved at slagte vore dyr.” Anne havde helt glemt sin generthed, når hun skulle sige noget i kapitelsalen. ”Bliver vi ved på denne måde, kommer vi til at mangle kvæg næste vinter.”

”Alle de syge og de mange, der strømmer til herberget, tærer på beholdningerne og på kræfterne. Kan vi ikke gøre noget?” Ragnhild så hen mod Dagmar, da hun fremsatte spørgsmålet, og da der ikke kom noget svar, fortsatte hun. ”Vi bruger mad og kræfter på mange syge, som så dør alligevel. Vi må blive dygtigere til at vurdere, hvem vi kan hjælpe.”

Beate ville have sagt noget, men opgav.

Dagmar brød ind og undgik derfor en hurtig replik fra Margretha, som altid tog hospitalet og herberget i forsvar. ”Det har været en streng vinter, og mange landsbyer og gårde nærmer sig hungersnød. Vi har indtil videre kunnet yde vort bidrag, men nu er lagrene også her ved at være tomme. Hav tålmodighed, søstre, vi får snart forår, og så lysner det. Vi må lære, at vi skal samle nok til huse, så vi kan klare os gennem en lang vinter. Er der i øvrigt noget nyt fra væverne?”

Der blev rystet på hovederne. Det havde været svært at væve i lang tid, og flere af væverne var også søgt over i køkkenet, hvor de gik Birgit til hånde.

Margretha tog ordet. ”Ham tossen, som er kommet de seneste fire uger for at tigge mad, sked på gulvet i spisesalen efter at have brokket sig over vællingen. Han sagde, det var det bedste, der var serveret de sidste tre måneder.”

”Hvad gjorde du ved ham denne gang? Du kunne jo ikke smide ham i søen …”

Jeg dyppede hans snude i skidtet, smilede Margretha. Han kommer ikke tilbage foreløbig. Det tør jeg godt love.”

”Det er altså også på kanten af at være uspiseligt, det, vi har,” fortsatte Cecilie. ”Kan vi ikke forsøge at gøre det lidt mere spiseligt?”

”Nej, det går ikke,” affærdigede Ragnhild hende. ”Hvis vi på nogen måde gør det bedre, har vi et slæng så stort allerede efter få dage. Vi bliver nødt til at holde fast. Det skal være allersidste udvej at benytte vort herberg, ellers går det helt galt for os.”

Dagmar tog igen ordet. ”Vi har hjulpet bønderne nede fra Blakskjær med lidt hvede, ligesom vi gjorde det med Trandum-folkene i sidste uge. Der er nogle, der får det svært med såsæd igen i år.” Ragnhild skævede misbilligende, men Dagmar fortsatte. ”Desuden har jeg bedt Kirstine tage turen til Næsgaard i Sahl, sammen med en af folkene. De har endnu ikke hverken betalt eller sendt det aftalte brændsel. Da det er hendes fosterfars tidligere gård, vil jeg forsøge at få indkrævet så meget som muligt uden Mikkel Tavsens hjælp. Aage vil blive sendt til Haderup og senere Ryde for at indkræve på samme måde. Kirstine, du kan tage af sted i morgen, hvis vejret holder.”

Kirstine gav et gisp af overraskelse, og knugede sine hænder i skødet for ikke at vise sin glæde.

”Jamen, er det ikke mod reglerne?” indskød Ragnhild. ”Det bør da være et arbejde for vor prior, Mikkel Tavsen, eller i det mindste en af mændene.”

”Ja, det har du ret i, Ragnhild. Men på grund af vores svage pengebeholdning er jeg nødt til at tage utraditionelle metoder i brug. Jeg ville ikke have spurgt Kirstine, hvis jeg ikke var overbevist om, at det var bedst på den måde.” Dagmar fortsatte: ”Et par af bønderne fra Nautrup og Djeld bliver måske nødt til at afhænde deres gårde allerede inden foråret. De vil helst sælge til klostret og blive vore fæstebønder. Men Rydhave, Landting eller Pors-familien på Svenstrup kunne også være mulige købere. Det er prisen, der bestemmer.”

”Jamen, er kassen ikke tom?” Ragnhild rystede undrende på hovedet.

”Det er derfor, vi skal forsøge at drive penge ind.” Dagmars stemme var rolig og venlig i modsætning til Ragnhilds lidt aggressive stemmeføring. ”For begge gårde er det sådan, at handlen er slået fejl, og deres skibe har ikke indtjent det nødvendige. Det er det samme hos mange andre. Oveni det hele har de haft nød og elendighed her i vinter, hvor mange har brugt alle forråd. En del har end ikke såsæd.”

Ragnhilds åndedrag og mimik afslørede, at hun misbilligede fremgangsmåden. Med et skuldertræk viste hun sin foragt for beslutningen, men accepterede stiltiende afgørelsen. Hun satte sig og så sig rundt med en mine, der mere sagde: Godt, det ikke er mig, der skal løse det problem.

Dagmar havde mere på hjerte. ”Så er der kommet bud fra Eberstein på Rydhave. Han har indkaldt de større ejendomsbesiddere på egnen. Der skal lægges råd for, hvad vi stiller op med de iltre naboer fra Salling, som forlanger fri råderet over strandengene ved Geddal. Herudover ødelægger de meget på deres vej, når de driver kvæget sydover mod Holsten.” Dagmar gjorde et lille ophold, hvor hun ligesom søgte efter ordene, inden hun fortsatte. ”Der er, så vidt vides, tillige problemer med dem længere mod syd, hvor de raserer dyrkede arealer. Det er en mangeårig strid, som flere gange har udviklet sig til håndgribeligheder.”

”Er det ikke slægtninge til vores hellige moder, der giver de største problemer?” indskød Ragnhild lidt ironisk.

”Jo, blandt høvdingene i Salling er min brorsøn Ulf Krabbe nok en af de værste,” fortsatte Dagmar. ”De hidser deres bønder op mod os for på den måde at aflede opmærksomheden fra deres egne interne stridigheder. Jeg kender kun alt for godt dette spil som en ægte Krabbe af Hostrup. Klostret er i øvrigt svigagtigt blevet unddraget en gård i Rødding af samme Ulf Krabbe, hvilket heller ikke er glemt. Jens Kalf på Vinderupgaard opfordrer os til at stå sammen. Alle betydende gårde i herredet vil blive repræsenteret på mødet på Rydhave.”

Er der flere, der har noget at sige om klostrets ve og vel?” spurgte Ragnhild. ”Nej? Så vil vi gå til arbejdet.”

Den følgende dag var Kirstine fra morgenstunden på vej til Sahl sammen med en af håndværkerne, ved navn Eskild. I dagens anledning var Eskild fuldt bevæbnet. Han var udtaget af Aage, fordi han var stor og hærdebred. Aage selv og to andre eskorterede Dagmar til Rydhave. Kirstine modstod fristelsen til at tage stien op gennem Gjæven, da de gik forbi den tomme skibsplads, hvor enkelte tildækkede fartøjer lå. Slugten havde en magisk tiltrækning på hende, som den forsvandt ind mellem de høje bakker mod Sevel.

Alt var nyt på den anden side af Sevel mod Sahl og Ejsing. Her havde hun aldrig været før. Landskabet lignede det kendte med et utal af små lunde og krat og indimellem små græsningsarealer, som lå som små rydninger. Disse store arealer, som lå uden for landsbyernes marker, blev kaldt almindinger. Ifølge loven tilhørte de kongen, men alle kunne frit bruge dem.

De fleste gårde lå i de små landsbyer, men der var dog enkelte, der lå i små rydninger i almindingen, hvor de til gengæld var langt mere udsatte for ran og overfald. Kirstine havde hørt meget om landsbyen Sahl, som havde haft en betydende position før i tiden. Fra vestsiden af Sahl var en smal mose eller sump, som stod i forbindelse med Limfjorden, når vandstanden var høj. Her havde man kunnet sejle direkte ud i Limfjorden forbi Vinderupgaard og Landting mod vest. Mod øst kunne der sejles gennem Skallesø og Flyndersø til Skive Fjord. Det gav en lang række fordele, som havde givet området både rigdom og tryghed. De skiftende høvdinge af Hjælm-ætten havde i ufredstider følt sig trygge, fordi Stubbergaard lå så tilbagetrukket. De havde haft god tid til at forberede et forsvar, såfremt et angreb var under opsejling. Endelig havde de den store fordel, at en fremrykkende fjende skulle medbringe fartøjer, fordi klosterholmen var en befæstet ø.

Kirstine kiggede sig omkring og huskede, at Sahl havde den ældste og største kirke i området. Desuden var der, havde hun hørt, en del rige bøndergårde. Alligevel var der tilbagegang at spore. Besejlingsforholdene blev stadig dårligere. Dels på grund af lavere vandstand, dels var skibene blevet større. En kogge kunne ikke besejle Sahl, som de gamle langskibe kunne.

Efter en god times gang fra Sevel kom de forbi en større gård. Her gik Skallesø op i et smalt farvand med høje brinker til begge sider. Få hundrede favne derefter nåede de frem til den mindre Næsgaard. Gården bestod af en enkelt længe, en lille lade, et brændeskur og et tomt bådeskur. Dyrene befandt sig i den ene ende af længen og beboelsen i den anden. Bygningen lå tæt ved et lille sund med åbent vand, som førte op til gården Agerbæk. På den anden side sundet, lidt mere tilbagetrukket, lå endnu en gård. Direkte mod nord lå Skallesø med skov og hede, så langt øjet rakte. Næsgaard lå smukt, men bygningerne var dårligt vedligeholdt, og den lille lade så ud til at kunne vælte ved første vindstød. Hønsene og en enkelt gris løb ude bagved. Her fandt Kirstine en forknyt pige på omkring 10 år.

”Er din husbond hjemme?” spurgte Kirstine.

Pigen løb ind, og efter et øjebliks venten kom en kvinde på omkring de 30 ud af huset, idet hun tørrede hænderne i sin grove klædning, som var tyndslidt og uvasket.

”Hvad bringer jer til Næsgaard?” spurgte hun. ”Her finder du kun dyb armod, gå bort herfra, såfremt du ikke er kommet for at sætte os på porten.” Kirstine kunne se, at kvinden havde grædt. Da Kirstine ikke sagde noget, fortsatte kvinden i et mere bittert tonefald. ”Lad os da først begrave vore døde,” fortsatte hun med et udtryk af vrede og sorg.

”Mit navn er Kirstine Nielsdatter, jeg er steddatter af Leif Bøvling. Jeg er her ikke for at sætte nogen på porten, men vi har intet hørt herfra, siden klostret overtog gården. Derfor er jeg her.”

Den forgrædte kvinde så ud til at ville smække døren i.

”Men fortæl mig først, hvem der er død,” sagde Kirstine og gik frem og rakte kejtet en hånd på kvindens skulder.

Kvinden satte begge hænder for ansigtet. ”I nat døde den ene af mine drenge, en af tvillingerne, så nu er der kun mine to børn, en gammel karl og mig tilbage på Næsgaard. Min mand, Bjørn Holmen, sejlede ud med besætning og gods for snart tre år siden. Vi ved, at han for to år siden er set i Irland, men siden har vi intet hørt.”

Kirstine vidste ikke, hvad hun skulle sige. Eskild, som havde stået bag hende, gik lige så stille hen og så ud over søen.

Kvinden tog sig sammen og fortsatte: ”Mit navn er Jonhild. Siden Bjørn tog af sted, har jeg kæmpet for at holde Næsgaard oven vande, selv om det har været svært.” Hun tørrede øjnene og trådte et skridt til siden. ”Kom I kun ind og se ham.”

I den trange svagt oplyste stue lå den døde tvilling i alkoven. På bænken ved køkkenilden lå den anden og sov.

Jonhild bøjede sig ned over den døde og rørte blidt drengens kind, som om hun stadig ikke troede, han var død. Hun rettede sig op, og tårerne løb igen. ”I nat løb Toke til Sevel efter Sorte Grethe, men hun nåede ikke frem. Vi har ingen penge, og vi har ikke de aftalte femten høns, en ko og et læs brænde, som er forfaldent til klostret. Jeg ved ikke, hvad vi skal gøre.”

De sad et stykke tid. Det her var ikke, hvad Kirstine havde ventet. Det var situationer som denne, der gjorde skatteopkrævere og inddrivere så forhadte, fordi de herrer, hvis ærinde de løb, ikke kendte til nåde eller godhed.

”Hvor meget har du?” hørte Kirstine sig selv sige.

Jonhild var kommet lidt til sig selv igen. Hun fornemmede Kirstines dilemma. ”Vi har sædekorn, og vi låner hest og plov. Herudover har vi ti høns, en gris, en ko med kalv, og vi venter yderligere en kalv til sommer. Vi har lige nok brændsel til os selv, men penge har vi ikke.”

Pigen trådte ind. ”Sorte Grethe er her.”

Uden et ord skred Grethe forbi dem, gik lige hen til den døde og lod hurtigt sin hånd løbe hen over den dødes ansigt, hvorefter hun kort iagttog drengen. ”Jeg er ked af, at jeg ikke kunne komme noget før, men mange er syge,” sagde hun stille. ”Lungesygen kræver sine ofre. Jeg tror ikke, jeg kunne have gjort noget for din dreng, selv om jeg var nået frem i tide.” Hun satte sig tungt. ”Kan jeg få noget varmt at drikke?”

”Åh jo” sagde Jonhild.”Nu skal jeg varme noget saft, og undskyld, at jeg ikke har budt.” Hun så på Kirstine.

Sorte Grethe henvendte sig til den unge nonne. ”Har I det også strengt i klostret?”

”Den sidste måneds tid har været hård,” sagde Kirstine.

”Ja, mange lig venter på at komme i jorden,” sagde Grethe. ”I gør det godt i klostret, især Beate. Hvordan har hun det? Hun er jo ikke helt ung mere.”

”Beate klarer sig næsten lige så godt som os unge, men det er også været hårdt for hende.”

”Men er du nu begyndt at gå på sygebesøg?” Grethe så spørgende på Kirstine.

”Nej, jeg er her i anden anledning.” Kirstine så forlegent ned.

”Nå, du tager dig også af økonomiske forhold” Grethe nikkede forstående. ”Prior og bisp fattes penge?”

Ingen sagde noget.

Så tog Grethe igen ordet. ”Biskob Tyge har meget kløgtigt sørget for, at det, der skulle have været kristen barmhjertighed, i stedet bliver til kynisk ragen til sig, og at de, der vier deres liv til Jesus, snedigt bliver djævelens håndlangere – uden de aner det.”

Kirstine tænkte i sit stille sind, hvor præcis denne iagttagelse var. I stedet sagde hun: ”Det kan ikke være velgørenhed det hele. Der skal penge til at drive verden, så meget har jeg da lært.”

”Var det din far eller din stedfar, der talte der, lille unge frøken Kirstine? Jeg tror faktisk ikke, det var dig selv.” Sorte Grethe nippede til den varme drik, som Jonhild rakte dem. Hun fortsatte: ”Jeg hører fra pålidelige kilder, at du arbejder hårdt i klostret, og at det måske kan give problemer.”

Kirstine forstod ikke helt, hvad Sorte Grethe mente. Kunne hun få problemer, fordi hun arbejdede meget?

Samtalen var gået hen over hovedet på Jonhild. Hun sad og så sørgmodigt ind i ilden.

Eskild, som havde fulgt samtalen fra indgangen, mindede stille Kirstine om, at de snart måtte af sted. Toke, den overlevende tvilling, var vågnet og kiggede nysgerrigt på de besøgende. Han så ud til at være en opvakt dreng.

Kirstine havde spekuleret på, hvad hun skulle gøre. Hun henvendte sig nu direkte til Jonhild. ”Du må forstå, at klostret ikke kan acceptere, at der ikke betales fæsteafgift, og i særdeleshed at vi ikke hører om de besværligheder, der er på Næsgaard.”

Jonhild nikkede.

”Jeg har forståelse for din sorg og dit tab, men jeg bliver nødt til at spørge dig, om du er villig til at arbejde hårdt for at kunne betale klostret dets tilgodehavende,” fortsatte Kirstine. ”Vi må stadig håbe, at Bjørn vender helskindet tilbage, selv om det er lang tid at være på langfart uden at give besked.”

”Jeg lover at forsøge,” stammede Jonhild, mens et håb tændtes i hendes forgrædte ansigt. ”Vi vil gerne blive boende på Næsgaard.” Hun skævede over til Toke, som sad og fulgte med i samtalen. ”Vi har mulighed for at søge hjælp hos slægtninge i Borbjerg. Men hos dem har vinteren også været streng.”

”Mine betingelser er følgende,” sagde Kirstine.”Afgiften af brændsel og dyr skal betales senest ved midsommer, ligesom den kontante afregning, der forfalder til den tid, skal betales prompte. Klostret er villigt til at ansætte Toke som medhjælp til pasning af klostrets dyr, lønnen for arbejdet kan fratrækkes i det kontante vederlag.” Kirstine så hen mod drengen. ”Hvis den samlede gæld ikke betales senest ved midsommer, er vi desværre nødsaget til sætte dig og din husstand ud af gården. Den kontante betaling fra i vinter eftergiver klostret dig på grund af din vanskelige situation. Bedre betingelser er jeg ikke i stand til at give dig.”

”Det lyder som en anstændig ordning,” sagde Sorte Grethe.

- 5 -

Rømning – Marts 1276

I det svindende dagslys travede Kirstine og Eskild over broen til klosterholmen. Afløseren for portner Aage så lettet ud, da han så dem.

”Vi har lige talt om jer. Nu sparer vi da turen ud for at lede efter jer.” sagde han.

Kirstine hørte den velkendte lyd af den tunge bro, der blev hævet. Hun forsvandt ind i hovedbygningen. Hun kunne lige nå inden om hospitalet før vesper. Her havde været rigeligt at se til, da hun tog til Næsgaard. På gangen mødte hun en stortudende Julie. Bag hende dukkede søster Else op.

”Hvor skulle jeg vide fra, hvordan man gør,” råbte Else ophidset efter Julie.

Kirstine drejede ind på hospitalet, hvor Thorun og Gulla stod ved en gammel kone, som lå og gispede efter vejret.

”Nå, der er du endelig. Du må lige tage over her. Vi ved ikke, hvad der er galt, men hun kan ikke få vejret. Det er gamle Jane nede fra Blakskjær,” sagde Thorun. ”Både Cecilie og Margretha har lagt sig med et maveonde, og gamle Beate måtte Ragnhild hjælpe over i seng efter bønnen i eftermiddags. Hun var ved at segne af træthed.” Thorun så bebrejdende på Kirstine. ”Hvor blev Julie og Else nu af? De havde lovet at tage sig af drengen?” Der var en anelse ophidselse i Gullas stemme.

”Jeg overtager nu,” sagde Kirstine. ”Hvis I vil tage jer af drengen … Har de andre fået mad?”

”Åh, jeg skal ringe til vesper nu,” sagde Gulla. ”Det er mig, der indkalder i øjeblikket, og søster Birgit har kun Aslaug i køkkenet.” Hun skyndte sig ud ad døren.

”Vi når vist ikke vesper i aften,” sagde Kirstine.

Lidt efter lød klokken. Fra hospitalet hørte de Ragnhild råbe til Anne og Bodil, at de skulle hjælpe til i herberget efter vesper. Kirstine begyndte at mærke trætheden efter sin lange tur.

Der var heldigvis kommet mere ro over gemytterne, da der senere blev ringet til aftensmad. Kirstine havde nået at besøge Cecilie og Margretha. Ingen af dem var i stand til at komme over i salen. Beate havde hvilet sig og mødte op. Det var lidt uvant, når Dagmar ikke var til stede. Hun gav altid bare ved sin tilstedeværelse en fornemmelse af tryghed,. Kirstine mærkede en fortættet stemning, da Ragnhild efter måltidet rejste sig og læste ordensreglementet – som alle kunne både forfra og bagfra.

”Lad os nu tale om klostrets anliggender,” sagde Ragnhild. ”Vi har to syge søstre i øjeblikket. Heldigvis har Beate rejst sig igen her til aften. Som I ved, er vor kære Dagmar på Rydhave de næste dage. Kirstine har været i Sahl – hele dagen endda – og vi andre har haft meget at se til i hospitalet, hvor der er sjældent mange syge. Har du noget at berette fra din tur, Kirstine?”

Inden Kirstine kunne nå at svare, indskød Thorun: ”Det virker ikke velovervejet, at Kirstine vandrer helt til Sahl, endda med en følgesvend, når hospitalet mangler folk. Og det på en dag, hvor vor moder er i Rydhave. Derudover har vi haft mandskab i både Herrup og i Trandum. Klostret har været næsten uden beskyttelse.”

Else lugtede altid en konflikt på lang afstand. ”Er det ikke meget usædvanligt, at vor yngste søster rejser ud og taler med fæstebønder, når patienterne ligger og dør på hospitalet? Vi vævere skal rende og lave andres arbejde, både i køkkenet, i herberget og alle mulige steder.”

Ragnhild var selv en anelse bekymret. Klostret havde en leverance af klæde, som købmanden i Skive snart skulle modtage. Der manglede stadig meget vævearbejde, før bestillingen var færdig. Højt sagde hun: ”Ja, vi skal passe på, at vi ikke tager for mange udflugter, når arbejdet kalder herhjemme. Prioren kan være her om et par måneder. Fik du penge med fra Sahl i dag?”

Før Kirstine kunne nå at svare, var Beate allerede i gang med at tale med sin svage røst. ”Det lønner sig vist for os alle at få klarlagt, hvad der er vigtigst for os her i klostret. I dag var det umuligt for mig at få nogen til at hjælpe mig. Når jeg spurgte en søster om hjælp, skulle hun enten væve eller hjælpe i køkkenet. Vævene har ellers stået tomme i flere dage.”

”Prøv du at væve i den kulde,” kom det skarpt fra Else.

”Så, søstre, nu taler vi ordentligt,” sagde Ragnhild. ”Sig os så, Kirstine, fik du noget ud af disse dvaske bønder i dag?” En anelse irritation hørtes i Ragnhilds stemme.

Kirstine havde overvejet, hvad hun ville sige, men det direkte spørgsmål om pengene kom bag på hende. ”Jeg vil foretage rapportering direkte til moder Dagmar, når jeg får aftalen skrevet ned. Men som svar på dit spørgsmål om penge må jeg sige, at der ikke var nogen penge at hente i dag.”

”Når Dagmar ikke er her, er det mig, du rapporterer til,” sagde Ragnhild spidst.

”Jeg skal udfærdige en rapport, så hurtigt det kan lade sig gøre. Jeg har arbejdet på hospitalet, lige siden jeg kom ind ad døren,” sagde Kirstine.

”Jeg har ikke bedt om en skriftlig rapport. Jeg kan bare få den mundtligt,” sagde Ragnhild.

”Det skal føres i klostres bøger …” prøvede Kirstine.

”Hører jeg ikke en næsvis ung forkælet adelsfrøken her?” Ragnhild talte langsomt, og stemmen var sarkastisk. ”Nu har vi måttet løbe – ja, jeg siger løbe – her på klosterholmen hele dagen, og blandt andet lavet frøken Næsvis’ arbejde – eller det, hun kalder arbejde.”

Kirstine bemærkede ikke, at Ragnhild på snedig vis var i gang med at få de andre over på sin side, men svarede blot. ”Jeg synes, det spørgsmål, Beate kom med for lidt siden, var godt: Hvad er det vigtigste arbejde her på Stubber Kloster?” For første gang i sin tid i klostret var Kirstine i gang med at sige sin mening. ”Skal vi redde menneskeliv, eller skal vi bygge en domkirke i Ribe?”

”Er du i gang med at bortforklare den manglende rapportering fra Sahl?” svarede Ragnhild hurtigt.

”Den rapport skal nok komme. Jeg mener, Beates spørgsmål for et øjeblik siden bliver overhørt. Kan det være, fordi det med al tydelighed fremgår, at når de to dygtigste nonner på hospitalet – ud over Beate, naturligvis – ikke er til stede, farer der en række uduelige væversker rundt, som ikke aner, hvad der foregår i hospitalet.” Kirstine talte hurtigt.

Ragnhild snappede efter vejret.

Beate havde rejst sig.

Alle holdt vejret i stilheden.

Beate fyldte ikke meget, selv når hun stod op. Man så tydeligt, hvor gammel hun var blevet. ”Vi opnår ikke klostrets bedste, hvis vi taler nedladende om eller til andre. Til dig, Kirstine: Pas på dit temperament.”

”Nej, jeg finder mig ikke i de nedladende påstande.” Ragnhild havde fået sin stemme tilbage. ”De ord skal du komme til at fortryde.”

”De ord fortryder jeg ingenlunde.” Kirstines stemme dirrende.

Beate satte sig opgivende ned, hvilket ingen rigtig bemærkede.

Kirstine fortsatte: ”Sandheden er, at her på Stubber Kloster er der en gruppe nonner, som helt vælger at se bort fra virkeligheden, fordi de slesker for prioren, som er i gang med at udsulte os. Får klostret nogensinde gavn af de klæder, som dag efter dag bliver til i væveriet? Jeg spørger bare.”

Ragnhild havde været på vej til at rejse sig, men var tungt sunket tilbage og stirrede over mod Kirstine og derefter mod Beate. Hendes rasende øjne viste tydeligt, at hun var i voldsom sindsbevægelse. Det var fra en helt uventet kant, hun fik den afgørende støtte.

Opildnet af de hårde ord om væverskerne, sagde Else: ”Jeg hører blandt tyendet, at Kirstine i dag har eftergivet bonden på Næsgaard sin gæld til klostret.”

Da ordene faldt, stod det klart for Kirstine, at slaget var tabt. Tidspunktet, stemningen og situationen gjorde, at den fordel, hun måske havde haft hidtil, var væk. Hun mærkede kinderne blive røde, i samme takt som øjnene fra de tilstedeværende vandrede fra Else og over på hende.

Der blev igen helt stille.

”Jeg skal nok afrapportere fra dagen,” gentog Kirstine efter en pause.

Et smil sporedes i Ragnhilds ansigt. ”Gav du Næsgaard-bonden henstand, eller har du i virkeligheden eftergivet al gæld?”

”Det skal ses i en sammenhæng,” sagde Kirstine.

Else var ikke færdig endnu: ”Jeg har tillige hørt, at Sorte Grethe og Kirstine har lagt rænker for klostret, og at Sorte Grethe var med i forhandlingerne om gældseftergivelsen.” Else så sig tilfreds rundt i forsamlingen.

”Har du også været sammen med og ført samtale med Sorte Grethe på Næsgaard? Ja eller nej?” Ragnhild bestræbte sig på at lægge et overrasket og skeptisk udtryk over det hoverende.

”Den samtale har intet med rænker at gøre, men ja, jeg har talt med Sorte Grethe. Hun spurgte i øvrigt til Beate og sagde, at klostret havde gjort et godt stykke arbejde i vinter. Jeg tror, den gode omtale hovedsagelig var møntet på Beates store arbejde for de syge.”

”Ja så, du har altså omgang uden for klostret med denne hedning?” Ragnhild fortsatte ildevarslende. ”Vi to må vist have en nærmere samtale om det her forløb.” Hun vendte sig mod forsamlingen i modsatte ende og sagde i et andet toneleje: ”Søster Gulla, vi skal have ringet til completorium om et øjeblik, og du Kirstine melder dig hos mig lige efter salmesangen.”

Alle rejste sig. Mange med et skadefro blik til Kirstine, der hjalp til med at rydde bordene. Ingen talte til hende, og arbejdet i køkkenet foregik i fuldstændig tavshed. Kirstine tænkte endnu en gang, at det var ærgerligt, at Cecilie og Margretha lå syge i aften. Hun var sikker på, at de ville have støttet hende.

I kapitelsalen var kun Thorun, Beate og Ragnhild tilbage. Beate havde forsøgt at tage Kirstine i forsvar, men Ragnhild var stadig rasende og oprørt.

”Det nytter ikke. Den tøs må lære at tøjle sit hovmod. Hun har selv bedt om det. Jeg skal lære hende at makke ret – enten med det gode eller det onde,” sagde hun bestemt.

Beate opgav og gik mod døren. Bag sig hørte hun Ragnhild oprømt sige til Thorun: ”En nat i cellen i kælderen vil gøre hende godt; så er der sikkert ikke meget oprør tilbage i morgen.”

Kirstine havde glemt sit sjal i salen, og hun kom i det samme for at hente det. Hun tog det og drejede om på hælen. Bag sig hørte hun Ragnhild råbe: ”Og du melder dig hos mig i Dagmars arbejdsværelse – efter tidebønnen.”

Lidt efter blev der ringet til completorum. Kirstine var omtumlet og træt. Det hele kørte rundt i hovedet på hende Hun tænkte endnu en gang på, hvordan det var gået på Næsgaard, Sorte Grethe og diskussionen over aftenbordet. Var hun gået for vidt i diskussionen med Ragnhild, og hvorfor støttede ingen hende? Hun følte sig svigtet og endnu en gang helt alene. De sidste bemærkninger fra Ragnhild om fangehullet havde rystet hende. Det fugtige og uhumske lille kælderrum, som lå længst mod nord, med en lille åbning ud mod søen, hvor man dårlig nok kunne få en hånd igennem. Hun gøs ved tanken. Hvorfor ville Else hende ondt – og Ragnhild? Hun opgav at tænke fornuftigt. ”Bare Dagmar havde været her,” sagde hendes indre stemme igen og igen.

Hun fandt sin plads i rækken af nonner, der samlet gik mod det lille kapel. Lige før hun nåede døren til kapellet, lod hun, som hun havde glemt noget, og gik tilbage til sit værelse. Hun pakkede en bylt, tog sit varmeste tøj på og forsvandt ud ad en sidedør. Ud i mørket.

Der lå et tykt lag vand på den frosne sø og øverst et tyndt lag nyis. Kirstine ænsede det ikke. Da hun var nået næsten ind til bredden, sank hun gennem isen og stod i vand til knæene. Tankerne fortsatte med at kværne rundt. Hun gik hurtigt op gennem bakkerne og følte en mærkelig lettelse. Nu var det slut med klostret. Da hun var kommet helt op, satte hun sig på en træstub. Hun så ned på søen, det mørke omrids af klostret og skyerne, hvor månen gemte sig. Hvad nu? Da hun fraværende ville tørre næsen, mærkede hun, at tænderne klaprede i munden, og fødderne var helt følelsesløse.

”Hvor skal jeg gå hen i verden?” spurgte hun sig selv. ”Hvem kender jeg uden for klostret?”

Hun vidste fra brevveksling, at hendes bror, Sune, var i garnison i Slesvig. Fader Ambrosius var sikkert i Lund, om han stadig levede. Biskop Jacob Erlandsen var smidt i fængsel af kongen. Hun kom til at tænke på Bjarke Mikkelsøn i Sevel. Nej, det ville blot sætte hans familie i forlegenhed. Sorte Grethe – nej, så ville hun blive slået i hartkorn med hende. Hun kom i tanke om Jonhild på Næsgaard, som godt kunne bruge et par ekstra hænder.

Kirstine huskede, at hun stadig havde nogle penge indsyet i sin trøje. Dem kunne Jonhild bruge til betaling af den forfaldne gæld, som nu helt sikkert ikke ville blive eftergivet. Kirstine rejste sig, stiv af kulde og træthed. Langsomt begyndte hun vandringen mod Sahl for anden gang den dag, men denne gang i mørket.

Efter salmesangen bad Ragnhild Thorun og Gulla om at holde sig uden for Dagmars arbejdsværelse, for at have dem ved hånden, hvis pigebarnet ikke fattede, hvem der bestemte. På den ene side var hun godt tilfreds med, at Kirstine endelig – var kommet ned med nakken. Hun havde set nederlaget og ikke mindst erkendelsen af nederlag i Kirstines øjne. På den anden side kunne hun næsten ikke koncentrere sig under completorium, og måtte erkende, at ledelsen af klostret ikke forløb som vanligt. Det havde været en sjælden kaotisk dag, hvor meget var gået galt, ja, hun kunne ikke huske, hvornår de sidst havde haft så meget besvær. Hun skød det fra sig. Det var jo ikke hendes skyld, at så mange var syge eller fraværende. Hun havde heller aldrig kendt magen, så oprørsk og fjendtlig pigebarnet havde opført sig. Det kan ikke være min skyld, tænkte hun. Hun fortrød dog, at hun havde nævnt fangecellen i kælderen. Det var måske lidt overdrevet, men hun kunne blive nødt til at gøre brug af truslen, hvis Kirstine stadig satte sig til modværge. Nu måtte hun kende sin plads. Hvor blev pigebarnet i øvrigt af? Det var over sengetid. Hun overvejede, hvordan hun skulle gribe sagen an. Dagmar var jo for overbærende over for de helt unge, og specielt over for Kirstine. Havde Dagmar en svaghed for andre adelige? Det var en forkert tankegang. Alle skulle være lige i klostret, som det stod i ordensreglerne.

Hun gik uden for arbejdsværelset, hvor Gulla og Thorun stod. Også de så trætte og udkørte ud.

”Hvor bliver hun af? Gå ned og hent hende. Vi vil gerne i seng inden matutin,” beordrede Ragnhild.

Hun bladede lidt i korrespondancen, som lå og ventede på Dagmar. Hun havde stavet sig gennem et par af brevene. Det skulle besluttes, om klostret skulle afkøbe gården Lindholt, som ville kunne indbringe en ganske pæn fæsteafgift. Men hvor skulle de få kapital at købe for? Der var ikke mange penge i klostrets pengekasse. Godt, jeg ikke skal træffe den beslutning, tænkte hun. At væveriet ikke gav penge til klostret, var jo rigtigt, men de penge, der tilgår bispestolen fra vævningen, skal ikke hentes andre steder.

Hun gik ned ad trappen og mødte Ingeborg, som kom op fra kælderen.

”Hvad laver du i kælderen efter completorum?”

”Gulla har sendt mig. Vi leder efter Kirstine.” Ingeborg forsvandt videre ind på arkivet bærende en kerte.

Ragnhild tænkte efter, hvornår hun sidst havde set Kirstine. Hun havde helt sikkert set hende i rækken på vej ind i kapellet, men ikke derinde. En frygtelig mistanke slog ned i hende. Hvad nu, hvis Kirstine havde kastet sig i søen – eller var løbet bort? Nej, hvor skulle hun løbe hen? Hun slog tanken hen. På vejen hen mod de unges celle mødte hun gamle Beate, som styrede lige mod hende.

”Har Gulla også sendt dig ud for at lede?” spurgte Ragnhild.

Beate fortrak ikke en mine. Der var uhørt alvor i stemmen, da hun med hårde øjne sagde: ”Det siger jeg dig, Ragnhild. Jeg tilgiver dig aldrig, hvis der er sket noget alvorligt med Kirstine.”

Ragnhild ville svare, men Beate var allerede på vej til sit kammer. ”Ingeborg!” råbte hun i stedet. ”Løb ud, og sørg for at der bliver ringet med stormklokken.”

Kirstine gik forkert flere gange den nat. Kulden og trætheden gjorde også sit til, at hun efterhånden var helt fortumlet. Da hun passerede Sevel, hørte hun stormklokken i det fjerne. Efter midnat var hun ret sikker på, at hun passerede Agerbæk. Hun gik ud til kanten af søen for ikke at fare vild igen, og nærmede sig Næsgaard. Hundene begyndte at gø vedholdende. Der er ingen, der vil lukke mig ind på dette tidspunkt, tænkte hun bedrøvet. Efter at have overvejet, besluttede hun at søge ud mod Skallesø, hvor hun tidligere på dagen havde bemærket et sivskjul til kreaturer.

Hun var fuldstændig udkørt og forfrossen, da hun fandt ly ved at dække sig til i halvrådne stråbundter, der stadig lå tilbage fra sommerens sivhøst. Under disse kummerlige forhold tilbragte Kirstine natten i en døs. Hun troede aldrig, at den skulle få ende. Da det endelig lysnede, var det svært bare at komme op og stå. Hun slæbte sig med møje hen mod Næsgaard og havde dårligt nok kræfter til at banke på døren.

Det var en lang opstigning mod lyset. Flere gange var hun næsten oppe, men så forsvandt det igen. Følelsen af at befinde sig et sted dybt nede – hvor intet lys nogensinde kommer – var igen en realitet, uden det dog kunne fornemmes. Overalt mærkede hun de hurtige trækninger, som bare blev ved. Ubevidst havde hun i lang tid undredes over, hvad det var. Ganske langsomt nåede hun til den erkendelse, at det ikke var enkelte fænomener rundtomkring på kroppen. Det gik op for hende, at det var en ubehersket rysten over det hele, som ikke kunne standses – selv om der tilsyneladende var varmt og godt der, hvor hun var. Efter den erkendelse dukkede lyset frem på ny, og denne gang blev hun på overfladen.

Hun registrerede et nærvær, som blev tydeligere og til sidst tog form. Først kendte hun det ikke, men så dukkede Sorte Grethes ansigt langsomt frem af tågen. Det var aften fornemmede hun. Ansigtet kiggede ned på hende.

”Lig bare helt stille,” sagde ansigtet. ”Så skal du nok klare det. Du har ligget her siden i morges,” fortsatte stemmen. ”En overgang troede jeg, vi skulle miste dig. Men du er stærk og sund.” Ansigtet foran hende blev ved med at flyde ud. Så talte stemmen igen: ”Én ting må jeg have på det rene med det samme: Har du gjort noget meget slemt, eller er du bare løbet fra det hele? Du er på Næsgaard. Hele egnen leder efter dig. Jeg blev banket op i nat, få timer efter du var stukket af. Da jeg fik besøg igen i morges, troede jeg mindst, du havde slået nogen ihjel.”

Kirstine forsøgte at sige noget, men der kom ikke en lyd over hendes læber.

”Sevel og de andre små landsbyer heromkring har også haft besøg,” fortsatte Grethe. ”Toke kom og hentede mig i morges, og jeg lånte en hest hos Johannes Mikkelsøn. Han ved som den eneste, at du er her. Jeg har lovet ham at sige, at er der det mindste, han kan gøre for dig, vil han ikke tøve med at hjælpe.” Et øjeblik blev hendes ansigt oplyst af flammerne fra ildstedet. Hendes stemme virkede beroligende. ”I eftermiddags kom en mand fra klostret hertil og spurgte efter dig, men Jonhild nægtede at have set dig.”

Kirstine forsøgte at samle tankerne. De søgte altså efter hende, og hun blev holdt skjult.

”Fortæl mig, hvad der er sket!” sagde Grethe.

Med besvær begyndte Kirstine at fortælle, om hvor træt hun havde været efter den lange gåtur og efterfølgende travlhed på hospitalet. Hvordan skænderiet med Ragnhild havde udviklet sig, og da hun havde hørt Ragnhilds bemærkning om fangecellen, var hun blevet grebet af panik. Hun måtte bare væk fra klostret. Fangecellen var det mest uhumske rum i klostret; ofte stod der vand på gulvet, hvor rotter og andet kryb boltrede sig. Kirstines tale var blot en hvisken. Hendes hals brændte som ild. Sorte Grethe gav hende noget varmt og bittert at drikke. Hun faldt i søvn, mens kulderystelserne langsomt ophørte.

To dage efter Kirstines rømning red Dagmar og hendes tre følgesvende ned fra bakkerne. Dagmar ønskede ellers ikke at rejse mere. Hun følte, hun var blevet for gammel. Indbydelsen fra grev Eberstein på Rydhave og mødet mellem stormændene i området havde hun dog ikke kunnet overhøre, og var derfor taget af sted.

Som klostrets priorinde havde hun været den eneste kvinde med taleret ved mødet, hvor egnens stormænd og storbønder deltog. Stubber Kloster var efter overdragelsen fra Magnus Hjælm den største jordbesidder på egnen. Ud over værten var Jens Kalf fra Vinderupgaard, Albert Albertsen fra Landting og Bent Hvide Christensen fra Trabjerglund de mest fremtrædende. Derudover var der 15-20 storbønder fra området.

Landsbyerne Trandum, Herrup og Sevel havde ingen rigtige storbønder, selv om det var et rigt område. Grunden var, at selv om det nu var 175 år siden, Hjælm-ætten var uddød, var det store hul aldrig rigtig blevet fyldt ud efter dem. Ingen havde været magtfulde nok til at tage deres plads.

Det havde været lærerigt for Dagmar at deltage. Det var ikke kun lokale problemer, der var behandlet. Rigets anliggender var også blevet vendt indgående. Eberstein og Jens Kalf var de mægtigste mænd på egnen. Jens Kalf havde i flere år bestridt embedet som rigets marsk og øverstkommanderende for kongens hær. Eberstein havde udmærket sig i krigene i Slesvig-Holsten, og begge skulle de deltage ved det kommende danehof på Nyborg Slot i maj måned.

Forsamlingen var bekymret over kong Eriks indblanding i kongestriden i Sverige. Året forinden havde han allieret sig først med Valdemar og siden Magnus. Fejden var endnu ikke slut. Rygterne gik, at kong Erik også i år ville udruste en hær og deltage aktivt. Overalt i landet var der bekymring for, at en fornyet deltagelse i krigen ville betyde endnu højere skatter og måske yderligere værdiforringelse af mønten.

Striden med sallingboerne om græsningsrettighederne i Geddal var også et stort emne, og det var endnu en gang besluttet, at forsøge med et forlig på fredelig vis. Almindingen, de store arealer, som lå hen i blandet skov og hede, tilhørte kongemagten ifølge Jyske Lov. Loven var blevet til under Valdemar Sejr, men sallingboernes intensive brug af disse græsningsarealer ved Geddal Enge langt fra deres hjemstavn, gjorde mange harmfulde. Der var tillige hele tiden overtrædelser af de enemærker, flere bønder fra Ejsing og Raast havde i området omkring Geddal.

De store høvdinge fra Salling brugte almindingen ved Geddal som opsamlingssteder for studedriften mod syd, inden de store flokke kvæg blev drevet mod Slesvig-Holsten. Sallingfolkene købte kvæg på både Mors, Thy og i Vendsyssel og havde ad den vej opbygget stor velstand.

Bent Hvide Christensen fra Trabjerglund og en bonde fra Ultang var valgt til at forhandle. Den førstnævnte, fordi han var en usædvanligt dygtig forhandler og respekteret lovmand. Og, fordi han var en del af Hvide-ætten, ligesom også Jens Kalfs kone, Cecilie, var det. Ultang-bonden var valgt, fordi han ejede jord ned mod Geddal, hvor striden var opstået.

Traditionen tro havde der også været et festligt lag begge aftener på Rydhave. Her havde Dagmar dog undslået sig og gået til ro, inden festlighederne havde udviklet sig.

Dagmar red nu tilfreds over broen til klostret og glædede sig over at være hjemme igen. Flere nonner kom ud på tunet for at modtage hende. Hun fornemmede straks, at noget var galt. Efter flere spørgsmål om rejsen samledes alle i kapitelsalen, hvor der var stillet vin frem. Dagmars øjne søgte Kirstine. Hun lagde mærke til, at ingen rigtig så hende i øjnene.

”Er Kirstine syg?” spurgte hun

Ingen svarede, men flere rørte lidt på sig.

”Hvor er Kirstine?” Dagmar spurgte igen og så sig omkring.

Ragnhild havde travlt med at sørge for nogle kerter, som skulle skiftes. Hun standsede op midt i en bevægelse. Der blev helt stille i den store sal. Hun rømmede sig, men for en gangs skyld var hun i tvivl om, hvordan hun skulle få det sagt.

”Kirstine er gået sin vej.” Det var Beate, der sagde det.

Alle i rummet stod som lammede, som om det først nu rigtig gik op for dem, hvad der var sket. Stilheden blev brudt af Aslaug, der kom med nogle halvkvalte hulkende lyde.

Overraskelsen overvældende Dagmar. Hvordan kunne det passe? Kirstine havde jo været så glad og spændt på sin opgave på Næsgaard.

Beate sagde igen noget, tydeligt berørt. ”Kirstine forsvandt fra klostret for to dage siden, lige før eller under sidste tidebøn. Der er ingen, der har set eller hørt noget til hende siden.”

Igen tavshed.

”Vi fandt hendes spor op i bakkerne, men derefter ved vi ikke, hvad der er sket. Det var meget koldt, og vi ved, at hun mindst en gang er gået gennem isen inde ved land, så hun er også blevet våd.” Beate holdt inde og så hen på Dagmar, som om hun forventede, at Dagmar havde løsningen på gåden.

Dagmars øjne søgte langsomt rundt i forsamlingen. Mange viste ægte bekymring, andre harme og trods.

Ragnhild var endelig vågnet til dåd. ”Kirstine viste en upassende opfarenhed ved aftenbordet efter nogle temmelig uheldige beslutninger på Næsgaard.” Hun stod lidt uroligt. ”Vi har også konstateret, at hun har haft omgang med Sorte Grethe – heksen, der holder til i Gjæven.”

Beate ignorerede det sidste, der var blevet sagt. ”Da ingen har hverken set eller hørt noget til Kirstine, må vi formode, at hun er død.”

Igen var der længe stille.

”For det modsatte taler, at vi overhovedet ikke har fundet spor nogen steder efter hende. Vi har haft folk alle vegne, ja, helt i Borbjerg og på Vinderupgaard, og vi har undersøgt søbredderne alle steder. Ja, vi har holdt alle i ånde i hele to dage nu,” fortsatte Ragnhild. ”Der er flere steder, vi har været hele tre gange.”

”Ulvene kan have taget hende,” indskød Else.

”Nej, det er ikke sandsynligt, at det er ulve,” indskød Ragnhild. ”Ulve er sky og går hellere en omvej for at undgå mennesker. Men jeg forstår slet ikke Kirstine, at hun går hjemmefra i sådan en kulde.”

Hun ville have sagt mere, men blev afbrudt af Margretha, der vredt udbrød: ”At få valget mellem at sidde i fangehullet i vand til anklerne i frostvejr eller vælge at dø som en fri person på heden. Jeg ville også stikke af.”

”Ragnhild og Beate,” sagde Dagmar og hævede stemmen. ”Vil I gå med mig op i arbejdsværelset.” Hun vendte sig og gik mod døren. Både Beate og Ragnhild fulgte lydigt efter.

Samtalen i Dagmars arbejdsværelse tog resten af eftermiddagen, og det var en sammenbidt Ragnhild, der gik til vesper og herefter aftensmad. Under måltidet blev der ikke sagt meget, og det var en træt og spag priorinde, der bagefter tog ordet.

”Det var overmåde triste nyheder, jeg kom hjem til i dag. Det har berørt mig meget, ligesom jeg ved, at det har berørt jer. Vi frygter Kirstine er død. På den anden side vil vi ikke stoppe eftersøgningen, før vi har vished. I morgen tidlig vil vi bede endnu flere gårde deltage i eftersøgningen.” Hun fortalte i korte vendinger om mødet på Rydhave, og hvad der var passeret de seneste dage. ”Og vi må se, hvad vi kan gøre med den gård oppe i Djeld.”

Efter de var gået fra bordet, bad Beate om en samtale med Dagmar. Beate og Dagmar var dem blandt de ældre, der kendte hinanden bedst, og der var stor forståelse imellem dem. Da Dagmar kom op i arbejdsværelset, sad Beate der allerede.

”Det er ikke ofte, vi samtaler på tomandshånd. Jeg ved egentlig ikke hvorfor, men det må vel være, fordi jeg altid føler, at jeg ved, hvad du tænker,” sagde Dagmar.

”Ja, sådan har vi det vist med hinanden. Og jeg tror, vi begge tænker lige meget over, hvordan det er gået Kirstine i disse dage. Jeg har ikke kunnet sove rigtigt de sidste par nætter.”

”Da I valgte mig som priorinde for snart længe siden, følte jeg, at det var forkert, at vi ikke valgte dig i stedet. Du er mere erfaren, kender menneskene og har en evne til at få det bedste ud af alle. Til tider føler jeg, at lige meget hvad jeg gør, er det forkert. I denne sag har jeg set konflikten. Jeg kender de implicerede og deres svagheder, og alligevel har jeg tænkt, at det her kan jeg kontrollere. Jeg føler mig ansvarlig for det, der er sket. Gud være mig nådig, jeg har svigtet.” Dagmar så ned i bordpladen.

”Du vil aldrig blive bebrejdet. Jeg vil altid bakke dig op, det ved du. Alt det sludder om valget dengang. Jeg ønskede virkelig dig som priorinde. Vi lavede en aftale og den har vi begge holdt, og du ved, Dagmar, at du er det nærmeste, jeg nogensinde vil komme et kærlighedsforhold til noget menneske. Gud vil være os begge nådige. Men Dagmar,” spinkel og lille bøjede Beate sig hen over bordet og så mod døren. ”Vi ved begge, at Stubber Kloster aldrig før har haft en ung novice, som tegner så godt. Vi taler om evner, boglige som menneskelige, ja, for ikke at tale om evner som helbreder og mange andre egenskaber. Den pige har så meget i sig. Når vi har gået og arbejdet sammen på hospitalet, har hun stillet såvel åndelige som verdslige spørgsmål, som har udfordret mig og fulgt mig i dagevis. Hun har luret vore styrker og svagheder af uden at sige noget. Og første gang hun virkelig tager ordet inden for disse mure, nagler hun os til væggen med intet andet end sandheden. Hun kunne have udtrykt sig pænere, men hun blev provokeret, og det er ikke nemt for nogen at skulle acceptere bundløs dumhed, når man samtidig har et iltert temperament.” Beate holdt en pause. ”Kirstine kan blive en gave for Herren, den dag hun også vil vende sig mod Gud.” Beate rømmede sig.”Det er nødvendigt, at vi handler utraditionelt. Ja, jeg vil gå så langt som at sige for enhver pris.” Beate lænede sig udmattet tilbage efter sin lange enetale.

Dagmar sad tankefuld, inden hun svarede: ”Ja, hun har i hvert fald gennemskuet vores kære prior og hans pengeglade biskop godt og grundigt, allerede inden hun har mødt dem. Hvad foreslår du, Beate?”

”For det første gælder det om at få hende tilbage, hvis hun da stadig er i live.” Beate gjorde korsets tegn. ”For det andet skal hun tilgives, næsten uanset hvad hun har rodet sig ud i på Næsgaard. Jeg er i øvrigt ikke engang sikker på, at hun har gjort noget forkert. Ingen havde overskud til at lytte forleden aften. Det ligner hende heller ikke at tabe hovedet.”

Der var en længere tavshed.

”Hvad skal vi gøre?” spurgte Dagmar.

”Det har jeg tænkt meget over,” sagde Beate. ”Sagen er, at Kirstine stak af lige efter completorium, eller, mere sandsynligt, lige inden. Vi fandt sporene over isen næste morgen og sandsynligvis nogle spor længere op i bakkerne, som vi godt nok ikke kan være sikre på. Vi ved også, at Kirstine ligesom mange af os andre havde haft overordentlig travlt den dag. Hun havde gået fra klostret og til Sahl og tilbage igen og været i gang hele dagen. Hun kan ikke være nået ret langt den nat. Nej, jeg tror også, at hun skjuler sig et sted tæt på. Eller rettere: Jeg håber det.” Beate så eftertænksomt frem for sig.

”Jeg har fået refereret det således, at stort set alle gårde inden for gåafstand har haft besøg, og at alle mand har været sendt ud på eftersøgning, både samme nat og dagen efter …” sagde Dagmar.

Beate nikkede og fortsatte: ”Ja, men det kan jo være, at nogen måske vil gå med til at skjule hende. Jeg ved ikke hvorfor, men det er muligt.”

Dagmar vred bekymret sine hænder. ”Hvem skulle ønske at skjule nogen for os?”

Deres øjne mødtes, og det så ud, som de tænkte det samme.

”Hvordan kunne det da komme så langt? Lige nu ligger Kirstine et sted derude, enten død eller i hvert fald stærkt forkommen. Hun må føle sig svigtet og forladt.” Dagmar rystede på hovedet. ”Desværre tror jeg ikke, Ragnhild helt forstår, hvad hun har gjort. Ét ved jeg dog, og det er, at hun forstod, at hvis hun gentager den slags trusler, befinder hun sig ikke længere her, men derimod på et ensomt beliggende kloster langt herfra.” Dagmars stemme var blevet hård og uforsonlig. ”Hvad er det, du vil, Beate?”

”Have frie hænder til at lave min egen lille eftersøgning. Den lille båd skal sættes i vandet i morgen tidlig. Isen er væk, og jeg ønsker, at Cecilie og jeg fritages fra morgenstunden i morgen og får fire mands ekskorte.”

Efter at Kirstine havde fået endnu en nats søvn, kom Sorte Grethe tilbage før solnedgang. Hun havde en ledsager med. Det var Bjarke Mikkelsøn, der havde en ekstra hest med sig.

”Det vil give Jonhild store problemer, hvis det bliver kendt, at hun har skjult dig. Derfor har jeg besluttet at flytte dig til min hytte i Gjæven,” sagde Grethe. ”Min hytte blev gennemsøgt af to karle fra klostret allerede samme nat. Jeg fik besøg igen fra morgenstunden den følgende dag og forventer derfor ikke, at nogen tror, du er hos mig. Kan du klare en ridetur til Sevel? Det vil allerhøjst tage en time. Bjarke og hans familie ved vi, at vi kan stole på.”

Kirstine følte sig mat og svimmel og ville helst være blevet. Hun indså dog det fornuftige i at beskytte Jonhild. Forsigtigt blev hun hjulpet til hest. Det var skumring, da de red uden om Sevel og fulgte stien op gennem Gjæven, en lang dyb kløft, som strakte sig fra bådpladsen og op til Bæksgaarden. Stien var smal med tæt bevoksning på de stejle skrænter.

Omtrent midt i kløften, hvor bækken slog et vældigt sving, lå Sorte Grethes hytte. Et idyllisk sted med en lille lysning, omkranset af et flethegn, så de to geder og nogle få høns og ænder var behørigt indhegnet. Selve hytten var særpræget. Væggene var opført i tørv med to træskodder, som kunne åbnes mod syd, og en lille lav dør i gavlen. Taget var et gammelt langskib, som var savet over på midten. Disse halvdele var placeret i forlængelse af hinanden, men hældede mod hver sin ende. Det mellemrum, der blev på midten, var stoppet ud med græstørv, og der var opført en skorsten af håndlavede lersten. Modsat døren i gavlen kunne man se resterne af sidste sommers have. I den ene side var en lille tilbygning, indrettet til de få husdyr.

Selv om Kirstine stadig følte sig syg og svag, blev hun imponeret over dette lille fristed. Hun lagde mærke til nogle anordninger, udhulede træstammer som gjorde, at der flød en strøm af rent vand fra bækken ind i hytten, som kom ud igen to favne fra døren.

Kirstine takkede Bjarke efter den korte ridetur og bad ham inderligt hilse sin far.

”Du skal vide, Kirstine Nielsdatter, at vi stadig er meget taknemmelige for din hjælp, dengang vor mor var syg. Det vil vi aldrig glemme dig for,” sagde Bjarke og forsvandt hurtigt ad stien op gennem Gjæven.

Alt i hytten var småt. Der var meget lavt til loftet. Den var, som det var skik og brug, opdelt i to rum til menneskebrug, og så var der tilbygningen, hvor der var endnu lavere til loftet, og som var beregnet til de få dyr og fjerkræ, som udgjorde besætningen.

Kirstine kiggede sig nøjere omkring. Det forreste rum var møbleret med et lille bord og to bænke, et madlavningssted og en mængde forskellige ting. Længst oppe under bådtaget hang forskellige tørrede planter, hvis duft blandedes med den ramme fortættede stank fra dyrene. Bag ildsted og skorsten var der et forhæng, og her var der tre sovepladser i ret vinkel på hinanden, bygget i tørv med grove overtræk.

Sorte Grethe fandt i et sideskab friske soveskind, som hun hurtigt rullede ud på en af sovestederne.

”Så er det hurtigt i seng, så du kan blive rask,” sagde Grethe. ”Jeg har været heldig at redde mig en unghane på et sygebesøg i dag. Den skal vi have til aftensmad.”

Næste morgen, da Kirstine vågnede, havde hun stadig feber og hostede, men mærkede, at det langsomt gik fremad. Grethe var taget tidligt af sted, og Kirstine brugte dagen til at komme yderligere til kræfter. Ud på eftermiddagen kom Grethe hjem, og de hjalp hinanden med at tilberede aftensmaden.

”Har du tænkt over, hvad du vil?” spurgte Grethe.

”Jeg vil forsøge at komme til Lund, hvor jeg har familie og bekendte. Der vil jeg kunne få ro til at starte på en frisk,” sagde Kirstine. ”Jeg har konstateret, at jeg ikke egner mig til klosterlivet – og slet ikke til mange af de mennesker, der færdes der.”

”Hvorfor mener du ikke, du egner dig?” spurgte Grethe.

”Der er ikke ret meget, jeg egner mig til.” Kirstine fik tårer i øjnene. Hun så for sig de fordømmende øjne i kapitelsalen. Ragnhild, Else, Thorun og Gulla, der hadefuldt stirrede på hende. Tårerne gjorde, at hun så alting uvirkeligt og fjernt. Hun blev helt overrasket, da Sorte Grethe sagde noget.

”Jeg er nu ikke så sikker på, at du ikke egner dig. Hvis de ikke har fundet ud af det endnu, gør de det snart. Forstår du, jeg har gode kontakter blandt tyendet på klostret, og det, jeg hører, er noget helt andet. Stubber Kloster har virkelig brug for en som dig. Der er alt for få af din slags, der har sine meningers mod.” Grethe smilte til hende. ”Det er ikke nok at bede sine bønner og synge salmerne for så at lade prior og bisp tage sig af indtægterne, og ingen spørger til hvad. Hvad tror du, klostret havde været, hvis ikke det var for Dagmar og sådan en som Beate? Der skal være nogen, der kan tage over efter dem.”

”Tak for de pæne ord,” sagde Kirstine. Hun snøftede højlydt og så sig rundt i hytten. ”Hvordan er du egentlig havnet her?”

”Det er en lang historie. Lige fra min oldefars tid har min familie været tyende på klosterholmen. Min mor var en dygtig helbreder, som arbejdede sammen med nonnerne – lige til hun ragede uklar med den forrige priorinde, som mente, at vi brugte heksekunster. Min mor blev aldrig helt forliget med den hellige jomfru og blev til sidst udvist fra klostret.” Grethe rejste sig og lagde mere brænde på. Så fortsatte hun: ”Min mor flyttede til Sevel og boede en overgang hos en af de små boelsmænd, hvorfra hun som helbreder hjalp alle i omegnen. Hun døde desværre alt for tidligt. Heldigvis nåede hun at lære mig, sit eneste barn, om urterne, og hvordan man bliver en god helbreder.” Med sin spinkle stemme fortalte Grethe om sin opvækst og sit liv. Heller ikke hun havde haft det let. Præsten i Sevel havde sørget for, at også hun blev udstødt af landsbyen af samme årsager som sin mor. Efter at have boet forskellige steder, blandt andet hos de fredløse, var hun endt i Gjæven, hvor lokale havde hjulpet hende. Mange satte stor pris på Grethes arbejde, men var alligevel nødt til at lægge afstand til hende, fordi kirken ikke accepterede nogen, som ikke bekendte sig til den rette tro.

”Kan præsten virkelig bestemme, at du ikke er velkommen i landsbyen?” spurgte Kirstine.

”Ok ja. Asger Øgendahl er hundeangst for at flere begynder at stille spørgsmål til de tåbelige regler, som kirken hele tiden kommer med.” Grethe havde foragt i stemmen.

”Så synes du også, at klostrets arbejde er omsonst?” spurgte Kirstine.

”I bund og grund synes jeg, at klostrene er et skridt i den rigtige retning. Det er først, når der bliver tilknyttet en prior direkte under kirken, at det går galt. Så er der nogen, der kan opnå personlig vinding.”

Kirstine havde lyttet intenst. Meget af det, var jo tanker, som hun selv havde tænkt. Det var ligesom at få bekræftet noget. ”Har du kunnet leve i fred her?” spurgte hun.

Sorte Grethe trak på skuldrene. ”Jeg har oplevet nogle grimme ting. Det var mest i starten. I dag er jeg respekteret, og de fleste har brug for mig i ny og næ.”

Hvad forventer du at opnå, når du kommer til Lund?” Grethe skiftede emne.

Kirstine tænkte sig længe om. ”Det ville være rart, hvis jeg kunne blive respekteret som den, jeg er, og ikke skulle laves om.”

”Kan du være sikker på, at der ikke er nogen derovre, der bare sender dig direkte i et andet kloster? Kvinder, der ikke har medgift eller familie, er mange steder til besvær.”

”Nej, jeg kan ikke være sikker på noget som helst. Min bror har uddannet sig som kriger og befinder sig lige nu i Slesvig-Holsten. Han har heller ikke nogen familie eller ejendomsbesiddelser. Det er ydmygende at være afhængig af andre.” Kirstine gik i stå. I øjeblikket vidste hun ikke sine levende råd. Hun var ved at græde, for det hele så mistrøstigt ud.

”Du kan blive her en tid og tænke over det. Først skal du blive rask igen,” sagde Grethe.

Næste morgen, da Grethe og Kirstine sad og talte sammen efter morgenmaden, bankede det på døren.

”Læg dig ind bag forhænget. Så er der ingen, der opdager, at jeg har gæster,” sagde Grethe, mens hun hurtigt ryddede Kirstines spiseredskaber af vejen. Da hun lukkede op, stod en ung knøs nede fra Nautrup. Han bad med røde kinder Grethe, om hun ville komme til Nautrup, en fødsel var gået i gang.

”Jeg skulle sige, at vandet er gået fra morgenstunden, og at vi håber at se Sorte Grethe, undskyld, Grethe, så snart det passer hende.”

”Sig til din husbonds kone, at jeg vil komme til Nautrup over middag. I mellemtiden skal hun tage det roligt,” sagde Grethe. Drengen gik igen.

Netop som Grethe ville lukke døren, så hun, at to nonner var på vej ned mod hytten.

”Nu får vi besøg fra klostret, Kirstine. Jeg tror, det er gamle Beate, og hun har en yngre søster med sig.”

Kirstine lukkede øjnene, som om hun blev mere usynlig af det, mens hun gjorde alt for at ligge så stille som muligt.

Det bankede på døren.

”Guds fred,” hørte hun Grethe sige. ”Det er sandelig ofte, jeg har den ære at få besøg fra klostret. Leder I stadig efter hende?”

”Guds fred,” sagde Beate lavmælt. ”Ja, vi leder stadig efter hende. Der er stor sorg over tabet af så lovende en novice.”

Der blev et øjebliks stilhed.

”Kom indenfor,” sagde Grethe. ”Det er godt nok ikke meget, huset formår, men lidt varm gedemælk kan jeg da byde på. Vil I ikke sidde?”

Det skramlede fra bænken ved bordet.

”Vil I gennemsøge min hytte? Det er kun tre dage siden, den sidst blev gennemsøgt.”

”Ja, undskyld,” sagde Beate. ”Jeg håber ikke, vi har forstyrret alt for meget. Det har i hvert fald ikke været hensigten. Har vore karle på nogen måde forulempet dig?”

”Direkte forulempet er jeg vel ikke blevet, men jeg blev vækket midt om natten og skubbet til side ved døren, hvorefter to mand gennemsøgte mit hjem.”

”Jeg vil endnu en gang undskylde mange gange. Jeg skal sige dig, at det ikke er sket med vor priorindes gode vilje, men ser du, det har været en ...” Beate ledte lidt efter ordene. ”… en noget uerfaren nonne, der har haft ansvaret. Når det sker, kan der meget vel blive overreageret. Lad os kalde det en overdreven bekymring for, hvad der kan være sket med Kirstine.”

Ved den sidste udtalelse kunne Kirstine ikke lade være at trække på smilebåndet. Hun kom til at tænkte på, hvordan Ragnhild havde ignoreret Beates bemærkninger den skæbnesvangre aften.

Sorte Grethe skiftede tonefald. ”Jeg er helt på det rene med, at det ville ligge dig fjernt at gøre skade på andre. Det kender jeg dig for godt til.”

Beate havde også lyst til at skifte emne: ”Jeg fornemmer, at også du har haft en travl vinter med mange syge og megen elendighed. Vi behandler jo af og til de samme mennesker, og jeg har konstateret, at du gør det med megen dygtighed og omtanke. For omkring 14 dage siden fik jeg at vide, at du havde behandlet smedens datters hoste med damp under et klæde. Jeg var meget optaget af det, fordi jeg for mange år siden hørte, at man gjorde ligeså på Øm Kloster, hvor munkene anvender mange nye og gode behandlingsmetoder.”

Grethe rømmede sig højlydt. ”Jeg tror, jeg var heldig denne gang. Det er kun, når hosten sidder i struben. Ved lungesyge skal man anvende en anden behandling.”

Beate talte gerne om sygdomsbehandling.

”Lungesygen har krævet mange dødsofre i denne vinter,” bekræftede Grethe.

”Ja,” sagde Beate. ”Det er godt, at frosten har sluppet os igen. Nu kan vi få begravet de døde. Der bliver travlhed for præsterne de næste dage. Bare i Sevel Kirke ligger seks lig og venter.”

”Ja, nu døde også den ene af tvillingerne på Næsgaard. Det var igen lungesygen, der var på spil. Jeg nåede ikke at behandle ham.”

”Åh ja, Næsgaard,” sagde Beate.

Grethe fortsatte: ”Jeg mødte jo Kirstine derude hos Jonhild Holmen. Ja, drengen var jo død, allerede inden hun kom. Jeg havde et sygebesøg inden, og derfor kom jeg først efter middag, selv om jeg var blevet tilkaldt om natten.”

”Den kone har mødt megen modgang på det seneste.” Beate så hen for sig.

Cecilie forholdt sig tavs, men bemærkede den gensidige respekt. Det lød ikke, som Beate havde noget at sige Sorte Grethe på ligesom andre i klostret.

”Det er skidt for klostret, at Kirstine tilsyneladende er gået sin vej. Den måde, hun klarede situationen på Næsgaard, var prisværdig, det så jeg da.” Grethe nikkede stille.

Da Kirstines navn blev nævnt, så Beate igen trist ud. ”Vi frygter jo, hun er død.” sagde hun.

”I søstre taler om næstekærlighed. Jeg har sjældent set det praktiseret bedre end der på Næsgaard. Den måde, Kirstine gav den sørgende mor et håb ved både at være streng, for hun var jo kommet for at inddrive penge, men samtidig viste hun forståelse for den våde, Jonhild var kommet i, var …” Sorte Grethe standsede midt i sætningen. ”Hun fik håbet tilbage og mulighed for at forblive på gården.” Grethe rystede uforstående på hovedet. Så fortsatte hun: ”Efter Kirstines opførsel den dag forstår jeg ikke det mindste af, hvorfor hun har forladt jer.”

Beate havde siddet og nikket, som var der noget, der var gået op for hende. Så sagde hun: ”Nej, det er uforståeligt, og alligevel …” rettede hun sig selv. ”Jeg ved, at der godt kunne være en grund, som kunne give anledning til at forsvinde. Det, vi er kommet for i dag, er at bede om din hjælp. Jeg ved ikke engang, om du er i stand til at hjælpe os. Jeg er, nej, vi er mange, som er meget kede af, at søster Kirstine har forladt os.”

”Ja,” sagde Cecilie, som nu livede op. ”Havde Margretha og jeg bare været raske den aften, havde vi støttet hende. Vi er kede af, at det gik på den måde.”

Beate fortsatte: ”Hvis der er nogen, der kender folk her på egnen, er det dig. Jeg ved, du ikke skylder os noget, og at vi har behandlet dig … lad os sige mindre godt. Jeg kender jo din baggrund på klostret, og jeg tror også, jeg kender lidt til dine tilbøjeligheder.” Hun skævede lidt usikkert til Sorte Grethe. ”Vi tror, at Kirstine holder sig skjult et sted, og sandsynligvis er der nogen, der har hjulpet hende. Det håber vi i hvert fald. Hun er måske allerede draget videre, men vi vil bede dig, om du på nogen måde kan hjælpe med at finde hende eller kan give os spor. Vi har valgt at tro, at der ikke er tilstødt hende en ulykke, eller at hun er frosset ihjel, selv om det var rigtig koldt forleden nat.” Beate gøs ved tanken.”Vi vil bede dig spørge lidt rundtomkring, og vi vil belønne dig efter fortjeneste.”

Grethe tænkte over anmodningen. Der kunne ikke være tvivl om oprigtigheden i Beates stemme. Det var nærmest en bøn. ”Du sagde tidligere, at du godt kunne finde en anledning til hendes forsvinden. Skal det forstås således, at der foreligger en form for trussel om straf – eller andet, som måske kan få hende til at frygte at komme tilbage?”

”Kirstine har intet at frygte. Det vil hun kunne få både mit og moder Dagmars ord for.”

Grethe spurgte igen: ”Hvis nogen skjulte hende, ville der så være frit lejde for dem? Det vil naturligvis være et krav, for jeg vil ikke ønske at angive nogen.”

”Klostret går ind på alt, som kan bringe Kirstine tilbage. De, der har hjulpet hende, vil endda få tak oveni. Blot hun ikke er kommet ud for en ulykke – eller det, der er værre.”

Der var stille et øjeblik, som om Sorte Grethe overvejede anmodningen indgående. Så sagde hun: ”Siden jeg mærker jeres bekymring, vil jeg spørge omkring på gårdene. Det kan ikke skade.”Hun kiggede på Cecilie. ”Vil du komme hertil igen om tre dage ved samme tid? I mellemtiden vil jeg se, hvad jeg kan gøre. Nu må I have mig undskyldt. Jeg har en fødsel i Nautrup, som jeg skal klare.”

Tre dage senere bankede det på hos Grethe. Da der blev lukket op, fik Cecilie følgende besked: ”Jeg vil gøre dette kort, men jeg har talt med nogle flinke mennesker, som har hjulpet Kirstine de seneste dage, og hun har indvilget i at komme tilbage til klostret. Hun vil komme til den sorte hytte nede ved ålekisterne her i formiddag, og hun vil ønske at blive bragt tilbage til klostret. Vil du sende en varm og søsterlig hilsen til min ven og medsøster Beate.”

- 6 -

Prioren – Maj 1276

Prioren tørrede sved af panden, da han red ind mellem gårdene i Sevel. Han så Vejgaard til venstre, den mindste af gårdene, men sandsynligvis den mest børnerige. Der kom et mylder af små og store børn frem, alle snavsede og tarveligt klædt. Han kiggede bagud på sine fire bevæbnede følgesvende.

”Er vi stadig tørstige?” bjæffede han.

Høje bekræftende tilråb svarede ham.

De holdt hestene an ved et lille uanseeligt hus, der lå ud til Adelvejen. En høj ranglet skikkelse stod parat til at forhindre det lille følge i at ride de 200 favne længere frem, hvor et noget større gæstgiveri lå.

”Stærkt øl til svendene,” råbte prioren, mens de steg af.

Krofatter bøjede hovedet i ærbødighed og forsvandt hurtigt ind. Et øjeblik efter kom han tilbage sammen med en ung pige, bærende på fem store krus øl. Øllet blev nydt siddende på en lille skrænt med udsigt til tingstedet midt i landsbyen. En af svendene kom med en sjofel bemærkning til den unge pige. Kromanden ignorerede den. Han kendte prioren og hans folk fra tidligere besøg og vidste, at der ikke var fare var på færde på denne tid af døgnet. Efter en lang vinter med få rejsende var det godt, at der nu igen var gang i trafikken. Det var midt i maj. Foråret var kommet hurtigt og havde medført dejligt tørre veje, hvorfor den lille gruppe havde haft fint rejsevejr, og turen fra Ribe var overstået med kun fire overnatninger. De havde haft et fint ridt fra Holstebro, endda med hurtige stop i Borbjerg og Djeld, hvor de også havde fået forfriskninger.

De red langsomt videre mod kirken og drejede fra Adelvejen ned mod hulvejen, også kaldet Klostervejen. Der var en løftet stemning blandt svendene bag prior Mikkel Tavsen. Han hilste venligt på flere af landsbyens beboere, som kom frem fra husene for at se det første sikre forårstegn, priorens besøg på klostret. Mikkel var 33 år og yngste søn af en af Ribes rige købmandsfamilier. Hans far havde egentlig besluttet, at han skulle være præst. Han havde tidligt lært at læse og skrive, men hans livsføresel havde ikke været til et kirkeligt liv. Tværtimod var han en lystig mand, der elskede alle livets goder.

Mikkel var af middelhøjde. De fleste ville betegne ham for en ganske smuk mand. Han havde mørkt hår og en statelig holdning. Han var altid velklædt. Påklædningen var som regel farverig uden at være prangende. På hovedet bar han en skråhue, hvorfra en flot busket fjerpragt vajede. Det var i øjnene, man kunne aflæse, i hvilken sindstilstand han befandt sig. Normalt var de iagttagende og venlige, men når han var i et andet lune, kunne de afsløre helt andre sider af hans alsidige karakter. Han havde arvet sin families talent for at tjene penge og var fortsat med at arbejde for sin far, indtil uoverensstemmelser med den ældste bror havde sat en stopper herfor.

Den tidligere bisp Esger havde set Mikkels evner for administration og sørget for, at han kunne udnytte dem ved bispestolen. Det havde vist sig at være en genistreg at udnævne Mikkel til prior, ikke blot for Stubber Kloster, men også for Ørslev og Gudum Klostre. Efter biskop Esgers død i 1273 havde den store biskop Tyge overtaget bispestolen. Kravet om mere kapital til kirken var blevet forstærket betydeligt, efter han kom til. Biskop Tyge var en ærgerrig mand, der havde sat mange byggerier i gang, og desuden levede han et noget udsvævende liv med stort hushold.

Mikkel smilte for sig selv, da han red ned mod skibspladsen ud for Gjævens udmunding. Der havde aldrig været så megen brug for hans egenskaber som nu. Der skulle skaffes penge på alle mulige måder, og hans idérigdom på det felt havde givet ham en vis anseelse. Samtidig var han god til også at sørge for sig selv. Hans egen formue steg langsomt og støt, hvilket han gik stille med. Der var ingen grund til at skilte med egen velstand. Nu var det blot dejligt at skifte det mere festlige og udsvævende liv ud ved bispestolen - med det arbejdsomme og spartanske liv i klostrene. Her var det ham, der var øverste myndighed, hvorimod bispen og forskellige andre gejstlige var højere på strå end han i den indviklede rangorden ved bispestolen.

Der var fuldt af liv på skibspladsen. Fire skibe lå på land og var ved at blive gjort søklar, og øksehug fra en nybygning blandede sig med den almindelige travlhed på pladsen. Der var et virvar af tømmer, gods, værktøj, fiskeredskaber og meget andet. Det var tydeligt, at alle havde travlt med forårets gøremål. Skibspladsen havde slidt bredden af søen, så der nærmest kun var sand og træspåner og andet henslæng fra skibene. Til begge sider var der siv og tuer af dunhammer, som omkransede denne lille solbeskinnede plet.

Mikkel nød det smukke syn og hilste på flere af bønderne. Det var rart at se al den foretagsomhed, som altid kom over handelsfolk og bønder på denne tid af året. Selv om han kom for at hjælpe priorinden med de mange ting, der havde at gøre med klostret udadtil, sad Dagmar tilbage og skulle finde midler til den daglige husholdning. Det blev stadig sværere at drive et kloster, når bispestolen krævede sin andel. Han smilte, da han kom til at tænke på sin gode idé med at lave en aftale med den store købmand i Skive, så indtægterne fra klostrets vævning nu gik uden om klostrets egen kasse. Han skulle blot besøge Skive på vej til Ørslev Kloster for at få udbetalt hele indtægten.

I efteråret havde han lavet en aftale med portner Aage, så der blev ansat en ny ung pige i køkkenet på herberget. Hun skulle alene stå til rådighed for ham i den tid, han boede på klostret. Aftalen ville godt nok koste ham lidt penge, men hvad, måske kunne han finde dem et sted i klostrets kasse. Nu håbede han blot, at Aage havde holdt ord, så det var en køn lille tingest, han skulle underholde sig med. Han fik en lystfuldt trækning i lysken ved tanken. Jo, Mikkels humør var i top denne majdag. Lige inden de kom til broen over til klostret, smilede han igen, da han så en af nonnerne spæne fra herberget op til hovedbygningen.

Kirstine sad ovenpå hos Dagmar og nedskrev beholdningerne i regnskabet, da hun hørte postyret nedenunder og bemærkede Mikkel Tavsens navn blive nævnt flere gange. Hun modstod sin trang til at løbe ned at kigge. Vinduet vendte mod nordøst, så hun kunne ikke se de tilrejsende. Kirstine skrev videre. Hun ville sikkert tidsnok få hilst på den frygtede prior, som nogle i klostret betragtede med ærefrygt, andre slet og ret med frygt, og endelig var der dem, der hadede ham af et fromt hjerte. Selv om Dagmar aldrig på nogen måde havde sagt det, havde Kirstine en anelse om, at hun tilhørte den sidste gruppe. Ragnhild tilhørte derimod gruppen, der betragtede ham som beskytter – og det han burde være, forbindelsen til den ydre verden. Hun omtalte ham altid med ærefrygt. Flere af de unge havde oplevet tilnærmelser og enkelte trusler. De havde lært aldrig at være i enerum med ham. Kirstine havde efterhånden hørt så meget forskelligt, at hun i sit stille sind glædede sig til at møde denne farverige og for dem alle vigtige person. Inderst inde var hun dog klar over, at han i alt for høj grad var typen på en skriver, som frem for alt sørgede for sig selv og dernæst sin herre, bispen. Prioren havde sikkert ikke meget tilovers for troende, ægte eller uægte. Dem kendte han givetvis alt for godt fra sin dagligdag ved bispestolen.

Kirstine så ikke op med det samme, da Mikkel Tavsen, Dagmar og Ragnhild kom ind ad døren. Pludselig opdagede hun, at de alle tre stod og så på hende.

”Undskyld, jeg var så optaget,” sagde Kirstine og rejste sig med et sæt.

”Det er godt mit barn,” Dagmar smilede let, hvorefter hun fortsatte, henvendt til prioren: ”Dette er vor senest ankomne, Kirstine Nielsdatter, hvis fosterfar er Leif Bøvling. Kirstine stammer fra Hvide-ætten.”

”Leif Bøvling kender jeg,” svarede Mikkel og brugte samtidig lejligheden til åbenlyst at kigge op og ned af Kirstine. ”Glæder mig, glæder mig. I skulle vel ikke have et godt glas øl? Eller hvad med vinen fra Vinderupgaard?”

”Jo, vi har naturligvis gemt vin til prioren,” sagde Ragnhild.

”Kirstine, vil du hente vin til os?”

”Nå, hvad nyt er der passeret? Er alle raske efter den hårde vinter?” spurgte prioren.

Ragnhild fortalte om den forgangne vinter. Hvor hårdt det havde været, specielt i den kolde periode fra januar til marts.”Vi har ikke haft dødsfald blandt nonnerne. Klostret er helt fyldt op; i et af kamrene sover der endda tre. Vi skulle nødig tage gæstefløjen i brug.”

”Nej, for mange munde at mætte vil ikke være til gavn for klostret, medmindre de medbringer større gavebreve, som klostret jo altid kan have gavn af,” lød det henkastet fra prioren.

”Ja,” sagde Ragnhild. ”Vor kasse er tom. Alt for mange af fæsterne har svært ved at betale deres afgifter. Vi blev nødt til at sige nej til at købe et større parti uld forleden, da vi havde besøg af handelsmanden fra Simmelkjær. Vi måtte sige, at vi afventede priorens ankomst. Handelsmanden kommer tilbage engang i juni.”

Prioren nikkede utålmodigt.

Ragnhild fortsatte: ”Vi har tillige holdt bonden på Lindholt hen i et godt stykke tid. Han ønsker at sælge gården til klostret og blive fæstebonde. Men han har også tilbud fra Rydhave og Vinderupgaard, hvis prisen ikke er fordelagtig. Gården vil indbringe en ganske pæn fæsteafgift.”

De to nonner så spørgende på Mikkel.

”Ja, ja, der er mange ting at beslutte, kan jeg tænke mig. Hvem er det, der ikke har betalt?” spurgte prioren

”Kirstine har udarbejdet en liste,” sagde Dagmar. ”Nogle er det da lykkedes at formå til at betale, mens andre har det svært.”

”Ja, lad mig se” sagde prioren og kiggede på listen.

Kirstine kom tilbage med vin. I sit stille sind tænkte hun, at prioren slet ikke så ud som det uhyre, hun havde forestillet sig. Men sådan havde hun også tænkt om sin stedfar, og der tog hun også grueligt fejl. Det ville vise sig. Mikkel Tavsen så ganske beleven ud. Hun kunne ikke forestille sig, at han var så slem, som rygtet sagde. En så velklædt og velformuleret tjenesteperson fra bispestolen kunne da ikke have så skumle motiver? Hun skænkede vin op og kiggede igen forsigtigt på prioren, mens han løb listen med de dårlige betalere igennem. Hun så den store guldring, den flotte rejsedragt, der næsten ikke bar præg af den lange rejse fra Ribe.

”Hvad er ellers passeret ude i den store verden?” spurgte Dagmar, hvorefter hun henvendt til Kirstine sagde: ”Du må gerne blive, så kan du lære, hvad vor prior anser for vigtigt.”

Mikkel Tavsen så tankefuld ud. ”Danehoffet skal sættes i disse dage. Det siges, at marsk Stig – en af Hviderne …” Han sendte et blik hen mod Kirstine,” … ikke vil støtte Erik Klippings søn Erik som tronfølger. Man taler ved bispestolen om, at mange af stormændene i hele riget er godt gale i sulet på kongen, fordi han tilsyneladende vil fortsætte sit krigstogt og blande sig i kongefejden i Sverige. Jeg tror, det kan komme til fejde. Bisp Tyge har endnu ikke bestemt sig for, hvem han vil støtte.” Prioren fortsatte, halv optaget af dokumenterne, som han havde fået overrakt. ”Kongen havde netop sluttet forlig med biskop Jacob Erlandsen. Men han nåede ikke at besætte bispesædet i Lund på ny, før han blev myrdet. Det varsler ilde.”

Det gav et gib i Kirstine, som øjeblikkelig tiltrak deres opmærksomhed.

”Åh, igen en Hvide. De er åbenbart over det hele.” Prioren rystede på hovedet.

Kirstine stod som lammet, og overraskelsen stod malet i hendes ansigt. Prioren så igen forskende på hende.

”Stammer du fra den jyske eller den sjællandske del af ætten?” spurgte han.

”Min mor var fra den sjællandske. Jacob Erlandsen var en af mine nære slægtninge. Vi har i flere år boet hos ham i Lund. Desværre var Jacob allerede dengang i konflikt med kongen, så vi så ham næsten aldrig. Men vi har aner også i den jyske del; Stig Hvide er en fjern forfader.”

”Hvad med den tidligere marsk på Vinderupgaard, er det også en slægtning?” spurgte prioren.

”Nej, Jens Kalf er jeg ikke i familie med, men derimod hans kone, Cecilie. Hun er ligesom Bent Hvide Christensen på Trabjerglund af Hvide-ætten.”

”Ja så,” sagde prioren utålmodigt. ”Det, der bliver spændende er, om kongen vil bibeholde den nuværende måde at opkræve skatter på. Vil han det, må vi forudse, at langt flere ønsker at sælge deres gårde og dermed blive fæstebønder hos en herremand – eller et kloster, for den sags skyld. Kongen kan efter loven kun kræve skatter ind fra herremænd, og som I jo ved, betragtes alle, der ejer jord, som herremænd. Men de nye udskrivninger af skatter og den dårligere handel for den almindelige bonde gør, at mange ønsker at afhænde jord og gård for derefter bare at svare afgift af det, de avler.”

Kirstine havde været klar over denne tendens i et stykke tid. På den måde gik en større del af skatteindtægterne uden om kongemagten, så kongen blev nødt til at gøre noget.

”Der kan være store forretninger i vente, også for os i klostrene. Vi skal være parate til at købe gårde op.” Mikkel kunne ikke lade være med at gnide sig i hænderne. ”Nå, men disse bryderier vil jeg lade min herre, biskop Tyge, tage sig af.” Prioren vendte nu tilbage til købet af ulden, som Ragnhild tidligere havde talt om. ”Hvorfor har vi ikke nok uld fra egne får? Kunne vi ikke spare købet af uld hos ham krejleren fra Simmelkær?”

Ragnhild sad bare og glippede med øjnene.

”Hvis vi skal købe gårde op, kan vi ikke også bruge pengene på at købe uld. Hvad er det for en redelighed?” Prioren så næsten vredt på Ragnhild, som til gengæld ikke anede, hvad hun skulle svare. Med en håndbevægelse fortsatte prioren: ”Mine mænd, der eskorterer mig, skal jo indkvarteres i herberget, hvor de betalende gæster bor. De skal naturligvis have kød og øl hver dag, ligesom sidste år.”

Både Dagmar og Ragnhild vred deres hænder. Der var altid et værre frås, når prioren var på besøg. Kirstine skulle sørge for fru Lucia og forsvandt stille ned ad trappen til køkkenet. Hun blev helt træt ved tanken om, at Mikkel Tavsen sandsynligvis blev på klosterholmen i over 14 dage, inden han tog videre til Ørslev og herfra til Gudum Kloster. Af og til nåede han endda et lille ekstra besøg på Stubber Kloster, inden han rejste tilbage til Ribe.

Det var næsten to måneder siden, Kirstine var kommet tilbage til klostret. Hun var stadig lidt forundret over, at hendes flugt havde forandret så meget. Den største ændring var forholdet til Ragnhild, som var gået fra at være fjendtlig til nu at ignorere Kirstine. De kunne tale sammen om praktiske ting, da der var en del sager i dagligdagen, de ikke kunne undgå at tale om. Men ellers koncentrerede Ragnhild sig om væveriet, et område, som Kirstine slet ikke beskæftigede sig med. Der var lavet nye planer for væverne, idet der nu kun arbejdede tre til seks ad gangen på væveriet. De øvrige skiftedes til at varetage andre sysler. Hospitalet havde det meste af tiden to nye under oplæring ud over den faste bemanding, som udgjordes af Cecilie og Margretha foruden Kirstine, som også hjalp med andre opgaver, når det krævedes.

En anden vigtig ændring var, at Cecilie en gang dagligt gik til undervisning hos Dagmar i skrivning, læsning og andre vigtige færdigheder, som hørte klostret til. Godt nok blev Kirstine ignoreret af Ragnhild, men alt det der blev gjort ud af Cecilie var heller ikke Ragnhilds idé, kunne man tydeligt se og høre. Ragnhild havde ved flere lejligheder protesteret over, at der blev gjort så meget ud af Cecilie. Dagmars arbejde med Cecilie påvirkede Kirstines opgaver, så der nu var endnu flere ting, der overgik til hende. Kirstine bestræbte sig på at hjælpe Dagmar så meget som muligt. Hver dag fandt hun nye interessante opgaver, hun kunne undersøge og bearbejde.

Mange af medsøstrene havde forsøgt at udfritte Kirstine om, hvor hun havde været, da hun var væk, og hvem der havde hjulpet hende. Hver gang sagde hun, at hun havde lovet fortrolighed, og at det i øvrigt var godt at have venner uden for klostret. Specielt de, der arbejdede på hospitalet, var oprigtigt glade for hendes tilbagekomst. Beate havde fældet en tåre, og hun havde set ægte hengivenhed hos Margretha og Cecilie. Hun ville heller ikke nogensinde glemme de pæne ord, hun havde hørt fra Beate dengang i Sorte Grethes hytte. I det hele taget havde episoden gjort hende stærkere, og hun følte sig mere hjemme i klostret. Kirstine besluttede sig for, at hun snart ville besøge Gjæven igen, for hun havde sat pris på de dage, hun havde tilbragt sammen med Grethe. Hun lærte meget af Beate, men hun var sikker på, at Grethe i lige så høj grad ville kunne give hende lærdom.

Mikkel Tavsen spiste med i kapitelsalen, når det faldt ham ind. I det hele taget blandede han sig gerne med nonnerne. De rent kirkelige ting var ham uvedkommende, men han respekterede fuldt ud, at nonnerne skulle passe tidebønnerne. Efter aftensmaden lod han, som om han ville gå til ro i gæstefløjen, men først gik han over for at se til sit mandskab, der havde fundet kvarter i den pæne side af herberget. Herefter listede han stille over i portnerboligen, hvor Aage ventede ham.

”Guds fred, Mikkel, kom indenfor i min usle bolig,” sagde Aage.

”Jo tak,” sagde Mikkel og nikkede venligt til Aages kone, som så lidt udslidt ud. Selv om hun ikke havde arbejdsopgaver i klostret, besad hun ikke evnen til at klæde sig eller opføre sig som borgherrefrue.

”Sørg for at få de børn af vejen, kvinde. De burde sove for længst. Skynd dig at finde den pot vin frem, jeg satte til side ved solhverv.” Aages stemme var lidt skinger, han virkede en smule forlegen over konens påklædning.

Konen kendte udmærket det lille arrangement, der var blevet lavet for prioren i vinterens løb. Hun viste også, at Aage selv mærkede lidt på varen. Hun havde i øvrigt selv sørget for, at den unge pige kom til herberget som tyende. Aage var 38 år, og hun kunne ikke længere klare hans virilitet i samme omfang som tidligere. Derfor accepterede hun og sørgede diskret for, at han havde yngre og livsduelige kvinder til rådighed. Det vigtigste for hende var, at hendes afkom og hendes stilling var sikret. Så længe han passede sit job og ikke skiltede med sine tilbøjeligheder, var hun tilfreds. Hun nød i øvrigt, at alt tyende på slotsholmen var underlagt hendes mand og dermed indirekte hende selv. Hun fandt vinen frem, fik børnene gennet af vejen og i seng, og i anledning af at prioren var kommet, tog hun sig selv en tår stærk øl, inden hun lagde sig til at sove.

Aage og Mikkel satte sig til rette foran ilden og fik noget i bægrene.

”Ja,” sagde Mikkel, ”jeg har rejst langt i dag og fået mig nogle krus øl undervejs, så jeg er noget træt. Det er ikke som før i tiden, da vi kunne sidde og fortælle historier hele natten og endda være friske fra morgenstunden.”

”Ja, vi bliver ikke yngre,” konstaterede Aage.

”Hvad nyt er der at fortælle?” spurgte Mikkel og gabte.

”Ragnhild, du ved, ja, tyendet på holmen kalder hende for Ravnen,” fortsatte Aage.

”Ha ha, det ligner hun sgu også,” grinede Mikkel.

”Hun blander sig mere og mere i, hvad der bliver brugt af brændsel og så videre.” Aage hældte op, mens han talte. ”Her i vinter sad vi nogle stykker og delte lidt øl en sen aften. Tror du ikke, hun kom anstigende og beordrede os alle til ro, som var vi novicer. Man kan aldrig vide sig sikker på, hvad hun vil blande sig i næste gang.”

”Det er sådan, det skal være,” grinede Mikkel og fortsatte; ”Hun skal sørge for, at der ikke fråses med tingene. Det kan der ellers nok være behov for med det liv, der bliver ført ved bispestolen. I Esgers tid kunne der godt blive kigget lidt dybt i krusene, men efter at store Tyge er kommet til, bliver der spist og drukket tæt – hele vinteren.”

De tog sig en god tår af bægrene.

Mikkel fortsatte: ”Jeg er glad for, at jeg ikke er prior på nogen af de klostre, der ligger tættere på Ribe. De må virkelig spytte i bøssen. Har der været fredeligt på egnen her i vinter?”

”Ja, såmænd. Der er stadig knas med naboerne fra Salling om rettighederne til almindingen. Der har været lidt håndgemæng. To blev dræbt ved en lille træfning på Ejsingholm.” Aage tav lidt og så eftertænksom ud. ”Der har været et par mordbrande og anden ufred. Og man skal være bevæbnet, når man rider ud. Der har været en del overfald. Vi har også mistet noget kvæg hist og her. Jeg synes, folk bliver mere og mere halsstarrige. De gode tider, som vi kendte dem, får vi ikke tilbage.”

”De store gårdmænd holder fred, sådan da. Det er det vigtigste. De sørger vel også for, at det værste røverpak ikke får for godt fat?” indskød Mikkel.

”Stormændene her søndenfjords kan ikke ret meget længere se gennem fingre med overgrebene fra sallingboerne, som støttes af deres stormænd. Søfarten både vesterud og østerud i fjorden bliver oftere ramt af fribytteri og ran. Jeg fatter ikke, at min gamle høvedsmand Jens Kalf fra Vinderupgaard ikke renser ud i det rakkerpak. Kongen bygger en befæstet kongsgård oven på resterne af Voldstrup, men den er ikke tilnærmelsesvis færdig. Kongen mangler jo penge til alle sine fejder.” Aage slog ud med hånden, så han nær havde væltet sit bæger. Han hældte atter op til dem begge.

Mikkel fortsatte: ”Sallingboerne har vi også besvær med på Ribe-egnen, men der opfører de sig lidt bedre. De er jo langt hjemmefra. Bisp Tyge opkræver told for brug af vejene.” Hav tav lidt. ”Hvordan går det her på klostret?”

”Vores nye novice, Kirstine Nielsdatter, løb hjemmefra for nogle måneder siden. Ravnen var vist lidt for hård ved hende. Hun kom tilbage efter en uges tid. Hun havde boet hos nogle bønder et sted i omegnen. Men hun opdagede vel, at det trods alt var bedre at være på klostret.”

”Hvem skjulte hende?” Mikkel så nysgerrig ud.

”Jeg spurgte Sorte Grethe i Gjæven, men hun sagde, at det end ikke var lykkedes hende at få det oplyst. Siden Kirstines tilbagekomst er flere ting blevet ændret.”

”Hvad er blevet ændret?” spurgte Mikkel.

”Det er ikke helt til at sige. Men efter søster Kirstine kom tilbage, har der ligesom været en anden stemning, og meget bliver gjort anderledes. Søster Cecilie bliver undervist, og i vævestuen er humøret ikke helt som før. Mange ting.” Aage gik i stå.

”Har du haft hånden oppe under skørterne på hende rødtoppen?” grinede Mikkel. ”Hun ser ud til at være både ung og temperamentsfuld.”

”Nej, nonnerne holder jeg mig fra. Jeg tør slet ikke tænke på, hvad Dagmar ville sige, hvis jeg blev nærgående. Det har jeg valgt for min egen sikkerheds skyld. Men hvad med kvindfolkene i Ribe, har I nogle gode livsglade typer ved bispestolen?”

”Ok ja, der er tjenstvillige køkkenpiger, kokkepiger, stuepiger og alle mulige kvindfolk. Men vi er nu en del til at deles om dem. Selv de gejstlige tager ganske godt for sig af retterne.” Mikkel standsede, som om han kom i tanke om noget. ”Gad vide hvorfor de har aflagt kyskhedsløfte, sådan som de ter sig. Selv nogle af nonnerne i Gudum Kloster er helt vilde med det.” Han lod sit bæger fylde op på ny. Så fortsatte han:”I Ribe kan man også gå ud i byen og finde nogle små rare tingester. Jeg er ikke til de gamle, jeg vil have små unge tøser med små faste bryster. Det skal være inden, de bliver alt for fede om røven.” Han fnisede og udbrød: ”Du har sikkert lyst til Ravnen ...”

”Fy for satan,” spruttede Aage.

De lo højrøstet.

”Tyge er til drenge,” kom det fra prioren i et andet tonelag. ”Det har jeg aldrig kunnet få ind i mit hoved.”

Aage rystede på hovedet. ”Ja, jeg forstår det sgu heller ikke. Et par af håndværkerne her har samme tilbøjeligheder. Da jeg gjorde krigstjeneste under Abel, dengang Jens Kalf var marsk, var jeg forundret over, så mange der havde det sådan.” Han så lidt frem for sig. ”God og stærk vin,” snøvlede han. ”Jeg har for resten fundet en rigtig god lille tøs til dig. Hun er løbet bort fra en gård oppe i Kisum. Min kone tog hende til sig. Jeg tror ikke, hun er mere end 13 år, allerhøjst 14. Jeg tror, du vil synes om hende. Det ser ud til, at særken strammer de rigtige steder.”

”Er hun jomfru?” spurgte prioren med et lumsk smil.

”Hvor skulle jeg vide det fra? Jeg har ikke spurgt,” lo Aage. ”Skal jeg hente hende? Hun sover sammen med de andre piger i halmen over porten. Så ved jeg, hvor jeg har dem. De unge piger, der kommer for at arbejde, skal man være over hele tiden. Der er altid en eller anden hanhund, der kunne bruge sådan en. Og så bliver de altid med barn. Det er godt, klostret har en regel om, at de ikke vil have alle de børn rendende. Så de bliver sammen med moderen sendt til nogle af de små gårde, hvor der altid mangler ekstra hænder.”

”Jeg er ærlig talt ved at være lidt ør i hovedet,” sagde Mikkel. ”Men det kan vel ikke skade at kigge lidt på tøsen. Hent hende bare.”

Aage gik usikkert ud ad døren. Mikkel hørte ham bande, da han stødte ind i et eller andet ude i den mørke gang. Lidt efter kom han nærmest trækkende med en søvndrukken ung pige med halvlangt uglet hår, som var iført en lang lurvet sovesærk. Hun var stadig ikke fuldt udvokset, men havde et lille kønt ansigt.

”Hvis du råber op, får du tæsk.” Aage rystede hende i armen.

Hun begyndte at græde. Det var tydeligt hun var rædselsslagen.

For Mikkel var det en del af glæden. Han havde vendt sig fra ilden. Smilende sad han nu og kiggede på den lille skabning, som blev vist frem. ”Kom hen i lyset med hende,” sagde han grødet. ”Ja, helt herhen. Løft særken af hende, og lad os se.”

Aage ville bagfra løfte særken op, men hun bøjede sig. Han gav hende en lussing og tog fat i begge håndled og rettede hende ud, så hun nu stod og svajede bagover.

”Løft selv op,” sagde han til Mikkel, der hurtigt kom i bevægelse og langsomt løftede særken op.

Den spinkle glatte krop var nøgen under særken. Lårene var velformede og kraftige. Den lette behåring mellem benene skjulte næsten hendes kønsdele. Maven var flad, og brystkassen skød på grund af hendes akavede stilling let ud fra kroppen. De to små bryster så hårde og spidse ud. Særken hang over hendes ansigt.

”Ja, lad hende stå lidt,” kom det lidt stakåndet fra prioren. ”Så mærker jeg efter, om hun er moden.” Mikkel strøg hende blidt oppefra ned over brysterne og op igen, fandt hendes unaturligt flade mave, kørte begge hænder om bag den pænt fyldige bagdel, hvorefter han spredte hendes ben. Med en finger kørte han ind mellem skamlæberne, hvor den langsomt forsvandt. I lyset fra ildstedet var mellemrummet mellem Mikkels tænder særlig iøjnefaldende. Øjnene var blanke af vinen. Han rejste sig og trak særken ned igen. Den rystende piges ansigt kom til syne. ”Hun er ikke jomfru,” sagde han skarpt til Aage. Der var en kort pause. ”Men jeg tager hende sgu alligevel.” De slog begge en skraldende latter op. Et øjeblik efter var Mikkel på vej ud ad døren med et godt tag i pigens håndled.

”Vær stille,” sagde han hårdt. Til Aage sagde han pænt godnat.

”Vi afregner i morgen.” De to forsvandt ud i mørket med retning mod klosterbygningen.

Aage lukkede døren efter dem. Han rystede let på hovedet. Vinen havde også sit tag i ham. Derefter gik han op på halmloftet, og fandt den storbarmede køkkenpige.

To dage senere blev Kirstine kaldt op til Dagmar. Priorinden sad sammen med Ragnhild og Cecilie. Mikkel Tavsen stod ved lugerne, som stod åbne. Vejret var smukt og stille.

”Ja, Kirstine, vi står netop og taler om de ubetalte fæsteafgifter. Du har jo udarbejdet en fortegnelse, som ganske præcist fortæller, hvem der ikke har betalt,” sagde Dagmar. ”Vi er stødt på Næsgaard, hvor der er lavet en særlig ordning. Prioren vil sammen med sine mænd tage en todagestur rundt og besøge de dårlige betalere. Jeg har ikke kunnet forklare den aftale, der er indgået med Næsgaard, og derfor vil jeg lige spørge dig helt præcist, hvordan det forholder sig.”

”Mig bekendt er det kun mig, der som prior kan give henstand med betalingerne, og så skal der endda være tale om en ganske god grund,” sagde Mikkel. Man kunne se på øjnene, at der havde været et forspil til denne samtale. Selv om smilet stadig var der, sås intet smil i de blå øjne.

Ragnhilds blik på Kirstine udtrykte klart hendes tanker. Kirstine kunne næsten høre hende tænke: Jeg vidste det.

Dagmar stod og vred hænderne.

”Jamen, det vil jeg gerne,” sagde Kirstine. ”Der er ganske rigtigt givet … ikke henstand, men gældseftergivelse af det skyldige beløb fra decemberterminen. Eftergivelsen er foretaget af mig personligt. Herudover er der givet henstand for de øvrige betalinger, det være sig fæ og brændsel, således at denne betaling vil indgå som en helhed i juni måned.”

”Gældseftergivelse”, røg det ud af munden på prioren. ”Hvorfor det, om jeg må spørge?”

”Ja, det er en ret personlig sag for min stedfar, som jeg ikke vil komme nærmere ind på her. Men da det var mig, der styrede disse dele af min stedfar, Leif Bøvlings, forretninger, ved jeg præcist, at han har aftalt med Jonhild Holmen, at decemberbetalingen ikke skulle betales.” Kirstine løj prioren lige op i ansigtet.

”Hvorfor er denne aftale ikke nedfældet sammen med det øvrige om Næsgaard?” spurgte prioren undrende.

”Det kan jeg desværre ikke udtale mig om. På det tidspunkt havde jeg forladt min stedfar,” sagde Kirstine.

”Der er altså intet juridisk grundlag for sådan en eftergivelse?” Ordet eftergivelse blev udtalt med væmmelse. Det var et ord, prioren aldrig brugte.

”Der er intet juridisk grundlag. Men såfremt Leif Bøvlings ord ikke bliver taget for gode varer, kender jeg min stedfar godt nok til at vide, at den person meget vel kan komme ud for en ulykke,” svarede Kirstine hurtigt.

”Ja så,” sagde prioren. Han kiggede vantro på Kirstine, som så tilbage med både fasthed og beslutsomhed. ”Ja så,” sagde han igen og kiggede et øjeblik ud over søen med de forårsgrønne farver. Han var tydeligvis i vildrede, for han kløede sig på halsen hele to gange. ”Nå, så siger vi det.”

Han fortsatte i en syrligt tone. ”Jeg kan orientere om, at en af mine folk i dag er sendt til Ribe med en forespørgsel om en midlertidig kredit, så bispestolen kan erhverve gården Lindholt. Det er en dejlig gård med en udmærket beliggenhed.”

”Jamen, bonden har anmodet om, at klostret køber gården, ikke bispestolen,” sagde Dagmar.

”Det kan jo næsten gå ud på det samme,” affejede prioren hende. ”Al den jord, klostret ejer i forvejen, er jo svær at administrere herfra. Derfor er det mere praktisk.”

Dagmar så nærmest ud, som om hun ikke troede, hvad hun hørte.

Prioren modstod blikket og fortsatte: ”Som det ser ud i øjeblikket, vil der sandsynligvis komme rigtig mange gårde til salg fremover. Det bliver for meget for klostret at klare selv. Jeg selv og mine tre tilbageværende svende vil tage ud og forsøge at inddrive de skyldige beløb. Det kunne være, vi kunne få inddrevet til udbetalingen.” Med de ord forlod han arbejdsværelset.

Et øjeblik efter hørte de følget ride over vindebroen. Der var helt stille i arbejdsværelset. Dagmar var helt lammet af den udtalte frækhed, som prioren havde lagt for dagen. Hun støttede sig til bordet. ”Købe Lindholt for klostret penge og indkomster og derefter skøde det direkte til bispestolen. Det er intet mindre end ran ved højlys dag.”

Ragnhild havde fokuseret på noget helt andet og udbrød henvendt til Kirstine: ”Jamen, du talte jo usandt.”

”Ja,” sagde Kirstine. ”Det gjorde jeg.”

”Godt klaret,” sagde Cecilie og gav Kirstine et lille klem på armen.

Ragnhilds verden var ved at bryde sammen. Hun henvendte sig til Dagmar. ”Hvad skal jeg sige, når uldhandleren kommer tilbage?”

”Det ved jeg sandelig ikke,” sagde Dagmar. ”Spørg din prior.” Dagmar ignorerede Ragnhilds sårede og indignerede ansigtsudtryk. Hun vendte sig mod Cecilie. ”Nu må I have mig undskyldt,” sagde hun. ”Cecilie, vil du bede Beate om at komme herop, når hun har tid?”

Om eftermiddagen bad Dagmar portner Aage om at komme over i modtagerummet. Aage havde på fornemmelsen, hvorfor han var blevet kaldt. Han havde altid godt kunnet lide hende. Det var hende, der havde ansat ham for fire år siden og givet ham store friheder. Han havde været kriger det meste af sit liv og var glad for at være sluppet fra det i tide med alle lemmer i behold. Af sind var han meget tjenstvillig, og havde tit tænkt, at hvis der var én, han virkelig ville være loyal over for, var det Dagmar. Han havde tjent under mange høvedsmænd, både gode og dårlige. Når han tænkte efter, havde der været flest af de dårlige. Aage havde lært, at for at begå sig var det nødvendigt at gå i spænd med alle typer og bøje nakken, hvor det behøvedes. Han bukkede ærbødigt, da han trådte ind til Dagmar, og stillede sig ved døren.

”Vil du sidde ned? Jeg har noget, jeg vil tale med dig om. Det drejer sig om vor prior, Mikkel Tavsen. Vi har konstateret, at han holder pigebørn på sit værelse i gæstefløjen. Det er tyende, han tilsyneladende forlyster sig med. Vi har før haft mistanken, men det er jo ikke just den slags, vi forventer.” Dagmar rømmede sig, før hun fortsatte. ”Jeg er udmærket klar over, at det kan være svært at holde styr på både pigebørn og de mænd, som arbejder i klostret. Det hænder, at der er uønskede barnefødsler. Det har vi regler for. Men er den ordning med tyendet noget, du kender til?”

”Øh nej, det må jeg sige, det ikke er,” sagde Aage. ”Men jeg har godt været klar over tidligere, at nogle af de kvindelige tyende har haft omgang med de karle, der eskorterer prioren.” Det direkte spørgsmål var alligevel kommet bag på Aage. Han ville have sagt mere, men Dagmar tog ordet.

”Vi ønsker, at bygningen her skal være et rigtigt kloster, forbeholdt nonner og andre kirkelige. Uden for selve klosterbygningen ved jeg godt, der gælder andre regler,” sagde hun spidst.

Aage tog en indånding for at sige noget, men Dagmar løftede hånden.

”Alligevel forlanger jeg, at der føres et ordentligt levned. Det være sig af priorer som andre. Jeg vil gerne anmode dig som øverste myndighed om efter bedste evne at sørge for, at alle retter sig herefter. Er det forstået?”

Aage rejse sig, bøjede hovedet, vendte sig og gik mod døren.

Lige da han rakte armen frem for at tage i døren, lød Dagmars spinkle stemme igen. ”Hvis jeg finder ud af, at disse ting stadig foregår, vil jeg se mig nødsaget til at afskedige vedkommende. Dette gælder også for klosterholmens portner og øverstbefalende.”

Under aftensmaden var der en afslappet og overstadig stemning i kapitelsalen. Prioren og hans mænd var bortrejst. De seneste dage havde deres nærværelse lagt en dæmper på samtalen, med megen snak i krogene, rygter af alle slags om utugt og tilnærmelser. Alt sammen noget, som kunne sætte sindene i bevægelse.

Beate havde været hos Dagmar en stor del af eftermiddagen. De havde kun vist sig til tidebønnerne. Ragnhild opholdt sig på sit kammer hele dagen og var ikke engang kommet til tidebønnerne. Hun svarede kun med enstavelsesord ved aftenbordet. Selv til hendes nærmeste støtter i væveriet var der kun vrisne og tvære svar. Hun følte det var hende, der burde være med på råd. Samtidig var hun rystet. Hvordan skulle hun komme videre med sine ansvarsområder, når der var kaos omkring hende?

I den lange vinter havde man set hen til priorens komme og forventet, at han skulle løse nogle af deres problemer. Men de fik endnu en gang bekræftet, at det var klostret selv, der skulle klare tingene. Alle var påvirket af situationen.

Efter maden tog Dagmar som vanligt ordet. ”Lad os tale om dagens tildragelser.” Hendes stemme lød alvorlig. ”Ja, Bodil.”

Den unge nonne rømmede sig. ”Vi bliver nødt til at slagte en stud mere, hvis vi skal følge med i den hast, hvormed kødet svinder. Tyendet har jo den opfattelse, at de mindst skal have samme føde som de svende, prioren medbringer. Jeg synes, jeg ville nævne det.”

Ragnhild ville have kommenteret, men tav.

Cecilie tog ordet. Med en skinger stemme, der dirrede af ophidselse, sagde hun: ”Jeg vil lige sige, at jeg i formiddags blev forulempet af vor agtværdige prior. Det er åbenbart ikke nok for ham at bole med mindreårige piger. Jeg vil ikke fortælle nærmere om det, men jeg mener, det er vigtigt for alle at gøre sig klart, at er man ene med den mand, udsætter man sig for tilnærmelser og det, der er værre.”

”Bare han ville prøve med mig”, sagde Margretha. ”Så ville jeg give ham en tilnærmelse, han sent vil glemme.”

”Ja tak,” sagde Ragnhild. Det var tydeligt, at hun ikke brød sig om at høre de unges frimodigheder.

Beate, som var meget troende, sagde stille: ”Den opførsel, som vor prior lægger for dagen, er gudsbespottende. Der må være en måde, hvorpå denne tilbøjelighed kan stoppes.”

”Ja,” sagde Dagmar. ”Vi har i dag overvejet at skrive et brev til bisp Tyge for at klage over priorens opførsel. Vi kunne også bede om at få en ny prior. Desværre siges det, at tilstandene i Ribe i øjeblikket ikke er stort bedre.”

”Vi kunne skære den af ham,” røg det ud af Margretha, der ikke kunne holde sig tilbage.

”Hvis du ikke kan styre dine vulgære ytringer, må du gå i seng,” brød Ragnhild ind. Hendes øjne lynede.

”Vi er desværre også kommet i den situation, at prioren ønsker, at fremtidige tilkøbte gårde og ejendomme skal skødes over i bispestolens navn. Det bør vi ikke acceptere. Jeg tror ej heller, at det er i gamle Magnus Hjælms ånd sådan at forære tingene væk.” Ironien i Dagmars røst var til at tage og føle på.

”Vores uldhandler kommer i løbet af de nærmeste dage. Vi har endnu ikke fået besked på, om vi kan regne med penge til køb. I værste fald kan væveriet ikke arbejde, hvilket ville være en katastrofe for klostret.” Ragnhild lød meget bekymret.

Kirstine markerede. ”Jeg mener, at vi skal tage det helt roligt med den uld.”

”Hvorfor i alverden skulle vi det? Så får vi jo ingen indtægt fra vævningen,” næsten bjæffede Gulla.

Kirstine lod som ingenting, da hun sagde: ”Indtægten fra væveriet går direkte fra købmanden til prioren – eller bispestolen. Da denne er en god og fast indtægt, og prioren har lagt hånd på alle andre indtægter, vil jeg tro, at han kommer på andre tanker, når den ikke længere løber lige over i bispestolens kasse.”

Der var en længere pause.

”Det er ikke vor opgave at modarbejde bispestolen,” sagde Ragnhild forarget.

Dagmar afsluttede diskussionen, da hun sagde: ”Det skal vi nok lige tænke lidt nærmere over. Det skulle jo nødig gå sådan, at bispestolen i stedet begyndte at skøde ejendomme over, som vi allerede ejer.”

En måned tidligere var Jonhild på Næsgaards søn Toke begyndt at arbejde på klostret. Hans opgave var blandt andet sammen med de andre drenge at passe dyrene på markerne. Af en eller anden årsag følte Kirstine en form for forpligtigelse over for drengen. Hun gik tit ud i stalden eller på markerne tæt ved klostret, når han var der. Indimellem medbragte hun godbidder fra køkkenet. Hun fandt hurtigt ud af, at der sad et godt hoved på Toke. I løbet af den korte tid var der opstået et fint tillidsforhold mellem dem. Hun sørgede dog altid for, at de andre stalddrenge også fik opmærksomhed.

Samme dag som prioren forventedes tilbage, spurgte Kirstine Dagmar og Ragnhild, om de ville have noget imod, at hun brugte en time et par gange om ugen på at lære drengene nogle grundlæggende færdigheder i at læse og skrive. Et par af de øvrige drenge, der ligeledes var i besiddelse af færdigheder, kunne sikkert anvendes bedre end til blot at være hyrdedrenge. Hun sørgede for, at Ragnhild var til stede, da hun spurgte. Så kunne der spares nogle forklaringer i fremtiden.

”Det er da en pæn tanke,” sagde Dagmar. ”Men måske noget usædvanlig. Godt nok siges det, at de større klostre omkring byer som Ribe, Roskilde og Lund har klosterskoler, men det er mest, fordi der er borgere i disse byer, som betaler en god pris for uddannelsen.” Dagmar så skeptisk ud.

”Når nu sådanne drenge har anlæg for at lære, bør de også bruge deres evner,” argumenterede Kirstine.

”Hvad skal de bruge det til? Som om du ikke havde nok at bruge din tid til,” var Ragnhilds første kommentar. Da hun så hen på Dagmar, fik hun dog travlt med at forklare sig yderligere: ”Ja, jeg mener ikke, at du ikke er ihærdig og flittig. Men der er jo rigtig mange andre ting, du sagtens kunne anvende din tid på. Jeg mener, det er vigtigere, at nonnerne kan læse og skrive.”

”Hvis nonnerne havde haft lyst til at lære at læse og skrive, havde de vel allerede lært det. De har haft masser af muligheder for det. Det, jeg vil gøre, er at give nogen, som aldrig vil få lejlighed, en chance.” Kirstine tav. Så fik hun én ide og sagde: ”De af vore medsøstre, der ønsker at deltage i undervisningen, kan blot sige til.”

Det var det, der afgjorde det. Næste morgen efter morgenmåltidet bekendtgjorde Ragnhild, at der som et forsøg ville blive afsat tid til, at søstrene kunne få undervisning i oratoriet. ”Efter Kirstines ønske vil der være mulighed for, at enkelte af tyendet, som har anlæggene, tillige kan deltage. Undervisningen starter, når prioren er draget videre.” Prioren kom tilbage sidst på eftermiddagen. Han og hans folk havde været vidt omkring på egnen, og han var ikke i godt lune. Da han sad hos Dagmar med et glas vin foran sig, lod han sin misfornøjethed komme til udtryk.

”Disse bønder er både nærige, stædige og enfoldige, alt på en gang,” sagde han bistert. ”Fire fæstebønder er sat ud. Det er lykkedes at få betaling fra andre fem gårde. Alle de forklaringer, vi har måtte høre. Sygdom, misvækst, skibe, der ikke er vendt hjem. Det kan sgu ikke være rigtigt det hele. På en gård i Egebjerg satte de sig til modværge, og Gert, en af mine mænd, fik et snitsår af et ålejern, der blev smidt mod os, da gammelfar gik bersærk. Vi måtte give ham et sværdhug i benet. Selv da han lå ned, kastede han et tinkrus i hovedet på mig, så jeg blødte fra øjenbrynet.” Mikkel havde et lillebitte sår over det ene øje. ”Jeg har besluttet at afvente buddet fra Ribe. Herefter rejser vi mod Ørslev Kloster. Med de tørre veje skulle vi få besked senest i morgen eller i overmorgen. I morgen rider jeg på visit på Hasselholtgaard. Jeg er fjern slægtning til Oluf Høgh der.” Prioren følte sig lidt utilpas i selskabet, både fordi Cecilie havde afvist ham, og fordi han vidste, det var kendt over hele klostret, at han havde haft besøg af den lille tøs forleden.

- 7 -

Fru Lucias historie – 1276

Alle var lettede, da prioren i foråret drog videre mod Ørslev Kloster. Mikkel Tavsen havde været i ondt lune ved afskeden, idet bonden på Lindholt havde afslået bispestolens tilbud om køb af gården. Lindholt forblev derfor indtil videre en gård ejet af en herremand. Som ventet gav prioren besked om, at der måtte købes ekstra uld hos kræmmeren fra Simmelkær. Klostret fik som opgave at forhandle, så kræmmeren skulle aftage vævede klæder som betaling.

Prioren sørgede for, at stort set alle rede penge, som klostret fik ind for sjælemesser og anden kirkelig betaling, blev medtaget som klostrets bidrag til bispestolen. Som Kirstine så det, var der ikke megen hjælp at hente i at have en prior. Tværtimod synes det urimeligt, at værdierne langsomt, men sikkert fandt frem til biskop Tyges slunkne pengekasse.

Foråret og sommeren var helt anderledes på klostret end den mørke og kolde vintertid. Kirstine var forundret over de mange forskellige gøremål. Såning af marker, urtehave til både forråd og helbredelse. Skibe skulle af sted til sildefiskeriet på Limfjorden og varer købes hjem fra Skive. De tomme brændselsskure blev langsomt fyldt op, og nødvendige reparationer blev foretaget på bygninger og stalde. Kerter og andet husgeråd skulle ordnes, og nye ordensdragter til nonnerne blev syet.

Om vinteren blev de oversvømmet med sultne og syge mennesker i dyb armod. Sommeren bragte mange rejsende, som kunne betale for deres mad og ophold. Mange prangere og kræmmere besøgte klostret og faldbød deres varer. Sommeren åbnede klostret sig og var en del af det omkringliggende samfund.

Klostrets mange fæstebønder havde også deres ærinder på klostret, hvor de afleverede deres betaling – både i penge og naturalier. Med sin boglige indsigt havde Kirstine travlt med at sørge for, at disse mange betalingsformer blev korrekt bogført i klostrets bøger, nidkært overvåget af Dagmar.

Fra sit tidligere liv var Kirstine vant til at være velunderrettet om, hvad der foregik i omegnen og i riget. Nu kom mange rejsende, som var interesseret i at udveksle nyheder. Søster Margretha havde samme interesse for at høre nyt som Kirstine. Sommerens store samtaleemner var det overståede danehof i Nyborg og kong Eriks krigsførelse i Sverige. Under ledelse af marsk Stig Andersen var den danske hær trængt langt op i Sverige, hvor efterretningerne meldte om hårde kampe og stort bytte. Kongens krigsførelse var ikke vellidt, og blandt folk lød det mere, som om han mest var optaget af personlig vinding, og ikke, hvilken af parterne i den svenske borgerkrig han støttede. Mange stormænd stod i opposition til kongen, ligesom kirken efterhånden var yderst skeptisk. Rygtet sagde, at kongen stod bag mordet på biskop Jacob Erlandsen.

En af Kirstines mange opgaver og pligter var at sørge for fru Lucia. For det meste fik hun maden bragt op. Takket være sin særstatus kunne hun blot ringe med en lille klokke, og nogen kom op fra køkkenet. Nogle af søstrene betragtede hende som besværlig, hvilket hun også kunne være. Hun havde levet et langt liv med tjenestefolk og tyende, der på mindste vink gjorde, hvad hun befalede. Kirstine holdt af at være hos Lucia, og de førte indimellem lange samtaler. Kendetegnet var, at det næsten altid var Lucia, der talte. Alligevel havde Lucia bemærket, at Kirstine interesserede sig for hende. Derfor lyttede hun også til, hvad Kirstine kunne fortælle.

Fru Lucia var 53 år og egentlig sund og rask. Hun var dog på sine ældre dage blevet mageligt anlagt. Om sommeren gik hun små ture på klosterholmen, mens hun om vinteren kun opholdt sig inden døre. Hun havde betalt en større sum penge til klostret, for at de kunne tage sig af hende resten af livet. Da hun solgte Vinderupgaard til Jens Kalf, indebar handlen, at han skulle levere vin og brød til klostret i resten af hendes levetid. Herudover var hun stadig en holden kvinde uden direkte arvinger.

Lucia var født i 1223 og beslægtet ind i kongerækken på mødrenes side og derfor langt ude i familie med mange stormænd og høvdinge, både i Danmark og England. Hun var desuden en fjern slægtning til biskop Tyge i Ribe.

Tilbage i tiden var Vinderupgaard og Sahl et vigtigt knudepunkt for udskibning og handel vester ud i Limfjorden, hvorfra skibsfarten mod England var omfattende. Lucias oldefar havde ved indsejlingen mod Sahl opført et befæstet tårn med to voldgrave. Før i tiden lå hovedgården længere inde mod Sahl, bag et lille næs kaldet Susbjerg, hvor den lille landsby Vindelev lå. Gården blev angrebet og nedbrændte i året 1185, og den nuværende Vinderupgård blev opført helt tæt på det befæstede tårn.

Lucia var eneste arving efter sin far, som var faldet i kamp mod svenskerne under Valdemar Sejr. Familien ejede på dette tidspunkt store landområder ved York i England. I takt med at handlen med England blev mindre, blev disse besiddelser langsomt afhændet. Lucia var 24 år og alene, da hun arvede Vinderupgaard og de mange andre besiddelser. Modsat Dagmar Krabbe, som Lucia kendte fra Hostrup i Salling, havde Lucia mange tilbedere og fik mange ægteskabstilbud. Hun var rig og så i øvrigt ganske godt ud. Desuden havde hun arvet sin fars talent for forretninger.

Lucia forsmåede egnens giftelystne sønner af stormandsslægt. Ægte kærlighed fik hende til at give sit ja til en norsk skibsfører fra Nidaros. Han besejlede Island og Grønland, og på sine rejser kom han helt til Sortehavet og andre fjerne steder. Han kunne være hjemme i et år ad gangen efterfulgt af flere år på farten. Han var en dygtig handelsmand og søfarer, og Lucia selv havde et nedarvet talent for at formuen voksede. På den måde supplerede de hinanden godt. Det var nu 12 år siden, hun sidst havde set ham, og det mest tænkelige var, at han var omkommet. Da han på tredje år ikke var kommet hjem, begyndte Lucia langsomt at afhænde flåden af skibe og ejendomme. De sidste engelske besiddelser gik det på samme måde, og til sidst stod hun tilbage med Vinderupgaard og enkelte mindre gårde og boelsteder.

Kirstine holdt meget af at lytte til de gamle historier. Særligt historierne, som gik tilbage til Magnus Hjælms tid, fandt hun spændende. Lucias forfædre havde levet side om side med Hjælm-ætten, der havde boet på egnen i mange generationer. I hedensk tid var hele egnen underlagt Hjælm. Kongemagten havde altid behandlet den gamle høvdingefamilie med megen forsigtighed.

Da høsten var vel overstået, og dagene igen blev kortere, fik Kirstine bedre tid til at tale og lytte til fru Lucia. Hun glædede sig ligefrem til at komme op i hendes to velindrettede kamre over kapitelsalen, som bar tydeligt præg af, at fru Lucia var velstillet.

”Nå, der er du,” sagde Lucia. ”Hvad har du med til mig i dag? Har du klaret dine opgaver hos de syge på hospitalet? Der er vel ikke så mange syge på denne tid af året?”

”Nej, der er stille lige nu, men de har travlt i vævestuen. De skal sende en skibsladning til Skive, inden efteråret og vinteren rigtig tager fat.” Kirstine kunne fornemme, at hun var ventet, og den ældre dame trængte til at tale med nogen.

”Vil du være sød at ordne mit hår? Så vil jeg fortælle historien om, da Vinderupgaard blev brændt ned til grunden.” Hun begyndte langsomt at fortælle.

”Min familie har i mange slægtled levet på denne egn. Så langt tilbage, der er overleveret fortællinger om min æt, levede de i den lille klynge gårde på det sted, som bliver kaldt Vindelev. Navnet hænger måske sammen med den vind, der altid har blæst omkring det lille næs, kaldet Susbjerg.

Her, godt beskyttet for vind og vejr, og i tryg afstand fra fjorden lå den gamle Vinderupgaard. Min ældste forfar, som der er overleveringer om, hed Torulf. Han boede på den største af gårdene bag næsset. Han var den højst ansete i det lille samfund. Torulfs gård var befæstet med palisader. Her søgte alle tilflugt, når det var ufredstid, og det var det ikke så sjældent. Der var langt mægtigere høvdinge på egnen med flere mænd og skibe end Torulf. Ja, dengang regnede man ikke Vindelev for noget. I Sahl, Svenstrup, i Ejsing og oppe i Borbjerg boede flere mere velhavende familier. Det, som gjorde Torulf og min familie til noget særligt, var den dygtighed og omtanke, de lagde for dagen. Ikke så meget som krigere, men som handelsfolk.

Vindelev har altid været tæt på Hjælm-familien, den mægtigste familie i Vestjylland. Når Hjælm-ætten kaldte til samling eller fejde, kunne de altid regne med Torulf og hans skibsbesætninger. Kirken og kristendommen var langsomt blevet accepteret på egnen. Den første kirke i området var bygget i Sahl allerede omkring år 925. Kirken var bygget ved siden af det gamle gudehov, og det var en personlig sag, om man troede på de gamle guder, eller man valgte at blive døbt. Mange havde et ben i hver lejr. Dette gjaldt også Torulf og hans hustru. Hun sejlede til Sahl til gudstjeneste hver uge, mens Torulf selv deltog i de hedenske aktiviteter – også for ikke at fornærme den gamle Odinkar Hjælm, som på det bestemteste frabad sig de nye sæder. Hans søn Magnus var mere åben over for de nye tider, men i spørgsmålet om religionen var han tvunget til at følge faderens eksempel.

Mens Torulf levede, havde man stadig erindringen om tidligere tiders mange sejre i England. Ja, der havde været tider, hvor store områder var befalet af danere, og mange huskede stadig de triumfer og rigdomme, der var hentet hjem. Langsomt var indflydelsen fra Jylland blevet svagere, og da mange frænder havde bosat sig i England, var togterne blevet færre. I England havde de fået deres egne stærke høvdinge, mange af dem med dansk blod i årerne. England var nærmest gledet af hænde. Der var derfor et stigende pres om, at der burde udskrives fuld leding, og at England burde genindlemmes og sættes på plads en gang for alle. I de flestes stille sind var der et stort ønske om at vende tilbage til krigstogterne. I England var der rigeligt med bytte, og enhver kunne være heldig og vinde både rigdom og agtelse. Kong Knud II forstod dette folkelige krav, og han benyttede lejligheden til at samle riget mod en fælles ydre fjende. Allerede i 1084 kundgjorde han, at der skulle udskrives fuld leding til et hærtog mod England det følgende år. Fra alle egne skulle stilles fuldt bevæbnede skibsbesætninger. Og der var i god tid sendt bud til alle i riget om, at dette skulle blive et stort togt, og at England skulle vindes tilbage. Kongen befalede, at samlingspunktet skulle være i Limfjorden, og tidspunktet skulle være den første uge af juni måned i 1085.

Som mange gange før samledes ledingsflåden i naturhavnen ved Kilen, hvor den kunne ligge godt beskyttet mod vestenvinden. Der var store forventninger til dette togt. Fra Norge og Flandern mødte skibsbesætninger i stort tal. Fra store dele af Østersøen, Sverige og de baltiske lande. Alle sværgede kong Knud troskab, og så frem til rigt bytte og stor hæder. Det var nemt for egnes deltagere bare at sejle over Venø Bugt til samlingspunktet. Den unge Magnus Hjælm førte hele ti skibsbesætninger. Mange egne blev næsten affolket for våbenføre mænd.

Et par dage ind i juni var det en uset stor flåde, der havde samlet sig bag strandvoldene i Kilen. Der blev sagt, at man kunne gå tørskoet fra fjordside til fjordside, så mange skibe havde forsamlet sig. Kong Knud, som senere uberettiget fik tilnavnet den Hellige, ankom som en af de sidste. Stadig bliver der fortalt om dette prægtige syn. Aldrig før har der kunnet samles så stor en ledingsflåde. Vestenvinden havde blæst i flere uger, og alle var utålmodige. Det var tillige en kendt sag, at når så mange var forsamlet, kunne det være et stort problem at holde sammen på mandskaberne.

Da en uge var gået og vindforholdene stadig ikke var gunstige, kom der bud til kongen om, at der var udbrudt oprør mod kongemagten i Slesvig. Kong Knud stod nu i et dilemma: Skulle han stå til søs med flåden mod England, eller skulle han slå et oprør ned mod syd? Efter et møde med høvdingene besluttede kongen sig. Han befalede, at flåden skulle afvente både ham og bedre vejr, så ville han med 300 ryttere ride til Slesvig og afgøre sagen dernede. Han ville være tilbage inden for 14 dage. Der var nogen utilfreds mumlen i forsamlingen, men ingen vovede at komme med afgørende indvendinger. Rigets marsk fik herefter kommandoen over den ventende flåde, mens kongen ilede mod syd.

Det gik sådan, at der efter få dage opstod splid og fejde mellem nogle af stormændene i den ventende flåde. Dette affødte skærmydsler og kostede menneskeliv. Inden den første uge var gået, var over 100 skibe sejlet østerud af fjorden tilbage mod deres hjemstavn. For mange af dem, der boede langs Limfjorden østerud, gav det grund til bekymring. De var bange for, at deres gårde og hjemstavn ville blive opsøgt af disse frafaldne, som i mangel af bytte fra England kunne blive fristet til at rane gårde og landsbyer i stedet. Det var jo ikke så atråværdigt at vende tomhændet tilbage og skulle forklare, at Englandstogtet ikke var blevet til noget. Inden 14 dage var gået, var endnu flere forsvundet, da man ville være sikker på, at alt var vel i hjemstavnen. Da kongen stadig ikke var kommet tilbage efter yderligere en uge, var den engang så mægtige flåde knap så frygtindgydende.

En af Knuds mægtigste forbundsfæller fra udlandet var Robert I af Flandern. Han var efterhånden blevet ganske utålmodig, og han var tillige træt af den kiv og uenighed, opstået ved lediggangen. Han gav kongen to dage til at komme tilbage, i modsat fald ville han selv prøve lykken mod England. Han ville dog første tage tilbage til Flandern for at samle endnu flere skibe. Det ville være et stort tab for flåden, hvis han og hans mange skibe forlod togtet. Da kongen endnu ikke havde vist sig ved fristens udløb, afsejlede Robert, og togtet var for alvor i fare.

En del nordjyske og norske besætninger valgte dagen efter at prøve lykken og sætte i forvejen. Vinden var gået i øst, og det var sat ind med fint sommervejr. Torulf valgte at sejle med nordmændene mod England, og endnu en stor del af flåden forsvandt. Magnus Hjælm modstod fristelsen og begav sig hjem til Stubbergaard. Også han frygtede for sikkerheden i hjemstavnen. Stubbergaard var en yderst velhavende gård, og hans fader, Odinkar, var efterhånden en ældre mand og havde kun et sparsomt forsvar, om gården skulle blive angrebet. Flåden gik i opløsning, og de fleste sejlede hjem. Marsken lå tilbage i Kilen med omkring 50 skibe og kongens tilbageværende hird. Alle forsøg på at holde samling på den enorme flåde havde været forgæves.

Kongen kom jagende lidt ind i den fjerde uge efter en tilfredsstillende løsning på konflikten i Slesvig. Det siges, at han ikke troede sine egne øjne, da han gjorde holdt på bavnehøjen oven for Kilen. Det var en slukøret marsk, der gik kongen i møde. Kongen blev så rasende, at han fravristede en kriger hans spyd og brød det i tre dele. Kongen svor hævn over alle, der havde forladt togtet. Efter en dags hvile i Humlum delte den resterende styrke sig i tre. Kongen drog mod Mors, en anden sejlede mod Thy og Vendsyssel, og marsken skulle tage sig af den sydlige del af Limfjorden. En høj skat skulle opkræves af alle, der havde forladt flåden. Kongen besluttede, at enhver skibshøvedsmand skulle opkræves 40 mark i sølv og 3 mark af almuens ledingsmænd. Herefter skulle de mødes i Aalborg for at aftale, hvem der herefter skulle opsøges.

Marsken, der kom fra Roskilde, delte sin styrke i Venø Bugt. Den ene del sejlede op til Borbjerg, og den anden sejlede mod Vindelev. Marsken selv var godt træt af forehavenet, men adlød kongens bud og tiltvang sig adgang til både Landting og Hasselholtgaard, hvor bøderne opkrævedes. Da han ankom til Vindelev, var gårdene forladt, og det samme gjorde sig gældende i Svenstrup og Sahl. Da der intet af værdi fandtes i den lille klat gårde i Vindelev, blev den største af gårdene sat i brand, og Torulfs gård brændte ned til grunden.

Rygtet om den hårdhændede handling gik som løbeild, og nåede Stubbergaard allerede to timer efter tildragelsen i Vindelev. Den gamle Odinkar samlede nu alle sine folk. I hast blev der hentet forråd og mandskab i de omkringliggende landsbyer. Stubbergaard havde i århundreder været det faste og sikre opholdssted i ufredstider, men blev nu i hast forstærket. Ekstra mandskab fra fjerntliggende hedegårde længere inde i herredet blev tilkaldt. Dagen efter rummede gården omkring 200 mand, og efter endnu en dag var endnu over 100 kampklare mænd kommet til. Alle var opsat på at yde Odinkar fuld opbakning og overbeviste om, at Stubbergaard nok skulle byde fjenden trods.

Marsken vidste, at de næste kampe ville blive anderledes hårde. Hans styrke havde heller ikke længere fordelen af overraskelse. Han valgte derfor at afvente, til hele styrken var samlet. Han trak sine skibe over land ved Gulfælgaard, for at blive søsat igen i Skallesø. Herfra var det en smal sag at sejle ud i Flyndersø mod Stubbergaard. Da skibene fik Stubbergaard i sigte, var det tydeligt for marsken, at her ville det blive en hård kamp at inddrive bøderne.

Det kom til en voldsom kamp, da marsken forsøgte at indtage Stubbergaard. Hele to gange blev Hjælms gamle borg angrebet – og begge gange måtte marsken trække sig tilbage. Den gamle Odinkar Hjælm faldt i kampen, og den unge Magnus stod nu med ansvaret for slægtens ve og vel.

Det rygtedes hurtigt, at kongens styrke havde lidt nederlag ved Stubbergaard, og mange satte sig nu afgørende til modværge mod kongens uretsmæssige bødeopkrævning. Kongen hærgede andre steder i det nordjyske og indkrævede hårdhændet bøderne. Krigslykken vendte, og kongen måtte hastigt trække sig tilbage ned gennem Jylland. Sammen med andre nordjyske stormænd samlede Magnus Hjælm en stor styrke, og denne forfulgte kongen sydpå. Kongen troede sig sikker, da han kom velbeholdent til Fyn. Harmen var dog så stor, at flere hundrede satte efter ham til Fyn. Kongens efterhånden beskedne følge blev indhentet i Albani Kirke i Odense, hvor han blev dræbt.

Kirstine havde som barn ofte hørt en helt anden fortolkning af drabet på kong Knud, som efterfølgende var gjort til helgen. I Jylland havde man bortskaffet en tyran, og ved bispestolen i Lund havde hun hørt historien om de vilde jyders brutale drab på en troende konge. Han var endda blevet dræbt i en kirke.

”Hvad hændte der for din forfar Torulf, som tog på togt mod England?” Kirstine var fængslet af fortællingen.

”Torulf havde sammen med nordmændene et vellykket togt til England, og han vendte tilbage til sin nedbrændte gård med et stort bytte,” fortalte Lucia. ”Her konstaterede han, at han var blevet fattigere på hjemmefronten, men byttet fra togtet langt oversteg det, han havde mistet. Torulf påbegyndte med det samme opførelsen af den nuværende Vinderupgaard. Han havde endnu en gang vist sit talent for at få det bedste ud af situationen, og han høstede anerkendelse for som en af de eneste at have gennemført togtet mod England.”

Tiden var løbet fra Kirstine og Lucia. Mørket var ved at sænke sig over klosterholmen, og der ville snart blive kaldt til tidebøn. Der var stille et øjeblik, efter Lucia var færdig med at fortælle. Kirstine tænkte på de mange ting, der var foregået på klosterholmen i gamle dage. Lucia var træt sunket tilbage i sin magelige stol.

”Fra den tid blev min familie anset for storbønder,” sagde Lucia højtideligt, ”og det var Torulf, som skabte grundlaget for vores rigdom.” Så lød klokken fra kapellet.

- 8 -

Helene Kalf – Maj 1279

Klostrets lille kapel var fyldt til bristepunktet, og den sidste salme netop sunget. Der var pludselig helt stille i den lille kirke. Asger Øgendahl havde værdigt foldet sine hænder foran præsteslaget, ligesom for at sige: Nu har jeg gjort mit. Forrest stod nonnerne og bag dem de øvrige gæster. De var mødt op for at sige et sidste farvel til Beate, klostrets ældste og mest respekterede nonne.

Beate nåede den høje alder af 69 år, havde Asger Øgendahl lige sagt i sin mindetale. Hun gjorde tjeneste, indtil tre uger før sin død. Så slap kræfterne op, og hun måtte holde sengen, indtil hun en aften bad søstrene om at holde vesper på hendes kammer. Kirstine huskede, at alle havde været der. De sang salmerne og bad deres bønner. Beate gav stille hånd til hver enkelt, og hver eneste knælede og kyssede hendes hænder, før de forlod det overfyldte rum. Alle medsøstrene anerkendte den næstekærlighed og offervilje, som Beate om nogen altid havde praktiseret. Dagmar blev som den eneste hos Beate den time, hun levede efter tidebønnen, mens der for enden af gangen blev sunget salmer og brændt kerter. Det var først til sidst, det rigtig gik op for mange, hvor tæt et forhold der havde været mellem disse to ældste i klostret. Da Dagmar kom ud fra Beates rum, gjorde hun tegn til søstrene, og alle defilerede stille forbi den afdøde. Nogle nejede, nogle slog korsets tegn, og andre brød ganske enkelt i gråd. Da det blev Kirstines tur, stod hun et øjeblik. Beate havde lært hende så meget, hun havde kæmpet for så mange liv, der hjælpeløst var bragt ind i klostret. Hvorfor forlader du mig så, tænkte hun bebrejdende. Der havde været mange stunder, hvor Kirstine var overbevist om, at nu kunne hun vende sig mod Gud. Beate havde fået det til at virke så enkelt og ligetil. Det var andre hændelser, der alligevel fik hende til at tvivle. Gennem tårerne så Kirstine det rolige, runde ansigt, som gennem de seneste fire år altid havde vist hende venlighed og overbærenhed. Nu var det udtryksløst, rynkerne var væk, og gløden borte for evigt. Hun følte, hun havde mistet sin mor for anden gang.

Dagmar gjorde tegn til de seks nonner, som skulle bære kisten. Processionen vandrede den sidste korte tur om til den lille kirkegård, hvor graven ventede som en sort påmindelse om, at mennesket atter skulle blive til jord. Helt oppe i bakkerne stod en enlig person, som på sin egen måde tog afsked med Beate. Hun så ned over klosterholmen. Synet og udsigten var utrolig smuk denne majdag. Skikkelsen så kredsen omkring graven, så kisten blive sænket. Herefter vendte hun sig om, og på tilbage vejen mod Sevel lagde hun en lille krans af forårsblomster ud i søen. Efter jordpåkastelsen forlod præsten og gæsterne stille klostret.

Kirstine var vandret af sted langs søen mod Sevel, mens klostret lå stille hen efter begravelsen. Herberget var lukket for besøgende. Det var blot de vigtigste gøremål, man beskæftigede sig med. Dødsfaldet var kommet som en naturlig afslutning, men alligevel følte hun, at en af hendes nærmeste var død. Der var en mærkelig tomhed i hende. Det var snart fire år siden, Kirstine var kommet til klostret. Efter tre år havde hun aflagt klosterløfte og var blevet rigtig nonne. Det føltes, som om hun havde levet i klostret altid.

Ritualerne omkring optagelsen i klostret havde været omfattende. Det havde været vemodigt at sige farvel til de drømme og forventninger, hun havde haft til livet. Men beslutningen var velovervejet. Beate og Dagmar havde rådet og vejledt så godt, de kunne. Det at vie sit liv til Gud, forstod hun ordene af, men konsekvensen af løftet var endnu ikke helt på plads i hendes indre. I klostret blev alt anskuet fra en kristen synsvinkel. Kirstine kunne ikke give helt slip på den verdslige verden, hvor det at tænke praktisk stadigvæk var meget vigtigt. Når hun skulle være helt ærlig, var tvivlen stadig stærk i hende. Hun erkendte, at på det område var hun en endnu større hykler end mange, som hun foragtede, fordi det var tydeligt, at de kun var hellige udadtil.

Hun tænkte veltilfreds på sin position i klostret. Det var lang tid siden, at nogen bare ignorerede hende. Hun tænkte med stolthed på alt det, hun kunne. Væveriet gik hun stadig langt uden om, men ellers ... Al korrespondance, regnskabsførelse og ejerskaber var hun inde i til fingerspidserne. Hun nød agtelse, i hvert fald hos Dagmar og Cecilie, hvorimod Ragnhild havde svært ved at acceptere, at Kirstine tog sig af det vigtige papirarbejde. Ragnhild var nu engang en praktisk anlagt person, og ikke boglig. Cecilie blev betragtet som en, der var ved at blive bragt i stilling til at overtage en ledelsespost engang. Hun overtog ledelsen af hospitalet, da Beate langsomt begyndte at give slip. Margretha ledede herberget, hvor hun med sin folkelige og direkte væremåde kom til sin ret. Hun var tillige dygtig i hospitalet, hvor også Kirstine gerne fungerede. Søster Birgit var død i februar efter en rigtig modbydelig kold periode. Køkkenet var herefter overtaget af Gulla og Ingeborg, men ellers var det meste ved det gamle. Der havde været nye ansøgere til optagelse i klostret, men på grund af den stadig mere anstrengte økonomi havde Dagmar henvist dem til søsterklostrene i Gudum og Ørslev. Kirstine var således stadig den sidst ankomne. Forholdet til prioren og bispestolen var stadig anstrengt, men det var lykkedes Dagmar med sit stille diplomati at sørge for, at forholdet ikke helt led skibbrud. Bispestolen var stadig i desperat pengenød. Derfor var det blevet således, at klostrene afleverede det, de havde. Det var således ikke meget, der blev tilbage til driften. Klostret havde været nødsaget til at sælge to ejendomme i Svenstrup for at lukke munden på pengetørsten i Ribe.

Ubevidst var Kirstine gået til udmundingen af Gjæven. Hun valgte at følge stien op gennem kløften, hvor træerne fik lov til at stå, indtil de faldt omkuld af sig selv. Der steg ingen røg op af Grethes skorsten. Men da hun bankede på, kom Grethe fra den anden side af huset.

”Guds fred,” sagde Kirstine. Grethe hilste hende hjerteligt.

”Det er længe siden,” sagde Grethe.

”Vi har vel ikke set hinanden siden efteråret.” De satte sig uden for hytten.

”Hvad nyt?” spurgte Kirstine

”Åh, der sker så meget rundtomkring, som I sikkert ikke hører noget til. Vi har de sædvanlige stridigheder på kryds og tværs. Jo mere mennesker ejer, jo mere uenige kan de blive. I Djeld forsøger de at skaffe penge til at bygge en kirke, hvilket har gjort, at Asger Øgendahl er blevet rasende. Det vil jo gå ud over hans lille rige. I Søgårde skændes de om ålestaderne, og i Estvad vil de til at tage penge for udsejlingen fra Flyndersø. Der tales også om at bygge en vandmølle, hvor vandet i søen skal stemmes op, og så er det måske slut med at sejle den vej.”

”Det skal de i hvert fald spørge klostret om,” indskød Kirstine.

”Det har i hvert fald gjort alle lige fra Sahl til Herrup rasende, og der er truet med magtanvendelse. Bønderne sejler heller ikke helt så meget ud, som de gjorde for fem år siden.” Kirstine havde bemærket, at handelen fra området var nedadgående.

”I Sevel er der tre af gårdene, der er uenige om markskellene mellem deres jordlodder rundt om byen” fortsatte Grethe. ”Nu er de nødt til at måle op på ny med snorene, som er gemt siden sidste fordeling af jorden på hjemmemarkerne.” Grethe trak på skulderne. ”Når mennesket kommer ud af deres gårde og huse her om foråret, ser det ud til, at det første de gør, er at bekrige hinanden.”

Der var et kort ophold i samtalen, så fortsatte hun:

”Jeg hører det jo, når jeg kommer rundt. Men folk er heldigvis raske, så nu har jeg tid til at så i min have og gøre det, jeg ellers aldrig når.”

”Jeg ønsker mig sådan et par skud af de æbletræer, som klostret har plantet. Er det noget, du kan hjælpe mig med? Så har jeg måske nogle lægeurter, I kan bruge?”

Kirstine nikkede.

”Hvad nyt bringer du fra klostret?”

Kirstine tænkte sig lidt om, før hun svarede: ”Prioren tog af sted for 14 dage siden, og det er vi lettede over. Det er nogle meget dyre besøg. Hans folk æder og drikker for 50 nonner. Nogle gange har jeg tænkt på af forgive hele pakket,” sagde Kirstine. Hun strammede læberne. ”Desuden savner vi jo Beate. Det var meget sørgeligt at tage afsked med hende. Jeg kan næsten ikke forestille mig klostret uden hende. Var det dig, der stod oppe i bakkerne?”

Grethe nikkede. ”Beate var en stille kvinde, hvis ånd vil svæve over søen i rigtig mange år. Hvis vi alle var som hende, var det en god verden.”

”Hvordan går det med bønderne oppe i Sevel. Jeg fik ikke talt med dem, der var til begravelsen i dag?” sagde Kirstine

”Stort set alle bønder i Sevel er stadig herremænd, men skatten tærer selv på velnærede bønder. Der er også mange, der er kaldt i leding. Det er jo endnu en ulempe ved at være herremand og selv eje sin jord.” Grethe fortsatte: ”Der er fire skibe, som er sejlet ud til nu, og jeg vil tro, der afgår en fem-seks stykker mere inden længe. Skibsfarten fra Flyndersø er i hvert fald ikke gået i stå.”

Kirstine rejste sig. ”Jeg må hjem, Grethe. Det var hyggeligt at tale med dig. Hvis du er hjemme i morgen, vil jeg sørge for, at en af drengene kommer med nogle stiklinger fra æbletræerne.”

Dagmar redegjorde ved aftenbordet for den korrespondance, begravelsen havde udløst. En enke fra Raast havde skænket klostret 5 daler, som tak for engang, Beate havde behandlet hende. Det var en stor sum penge. Kirstine sad og tænkte, at det var en af de indtægter, som prioren ikke ville få nogen viden om, og som skulle anvendes i det alternative regnskab.

”Så har vi fået brev fra Jens Kalf på Vinderupgaard,” fortsatte Dagmar. ”Han skriver, at siden vi nu har mistet en af vore nonner, har han i samråd med sin kone, Cecilie, besluttet, at deres datter, Helene, skal sendes til Stubber Kloster. Han ønsker at drøfte, hvilken pris klostret ønsker i den forbindelse, og vil herudover, at vi giver samtykke til at genforhandle den aftale, der i sin tid blev indgået, da fru Lucia solgte Vinderupgaard og flyttede ind hos os. Ja, I kender jo aftalen. Vinderupgaard skulle levere brød og vin til klostrets forbrug, så længe fru Lucia lever. Aftalen har været holdt sådan nogenlunde.” Dagmar trak lidt på det. ”Jens Kalf kommer allerede i morgen, så vi vil gøre klar til at forhandle en aftale fra morgenstunden. Jeg ved fra et besøg på Vinderupgaard, at Helene kan have et lidt iltert gemyt, så vi må være forberedte på at være overbærende.” Dagmar så hen mod Kirstine. ”Ja det er jo så dig Kirstine, som sidst ankommen, der får ansvaret for at sørge for Helene Kalf.”

Lige efter middag meldte portner Aage, at et lille følge på seks personer nærmede sig klostret. Forrest red den navnkundige ridder Jens Kalf af Vinderupgaard, tidligere marsk i Danmark. Ved siden af ham red hans ældste søn på 23 år, der også hed Jens. Efter dem sønnerne Torsten og Stig og bag dem Erik, den yngste på 15. Ved siden af Erik den eneste datter, Helene på 19 år. Da de sad af ved herberget, og stalddrengene tog hestene, var det første, man bemærkede, Kalfernes størrelse og holdning. Marsken var nær de 50 år, hvilket godt kunne ses, men han bar præg af at have sin fulde styrke i behold. Han var bred og myndig, og det var ikke svært at forestille sig, at han havde stået i spidsen for hele den danske hær i en tid, da krig og ufred havde hersket. Han havde været kong Christoffers foretrukne hærchef. Som kriger havde han erfaring helt tilbage fra den store Valdemar Sejr, som han havde tjent under i sin ungdom. Det var lidt usædvanligt, men han havde tjent ikke færre end fire konger, og havde han ønsket det, var han sund og rask nok til at drage i felten for den femte. Erik Klipping var dog ikke hans foretrukne konge.

Marskens ansigt var markeret. En bred pande, venlige øjne og en stor næse, der tydeligvis havde været brækket adskillige gange. ”Vær hilset, Aage,” sagde han. ”Du ser ud til at være ved godt helbred. Det er længe siden, vi har været i felten sammen.”

Den ellers høje og statelige Aage, bød velkommen på tunet, synede ikke af meget i forhold til marsken. Jens Kalf trak lidt på det ene ben og gik lidt rundt på tunet for at få blodomløbet i gang igen. Flere af nonnerne og det meste af tyendet på klosterholmen var kommet udenfor for at tage imod. Jens Kalf og familie hørte til de virkelige stormænd. Og modsat mange andre lignede de også stormænd.

Ved Beates Grav stod Kirstine og kiggede hen på de nyankomne. Det sås tydeligt, at der var mandstugt i familien. Alle fem børn var stået af hestene og så nu afventende på faderen. De fire sønner var næsten kopier af marsken. De var ranke i ryggen, bar deres våben på samme måde, men lignede alligevel ikke helt hinanden. Jens og Stig havde trodset deres far og var draget med Erik Klipping på hærgningstogt langt ind i Sverige for 2 år siden. De var begge vendt helskindet tilbage, endda med pænt krigsbytte, sagde rygtet. Det taler til deres fordel, at de tør trodse deres fader, tænkte Kirstine. Dagmar var nu også kommet ud af klosterbygningen og var med vind i klæderne på vej ned over tunet. Sikke mange mennesker, tænkte Kirstine. Nogle gange glemte man, at der boede op mod 50 individer på klosterholmen. Hun holdt sig i baggrunden, men havde fået besked på, at skulle deltage i kapitelsalen for at føre regnskaberne ved forhandlingen. Fru Lucia skulle også deltage i kapitelsalen. Det var Kirstines idé. Så kunne den tidligere marsk se, at Lucia var både rask og ved godt helbred. Det var jo med hende, aftalen om brød og vin i sin tid var lavet. Kirstine havde redt op til Helene i sit kammer og havde i øvrigt forberedt sig godt, så Helene kunne få en god start på klosterholmen.

Kirstine gik over mod tunet, hvor Dagmar var i gang med at præsentere de ledende nonner. Helene stod tæt på Margretha, og Kirstine blev helt forundret over, at Helene var endnu højere end Margretha, dog uden at være helt så tyk. Hun havde et hvast blik, og så nærmest stridbar ud. Om hun havde grædt for nylig, kunne Kirstine ikke se, men der var noget truende over den unge kvinde. Hun havde hænderne solidt plantet i siden. Det bliver noget af en opgave, tænkte Kirstine. Helene så ud, som om hun kunne gå bersærk, hvad øjeblik det skulle være.

”Nu forstår jeg rigtig, hvorfor der går så mange sagn og historier om gamle Magnus Hjælm,” sagde marsken. ”Den her slotsholm har pinedød været svær at knægte og forholdsvis nem at forsvare. Selv med en beskeden styrke.” Han standsede op og så rundt på voldene. ”I har beholdt palisaderne, ser jeg. Det er måske også godt at vise omverdenen, at her kan man ikke bare tage over og gøre, som man vil.”

”Ja” sagde Dagmar. ”Det var salig Magnus Hjælms udtrykkelige ønske, at klosterholmen ikke måtte vise svaghedstegn. Tværtimod fik han nedskrevet, at hans gamle borg altid skulle være befæstet og i forsvarlig stand.”

”Det kommer man også længst med,” svarede marsken tørt. ”Jeg kan se, at med 30 mand vil denne plet kunne modstå angreb fra det tidobbelte. Og så skal der endda være skibe nok til at støtte et angreb.”

De gik ind i kapitelsalen, hvor der var pyntet fint op og sat kerter frem ved højlys dag. Gulla havde sørget for vin, og der stod mad fremme på bordene. ”Her er min stedfortræder, søster Ragnhild, som marsken vist ikke har nået at hilse på endnu?” sagde Dagmar. Jens Kalf nikkede blot, mens Ragnhild nejede forlegent et par gange, hvorefter hun kejtet trak sig tilbage i rækken. ”Ja,” fortsatte Dagmar, ”vi har sat vin og lidt mad frem, som jeg håber, I vil tage til takke med.

”Ja, Helene, var … hm … ikke i humør til at tage af sted i dag, men nu er vi her,” sagde marsken efter at have sendt datteren et bekymret blik.

Kalferne satte sig, og et par af sønnerne rakte sultne ud efter maden. Helene blev stående. Hun ligner en olm tyr, tænkte Kirstine muntert. Ingen forsøgte tilsyneladende at nærme sig hende.

Helene stod midt på gulvet med flere favnes afstand til alle øvrige. Det var den yngre Jens Kalf, der sagde noget først, og det var henvendt direkte til Kirstine.

”Var det ikke dig, vi traf oppe ved Stendis for en tre-fire år siden? Vi troede, du var et bortløbent tyende?”

Kirstine, var nu pludselig midtpunkt, og hun huskede præcis episoden og de nedladende ytringer, der var faldet. Hun mærkede, at hun blev varm i kinderne, først af opmærksomheden og derefter ved at blive konfronteret af en af gerningsmændene. Harmen blussede op i hende. Der var en kort stilhed, fordi de åbenbart forventede, at hun sagde noget.

”Hvis jeg var dig, ville jeg være dybt beskæmmet over jeres opførsel ved den lejlighed. At sådanne unge bøller kan få lov til at antaste fredelige rejsende og behandle dem efter forgodtbefindende. Det bringer skam over selv den bedste adelsfamilie,” sagde Kirstine fuld af harme.

Den unge adelsmand havde tilsyneladende glemt alt om episoden, men åbenbart ikke det ansigt, han havde mødt den trøstesløse novemberdag for lang tid siden. Hans henvendelse var venligt ment, og hans ansigt røbede forundring og forlegenhed over det uventede udfald. Ragnhild vågnede til dåd og følte skammen på klostrets vegne.

”Vil du så give en undskyldning for din uhøflige og uforskammede optræden?” henvendte hun sig bøst til Kirstine.

”Det er i hvert fald ikke mig, der skal sige undskyld,” svarede Kirstine oprørt.

”Vil du ikke sige undskyld, må du gå til dit kammer.” Ragnhilds stemme knækkede over.

”Du kan samtidig vise Helene lidt rundt på klostret,” fortsatte hun arrigt.

Kirstine ville være gået, men gik i stedet hen mod Helene. Hun ville sige noget til hende, men så en bevægelse, hvor Helene gjorde klar til at give hende et knytnæveslag. Den stakkels pige var i chok over at skulle efterlades, og tillige høre sin yndlingsbror blive nedladende tiltalt.

Kirstine havde på en eller anden måde forestillet sig noget i den retning. Da hun så slaget komme, drejede hun sig hurtigt til siden. Måske var det harmen, der stadig sad i hende, men da Helenes slag gik ved siden af, afsendte Kirstine en flad lussing, som til gengæld sad meget præcist og gav et stort klask.

Helene brød fuldstændigt sammen, satte sig ned på gulvet, og hulkede højt. Der blev stille i kapitelsalen. Kun Helenes hulken hørtes. Nu var det Kirstine, som stod midt på gulvet. Kalferne sad, som var de frosset fast. Den mindste var endda standset med sin hånd i fadet med stegt lam. Ragnhild stod som en stenstøtte med udspilede øjne, mens Dagmar ikke havde opfattet, hvad der skete. Hun stod med ryggen til. Marsken sad med et udtryk, som både misbilligede, men samtidig også anerkendte den præcision og styrke, der sad i lussingen. Sønnen, der netop var blevet irettesat, udtrykte noget der nærmest kunne tolkes som et beundrende blik på Kirstine. De to yngste brødre vendte blikket mod faderen og var spændt på, hvilken reaktion der ventede.

”Det var pinedød en noget hårdhændet behandling i et kloster. Om end jeg vil anerkende det skete i selvforsvar,” sagde marsken nærmest til sig selv.

Dagmar, som ikke havde nået at sætte sig ned ved bordet, satte sig tungt ved bordet med et forvirret udtryk. Den stadig forbavsede marsk udbrød. ”30 mand til forsvar af klosterholmen er i overkanten. Jeg vil tro, at 15 nonner vil kunne gøre det.”

Kirstine satte sig på hug og lagde trøstende armen om Helene, der rokkede frem og tilbage, mens hun græd.

”Kom, så skal jeg vise dig vores kammer.”

Helene fulgte hulkende med, da Kirstine støttede hende på vej ud af salen. Kirstine mere følte end så de mange øjne der fulgte, da de forlod salen.

Kirstine var lettet, da de gik hen ad gangen mod nonnernes kvarter. Hun fik Helene til at sætte sig på sengen, hvor de blev siddende i lang tid, mens Kirstine bare strøg hende over håret. Da Helenes gråd stilnede af, sagde Kirstine: ”Jeg er frygtelig ked af det, jeg lige gjorde. Jeg beder om forladelse mange gange. Det kom lige op i mig, jeg ved ikke hvorfor.” Hun tilføjede med et lille smil. ”Men da vi to skal være venner og dele kammer, må vi hellere finde ud af ikke at slås.”

Helene snøftede.

”Jeg ved godt, hvad du føler nu. Jeg er også blevet svigtet af min familie. Bare skaffet af vejen, fordi jeg ikke lige passede ind. Det har vi til fælles, og derfor må vi ikke modarbejde hinanden.” Kirstine mærkede, at nogle af ordene trængte ind. Helene var ikke helt så anspændt som før. Da der blev talt om at være svigtet, kunne hun mærke, ordene vandt genklang. Helene så eftertænksom ud. Efter nogen tid spurgte Kirstine: ”Er du sulten? Jeg kan finde noget til dig.”

Helene rystede på hovedet.

”Må jeg vise dig klostret?” Der kom ikke noget svar, men Helene kiggede op og fik det lange hår bort fra ansigtet. Hun så forgrædt ud, men det trodsige, stridbare udtryk var borte. Hun havde et bredt ansigt, hvor man anede marskens træk. Øjnene sad langt fra hinanden. Det mest karakteristiske, var antydningen af underbid. Det var lige netop synligt, når hun slappede af, men udpræget, når hun var trodsig og vred. ”Her er et stykke klæde, tør øjnene, så går vi en lille tur.” Kirstine gjorde sig umage med ikke at forklare en masse. De så gæstefløjen, hospitalet, modtagerummet, væveriet og kapellet, hvorefter de gik ud i det dejlige majvejr. Slentrede hele vejen rundt om den lille ø, som i det dejlige forårsvejr så uhørt smuk ud. Alt var sprunget ud, og søen havde samme farve som himlen. I de få træer og buske var et larmende fuglekvidder.

”Det er en god dag at ankomme til klostret. Når det ser ud som i dag, er der ikke smukkere sted,” sagde Kirstine.

Helene nikkede tavs. De var på vej op mod herberget, da de så Ragnhild komme ud af kapellet med den unge Jens Kalf. Da Ragnhild så dem, skiftede de retning mod pigerne.

”Nå, der er I. Den unge herre spurgte efter jer, så nu kan du benytte lejligheden til at beklage …” Mere nåede hun ikke at sige, for Jens Kalf trådte frem og spurgte Helene, hvordan hun havde det.

”Jeg klarer mig,” svarede hun mut. Underbiddet blev lidt mere tydeligt.

”Herudover vil jeg gerne undskylde min opførsel fra vort møde ved Stendis,” fortsatte han rettet mod Kirstine. ”Som jeg husker det, var vi grove og meget opsatte på at fange nogle misdædere, undsluppet fra Rydhave. Jeg håber, du kan tilgive min og de andres uhøviske optræden.”

Kirstine var forbavset, ja, nærmest mundlam over den uforbeholdne undskyldning. Det gik op for Ragnhild, at hun vist misforstod situationen. Hun smilede anstrengt og kiggede lidt skræmt over på Kirstine. Kirstine slog blikket ned med en let ærbødig hilsen.

”Jeg modtager undskyldningen fra alle i selskabet. Dog vil jeg sige, at den unge herre, Jens Kalf, ikke var den af herrerne, der optrådte uhøvisk. Tak.” Hun bøjede hovedet endnu en gang, forventede, at samtalen var forbi, og vendte sig.

Men Jens Kalv fortsatte: ”Jeg hører fra søster Ragnhild, at du er den person, som skal sørge for min søster den første tid på klostret.”

Kirstine drejede hovedet. ”Ja, det er mig, der har fået den ære.”

Der var en lang pause. Ragnhild skulle lige til at sige noget, da Kirstine kom hende i forkøbet. ”Ja, som jeg sagde til Helene for lidt siden, er jeg uendelig ked af min gemene opførsel inde i salen ... Indimellem har jeg et iltert sind, som desværre løb af med mig.”

Helene sagde stadig ikke noget.

”Ja, det var vist mig, der skulle have haft den kindhest,” sagde Jens Kalf og lo.

”Ønsker den unge herre at se klostret,” fortsatte Ragnhild. ”Jeg vil med glæde vise rundt?”

”Jeg vil gerne se klostret, men jeg tror, jeg vil vente til næste gang. Meget snart. Så vil jeg bede min yndlingssøster vise mig rundt.” Med et skævt drenget smil fortsatte han: ”Jeg vil lige sikre mig, at Kirstine Nielsdatter opfører sig pænt, også når jeg er taget af sted, for ellers kan vi fra Kalf-ætten blive nogle drøje bekendtskaber.”

Kirstine smilede af denne skjulte formaning. ”Jeg skal nok beherske mig, og ellers tror jeg, at Helene er mand for et standhaftigt forsvar, hvis vi skal gå holmgang.”

Nu smilede Helene. De begyndte at gå op mod klostret igen. Jens Kalf fortsatte: ”Jeg har i øvrigt en hilsen fra min mor, Cecilie, som er født Hvide. Hun kommer jo ud af samme æt som jer. Det var først for nylig, vi hørte, at der befandt sig en Hvide her i klostret. Hun bad mig sige, at faldt jeres vej forbi Vinderupgaard, vil hun blive beæret af et besøg.”

”Det er ikke særlig ofte, at nonnerne bevæger sig bort fra klostret,” sagde Ragnhild, som følte, hun skulle deltage. Hun var åbenlyst forvirret over den vending, ordvekslingen havde taget. Da Jens Kalf var kommet med sin milde formaning til Kirstine, havde Ragnhild været lige ved strengt at gentage den. Hun var dog igen blevet forlegen over den forståelse, der tilsyneladende var mellem dem. Hun var også forbavset over den ændring, der var sket med Helene, som nu tilsyneladende var faldet helt til ro. Cecilie kom ud og spurgte efter Kirstine.

”Dagmar vil gerne have dig med nu.”

”Jeg følger lige Helene over i køkkenet, hun må være hundesulten,” sagde Kirstine.

”Jeg får Margretha til at sørge for Helene, mens jeg er borte. Hun er en af dem, vi kan stole på.” Det sidste sagde Kirstine stille til Helene, så de andre ikke kunne høre det.

Dagmar og marsken sad oppe ved det store bord, da Kirstine trådte ind og satte sig. De var optaget af at tale om en gård syd for Vinderupgaard kaldet Lille Nold. Bonden havde ønsket at blive fæstebonde hos os. Vi har aftalt alle betingelserne, som vi så kan overføre til klostret. Der fulgte en lang række bestemmelser, hvoraf Kirstine noterede de vigtigste.

”Så er der den kontante del,” sagde Dagmar.

Det var tydeligt, at der var gensidig sympati mellem det ellers umage par, der sad ved bordet. Begge havde tilsyneladende den klare opfattelse, at vedkommende, som sad overfor, kunne man stole på. Der var ingen årsag til at skjule sine hensigter eller spille et spil. Alt fremgik af ordvekslingen. Indimellem blandedes samtalen af små venlige drillerier. Fru Lucia var gået ind i sine egne gemakker, efter at hun havde godkendt en ordning, at brødet og vinen fremover skulle erstattes af et antal tønder hvede og rug. To gange om året skulle der fortsat leveres et kvantum vin til klostret. Aftalen skulle løbe i 15 år, hvorefter den bortfaldt. Overdragelsen af Lille Nold var første del af aftalen, men fordi gården var yderst beskeden, skulle der herudover tilfalde klostret en kontant betaling i et antal år som en form for medgift for Helene.

Kirstine tillod sig at bryde ind i samtalen: ”Kunne man forestille sig, at kontantbeløbet blev fordelt på en juridisk bindende aftale for en del af beløbet og en uformel aftale mellem parterne for den øvrige andel? Begge skriftlige, naturligvis, men nærmest en offentlig og en mindre offentlig aftale. Grunden skulle være, at vi således kunne sikre os, at pengene rettelig blev anvendt til Helene og klostret.”

Marsken kiggede forundret på Kirstine: ”Hvordan skal det forstås?”

Dagmar havde til tider selv tænkt på noget i den retning, men det var første gang, det var sagt højt. ”Ja, det kunne måske være ganske belejligt,” sagde hun. Hun følte sig tryg i marskens selskab. Marsken så stadig lidt spørgende på dem, men så klarede hans blik langsomt op for til sidst at se helt forstående ud. Han smålo: ”Ja, det kunne godt være en fornuftig løsning. Nogle af pengene bør blive her på egnen … Men det er jo et helt internt anliggende, som jeg ikke skal blande mig i.”

”Ja, det er internt,” indskød Dagmar hurtigt. Hun var bestemt ikke interesseret i, at de underliggende motiver blev drøftet.

”Jeg tænkte på 2,5 daler om året,” sagde marsken.

”3,” kom det fra Kirstine. ”Åh, undskyld, nu sidder jeg og blander mig igen. Undskyld.”

Marsken så lettere irriteret på Kirstine. En rynke viste sig i panden.

”Ja, 3,” indskød Dagmar. ”Lille Nold er ikke ret stor, og jeg går ud fra, at marsken vil det godt for sin datter.”

”Ja, så godt endda, jeg ikke ønsker at se hende tævet i fuld offentlighed. Og så i et fromt og helligt kloster.”

Kirstine rødmede og kiggede ned. ”Jeg vil gerne undskylde mange gange.”

”Ja, og undskyld bare en ekstra gang for at sidde og prange prisen op.” Denne gang var der latter i stemmen. ”Kan jeg genkende slægtskabet med min kone og salig Jacob Erlandsen? I er vist ikke nem at forhandle med, søster Kirstine.” Efter et lille ophold fortsatte han: ”Så siger vi 3. 1 officiel og 2 på den uofficielle. Og så sender vi en kærlig tanke til tykke Tyge i Ribe.”

Dagmar gjorde korsets tegn og sagde stille: ”Gud nåde og trøste os.”

Marsken og hans familie blev af Dagmar og Ragnhild vist rundt på klosterholmen. Imens udfærdigede Kirstine med sirlig skrift de enkelte aftaler. Cecilie gennemlæste og sørgede for, at dokumenterne blev bragt ned i salen, hvor Jens Kalf senere underskrev. For Kirstine var der ikke tid til at komme ned og deltage i afskeden. Alle andre på klosterholmen var der, da de nu kun fem ryttere i hastigt trav trommede over plankebroen.

Da Dagmar kom op, sad Kirstine stadig over papirerne. Dagmar fandt resten af den kande vin, som var benyttet tidligere, hvorefter hun tungt satte sig over for Kirstine. ”Her er et bæger, det har vi fortjent. Ja, og du har slet ikke fået noget at spise i dag.” De drak hurtigt ud, Kirstine afsluttede det, hun sad med. Dagmar hældte endnu en gang op. ”Det har været en god dag for klostret på trods af dit ragnarok i starten. Sikke en dag.” Kirstine ville hastigt sige noget, men Dagmar fortsatte: ”Jeg ved det. Ragnhild har fortalt, at du mod fortjeneste, naturligvis, har fået en undskyldning af den unge Kalf. Han kommer til at slægte faderen på.” Dagmar smilte overstadigt. ”Du overrasker os hele tiden. Jeg var ved at besvime af skræk, da Helene gik i gulvet,” lo hun lidt påvirket af de to bægre vin. Hun hældte endnu en gang op. Kirstine følte en lettere susen for ørene, men sagde ikke nej.” Og så er vi begyndt at bedrage bispestolen. Det er næsten for meget på én dag. Marsken gennemskuede det med det samme. Man skulle tro, det var en offentlig hemmelighed, at vi bliver udnyttet på det skammeligste.”

”Har man set mage til lurendrejeri. Jeg har såmænd haft lyst til det mange gange,” pludrede Dagmar videre, mens hun bladrede i dokumenterne. ”Ved du, Kirstine, de 5 daler, vi har fået testamenteret fra Raast, dem skal tykke Tyge heller ikke have. Herren være mig nådig, hvad er det, jeg sidder og siger? Vi skal bare sørge for at gøre det rigtigt. Prioren er ikke dum. Tværtimod har han næse for finde penge alle steder. Vi skal bare være et skridt foran hele tide, og være endnu mere udspekulerede.”

Kirstine mærkede varmen i kinderne.

”Nej, hvor er jeg træt,” sagde Dagmar. ”Jeg vil lige ud til Beates grav, og så lægger jeg mig lidt. Husk, Kirstine, vi må holde vores lille samtale her helt for os selv. Gå ned i køkkenet og få Gulla til at finde noget spiseligt. Du har ikke fået noget siden i morges.”

Dagmar var lidt usikker til bens, da hun gik.

Senere på dagen, lige efter vesper, hørte Kirstine Ragnhild sige til Thorun: ”Jeg tror vores priorinde har fået en tår for meget i dag, hun virkede påvirket af vinen og er allerede gået til ro.”

- 9 -

Lys i mørket – August 1279

Et lyn lyste himlen op, og i et sekund var alt på klosterholmen ganske oplyst. Så blev det igen buldrende mørkt og helt stille, men så kom braget. Først med en lille lydsløjfe, derefter det øredøvende brag, som til sidst langsomt døde ud, før et sidste bulder rungede fjernt over sø og skov. Ti minutter inden havde Sevel Kirkes klokke lydt. Det var lige før den natlige tidebøn. Herefter havde stormklokken runget, og alle på klosterholmen havde samlet sig. Ikke mange havde sovet. Stormklokkens ringen udløste den spænding, alle var gået i seng med, da de første lysglimt mod øst var startet lige efter mørkets frembrud. Himlen havde været truende blåsort lige før solnedgang.

Det havde ikke regnet siden begyndelsen af juli. Nu var det først i august. Alt var knastørt. Et ildskær bredte sig i retning fra Sevel. Portner Aage og Dagmar konfererede på tunet foran herberget.

En af hyrdedrengene råbte: ”Se, der også ildløs ud over Herrup.”

Et nyt kæmpelyn oplyste de mange mennesker, der var samlet. Der hørtes enkelte forskrækkede tilråb, lige inden det øredøvende brag kom.

”Tre mand rider til Sevel og hjælper,” råbte Aage. ”Resten danner kæde og fugter stråtagene på klosterbygningen. Se at komme lidt hurtigt. Vi har stiger og spande i ladebygningen.”

Der kom bevægelse i alle, og der blev råbt kommandoer ud. Der var en meget uvirkelig stemning på hele klosterholmen, som en truende katastrofe tæt på. Det hørtes tydeligt på stemmerne, at angsten havde tag i dem. Torden og lynild havde alle hørt før. Også de konsekvenser, det kunne have på huse og bygninger. Men det var lige så meget selve fænomenet, der var skræmmende. Hvad fik denne buldren og disse brag frem? Der var ikke langt til at tænke på de gamle guder, som netop forklarede disse fænomener. Præst og biskop havde ingen forklaringer, og om lidt kunne de alle være henvist til at sove under åben himmel og skulle betle for føden i morgen. Der sås yderligere tre ildskær i forskellige retninger.

”Matutin er aflyst,” råbte Ragnhild. ”Alle nonner deltager i kæden med vandspande.”

Det var en stor opgave at væde de store bygningers stråtag.

”Men så gør vi i det mindste noget,” sagde Dagmar.

Efter en times hårdt slid med spande og stiger kom det første kølige vindstød. Alle holdt inde med spandene. Da de første regndråber ramte, hørtes spredte jubelråb. Få øjeblikke senere væltede regnen ned. De fleste søgte ly, med undtagelse af dem, der bare stod ude i den lune sommerregn og lod sig gennembløde.

”Vi varmer op i køkkenet, og der vil være hyldebærsaft til alle,” råbte Ragnhild. ”Natten er jo også ved at være forbi.”

En halv time senere sås det første spæde morgenlys fra øst på trods af regnen, som stadig væltede ned. Dagen startede uden de sædvanlige rutiner, og alle følte lettelsen over, at klostret var uskadt. Alle var taknemmelige for regnen. Dagmar holdt lige efter morgenmaden en takkegudstjeneste, hvor alle – også tyendet – deltog. Midt på formiddagen kom de tre karle hjem, våde og beskidte.

”Det var Vestergaard. Der var intet at stille op,” sagde en af karlene. ”Rygtet siger, at der er brændt gårde, i Sahl, Svenstrup og Ryde og flere andre steder.”

Der havde bredt sig en god stemning efter Jens Kalfs besøg i maj måned. Dagmar havde efter et stykke tid nævnt, at klostret var nødt til at tænke på sig selv i lige så høj grad som på bispestolen. De fleste forstod denne nødvendighed. Hvordan klostret så gjorde det, blev der ikke sagt noget om.

Andre små tiltag var, at gaverne til hospitalet og betalende gæster til herberget ikke i så høj grad som før blev indført i klostrets bøger. Dagmar sørgede for, at Kirstine fik pengene, som hun derefter delte i to. De penge, de beholdt til klostret og skjulte for prioren, kaldte Dagmar og Kirstine for de hvide penge. De officielle – de sorte – var dem, som Mikkel sørgede for havnede hos bispestolen.

Kirstine havde et opgør med Ragnhild i juni måned. Når uldhandleren fra Simmelkjær kom, blev det altid aftalt, hvor meget klæde han skulle aftage for den uld, han leverede. Ragnhild og Dagmar tog sig normalt af den forhandling. Tilfældigvis deltog Kirstine den dag i juni, fordi klostret ville købe ekstra uld op og herefter fragte det overskydende til Skive, når man nu alligevel sejlede vejen. Her ville de forsøge at videresælge det. Da aftalen var indgået, og betaling skulle ske, spurgte Kirstine, om den ekstra uld ikke kunne blive betalt med vævet klæde. Hun spurgte endvidere, om uldhandleren var interesseret i at købe vævet klæde mod kontant afregning. Dagmar så spørgende på hende, først lidt skeptisk, men herefter havde Kirstine genkendt hendes tavse billigelse. Uldhandleren skulle lige til at svare, da Ragnhild rasende brød ind og med dirrende stemme brød ind:

”Forretningen med væveriet er mit anliggende og ingen andres.”

Kirstine undskyldte og ville forlade modtageværelset. Men Dagmar standsede hende og bad Ragnhild forklare, hvad det kunne skade med sådan en forespørgsel. Ragnhild hvæsede hidsigt, at Kirstine blandede sig i stort set alt, og nu var tiden inde til at fortælle hende, at væverskerne ikke ville finde sig i hendes indblanding: ”Vi er flere i væveriet, som ikke tillader, at beslutninger, der er taget i fællesskab, kan omstødes eller behandles andre steder end i væveriet.” Det var tydeligt, at emnet bragte spændinger frem i dagens lys. Samtalen endte med, at Dagmar bad Ragnhild om at tænke over forslaget, ligesom uldhandleren gerne måtte komme med et oplæg til en pris på klæde fra klostret.

Specielt Ragnhild og Thorun havde lige siden været yderst kølige over for Kirstine. Senere den dag, da Cecilie og Kirstine var hos Dagmar, forelagde Kirstine en idé, hun havde gået med i lang tid:

”Da jeg arbejdede for min stedfar i Trans, brugte vi tiden til at lave stærkt øl. De fleste råvarer havde vi selv på gården, og resten var det let at handle sig til. Når jeg tænker på, hvor meget der bliver drukket, bare når prioren er her. Hans svende rider flere gange til Sevel, hvor de beruser sig – og næsten altid i øl. Jeg tror, det er god forretning at lave øl, selvfølgelig til eget forbrug, men lige så meget med salg for øje. Vi fik rimelige priser for det stærke øl, vi bryggede.”

Dagmar og Cecilie sad og så på hinanden. Da ingen sagde noget, fortsatte Kirstine: ”Hvad mener I, skulle vi ikke prøve?”

”I klostrene har vi nu altid fået vin,” sagde Dagmar og fortsatte: ”Hos os benediktinere har det været god klosterskik, at både munke og nonner drikker vin. Det har vi altid holdt i hævd på Stubber Kloster. Det får, så vidt jeg ved, alle os i klostrene til at leve længere og holder sygdomme på afstand.”

”Det behøver vi heller ikke at lave om på,” brød Kirstine ind. ”Men vi er jo nødt til at købe øl til prioren og hans mænd, og vi har tillige noget i herberget, som vi sælger af. Det kunne vi i det mindste spare.”

”Hvor skulle vi lave det?” spurgte Cecilie. ”Vi kan jo ikke bare stå med det ude i laden eller staldene. Der vil gå svind i det.”

Det lo de lidt af.

”Vi har den store stenkælder under hovedbygningen.” Kirstine vidste, at der trængte til en gevaldig oprydning dernede. ”Vi kan samtidig benytte lejligheden til få repareret murværket mod nord. Der går altid mug og råddenskab i mange af de ting, vi opbevarer der. Der er i hvert fald plads nok.”

”Det bedst beskyttede sted på klosterholmen,” indskød Cecilie tankefuldt.

”Der er aldrig nogen, som bryder sig om at komme i kælderen, fordi det er så mørkt og klamt. Hvis vi får gjort ordentligt rent, har vi et stort uudnyttet område, som vi kan få megen glæde af.” Kirstine var ivrig efter at få ført ideen ud i livet.

”Der sker ikke noget ved at prøve, bare det ikke koster for meget” sagde Dagmar. ”Hvordan går det med Helene? Jeg har ikke rigtig fået talt med hende, hun er så mut og tillukket. Hun holder sig meget til dig Kirstine. Hvem skulle i øvrigt have troet det efter den ballade, der var ved hendes ankomst?”

”Jeg taler også med hende,” sagde Cecilie. ”Hun er endda begyndt at bade med om morgenen, så nu er vi tre. Hvad med dig, Kirstine, vil du ikke med til morgenbadningen? Det er dejligt.”

”Jeg ved nu ikke, men der kan jo ikke ske noget ved at prøve. Hvad med dig, Dagmar, var det ikke noget?” spurgte Kirstine.

”Nej,” lød det hurtige svar. ”Det kan umuligt være sundt.”

”Det er jeg nu ikke så sikker på. Jeg blev overbevist af Margretha, og jeg må sige, at dagen er en helt anden, når man starter på den måde,” sagde Cecilie.

Kirstine brød ind: ”Hvad angår Helene, er jeg overbevist om, at hun nok skal blive glad for at være her. Hun har det lidt svært med, at der ikke er så mange tjenestefolk til det grove arbejde. Men når hun endelig tager fat, kan ingen følge hende. Hun er træt af at være i køkkenet, men har været glad for haven. Selv i vaskeriet går det nogenlunde. Den anden dag var Else lidt næsvis og kom med nogle grovheder om Helenes størrelse, men det gør hun ikke mere. Hun måtte søge tilflugt oppe på uldloftet over en time. Der var ingen af de øvrige vævere, der turde blande sig. Aslaug blev sendt over for at hente mig, men jeg nægtede at gå derover. Else har godt af lidt tugt.”

”Har hun helt opgivet at komme tilbage til familien?” spurgte Dagmar.

”Det tror jeg,” svarede Kirstine. ”Den yngre bror Stig var at besøge hende forleden, men hun talte kun lidt med ham, før hun bad ham tage af sted igen. Det er den ældste bror Jens, der tæller i hendes verden.”

Det var nu flere uger siden, det frygtelige tordenvejr var gået hen over egnen. Klostrets håndværkere havde i flere dage været beskæftiget med at udbedre de våde stenmure i kælderen, og arbejdet var ved at være færdigt. Kirstine var i kælderen, hvor hun så til sit øl, som hun kaldte det. Tidligere kom hun nødig i den kolde og klamme kælder, men nu var hun der flere gange om dagen og forsøgte at følge processen i det store kar, som var taget i brug til formålet. Eskild havde tidligere haft arbejde hos en bødker, så han var med glæde gået til opgaven med at lave endnu et egekar, som skulle afløse det gamle. Det gamle kar var trekvart fuldt af en uren masse. Man kunne kun se det øverste gråhvide skumlag, og der steg en særpræget sødlig duft op fra kælderen. Det havde været forholdsvis nemt at komme i gang med brygningen, fordi klostret selv havde mange af ingredienserne.

Kælderen havde helt skiftet karakter. Margretha og Kirstine havde rumsteret i dagevis. De havde flyttet alt rundt. Sækkene med korn og mel var nu stablet op på trælægter, så luftcirkulationen var bedre. En masse gammelt skrammel var smidt væk eller sendt til reparation.

De store oste var lagt på helt nye træhylder i den kolde del af kælderen. Der var blevet plads til dyrekroppene fra slagtninger. Nu kom de ned at hænge i kælderen, inden de blev skåret op.

Eskild havde lavet lange nye hylder, hvor alt nu kunne oplagres mere praktisk end tidligere. De var gået i gang med at udarbejde et system, så det altid var det ældste, der blev brugt først. På hylderne var det ikke blot madvarer, der blev opmagasineret, men mange andre fornødenheder som tidligere var gemt alt for mange forskellige steder i de store bygninger. Meget af medicinen og planter til brygning af medicinblandinger fik en hel lille sektion for sig selv. Forskellige grøntsager fra den store have blev hængt op i flettede kurve. Da de først kom i gang, var der næsten ingen grænser for, hvilke forbedringer der kunne laves.

Margretha havde gode ideer med fra Nørre Vosborg, og håndværkerne, som havde hjulpet med hylder og murværk, havde også brugbare forslag. De var imponerede over, hvor meget plads der var til rådighed, når alt kom ind på rad og række. Luftindtaget fra fangehullet blev ført videre ind i kælderen. Og kælderlemmen op til gangen mod syd blev holdt åben, så kælderen efterhånden var rimelig tør. Der blev placeret kerter neden for kældertrappen og andre steder, så den blev mere lys og indbydende at færdes i.

I de dage var der samtidig optræk til skærmydsler mellem køkkenets bestyrere, Gulla og Ingeborg, og på den anden Margretha og Kirstine. Køkkenet fik ikke lov til bare at smide tingene ned i kælderen, som de plejede. Efter nogle heftige meningstilkendegivelser ved aftenbordet to aftener i træk blev det besluttet, at Margretha og Kirstine nu fik det overordnede ansvar for kælderen, som ingen for bare få uger tidligere ville kendes ved endsige færdes i. Det store kar stod længst mod syd og to lidt mindre ved siden af. Eskild havde gjort klar til at lave et endnu større, men så blev han af Aage beordret til andet arbejde. Den slags arbejde var ikke sommerarbejde. Lige nu skulle der klargøres høstredskaber, for det var snart tiden at bjerge både byg og hvede. Ragnhild fik også på et aftenmøde medhold i, at kælderprojektet skulle vente til mørkere tider, og der blev leet, da Anne fra stalden kaldte Margretha og Kirstine for muldvarpe.

Kirstine så sig veltilfreds rundt i kælderen. De store ændringer sås tydeligt, om end belysningen var dunkel. Hun nød i den grad at pusle med sagerne hernede. Dagen før havde Margretha fået den idé, at der kunne indrettes et lille bord med en bænk og to stole i hjørnet længst inde i kælderen. Hun havde egentlig ikke tid til at være her, fordi hun skulle afløse på hospitalet. Og bagefter skulle hun luge lægeurterne i urtehaven, hvorefter Dagmar havde noget, der skulle skrives. Efter tidebøn var der så aftalt en time med undervisning i modtageværelset. Desværre var Helene sprunget fra; hun var slet ikke til læsning og skrivning.

Kirstine kunne ikke lade være at smile. Tænk, at man kunne blive så tilfreds og glad bare ved at indrette en gammel sur kælder. Selv de mere trælse opgaver var til at leve med, når der var et formål med det hele. Det tilfredsstillede hende, at være en brik i det arbejdende fællesskab. En vigtig brik endda, tænkte hun ved sig selv. Hun syntes, at der var kommet mere optimisme til klostret. Dagmar havde forleden talt om forholdene uden for murene. Der var det ikke helt så positivt et billede, man så. Den tørre sommer var ikke, hvad bønderne havde brug for, tværtimod. De mange små landsbysamfund havde det svært i forhold til de mere blomstrende købstæder. Byerne havde fået store kongelige privilegier. Handelen i Norden blev mere og mere styret af de nordtyske hansestæder. Kirken var økonomisk presset, blandt andet på grund af de mange kirkebyggerier. Herudover havde kongen brandskattet kirken til finansiering af sine felttog og bygning af befæstede kongsgårde. Fra kongsgårdene opkrævede kongen skatter, og herfra udøvede han sin magt. Kongen manglede dog tillid og opbakning fra alle sider.

Søster Inge råbte ned i kælderen: ”Kirstine, der er besøg.”

Hun tørrede hænderne og slukkede kerterne. Og undrede sig. Hun kendte ingen, der bare kom på besøg. Sorte Grethe ville ikke komme til klostret, og Mikkelsøn-familien ville heller ikke komme og besøge hende. Det måtte være en fejltagelse.

Søster Inge stod ved indgangen til kapitelsalen. ”Det er i modtageværelset, og det er en mand.” Søster Inge trak på skuldrene. Kirstine drejede af ved sit kammer og tog hurtigt en ren kappe på. Else kom ud fra modtageværelset, og idet hun gik ind på væveriet, sagde hun spændt til de øvrige væversker: ”En kriger, en ung arret kriger.”

Kirstine trådte ind i rummet, hvor en middelhøj mand stod og så ud ad vinduet. Han rettede sig og vendte sig imod hende. Hun stod og kiggede på en ung mand med et stort ar ned ad venstre kind. Han havde pæne blå øjne, var mellemblond, lidt over middelhøjde og godt bygget. Han var fuldt bevæbnet og bar en rødbrun kappe over en elegant grå sommerklædning. På grund af de lange støvler sås det tydeligt, at han var rytter. I venstre hånd holdt han sin hovedklædning med en vældig hvidgrå fjer.

”Du ligner en ugle, der lige er kommet op af en hul træstamme, sådan som du står og plirrer,” grinede han. ”Kan du ikke kende mig, er jeg blevet så gammel?”

Kirstine stod helt desorienteret, noget bekendt var der over ham.

”Din egen bror, Sune,” sagde han.

Ubevidst trådte hun et skridt frem, kunne stadig ikke se nogen lighed. Det store ar passede ikke rigtig. Jo, øjnene, de smilende øjne, hun som barn havde nydt at kigge op i. Det kunne ikke passe. En tåre fandt vej ned af kinden. ”Sune,” råbte hun og kastede sig i favnen på sin barndoms helt. Hun hverken så eller hørte Dagmar og Ragnhild komme ind bag hende. Hovedklædningen røg bagover, så hendes korte røde hår kom til syne. ”Åh, Sune, jeg har sådan savnet dig. Jeg har tænkt på dig hver dag.” Hun bare krammede ham. Gengældelsen af krammet blev langsomt svagere. Da det blev helt slapt, kiggede hun først op i hans vansirede ansigt, men Sune så på noget bag hende.

”Ja, velkommen til Stubber Kloster,” sagde Dagmar. ”Vi kan næsten forestille os, at du er bror til Kirstine.”

Han præsenterede sig og takkede for velkomsten. ”Jeg ville kunne kende hende på miles afstand med den røde top,” sagde Sune og strøg Kirstine over håret.

Kirstine blev pludselig klar over sin påklædnings tilstand og rettede hovedklædningen tækkeligt til. Hun kunne slet ikke få øjnene væk fra ham. Tårerne løb ned ad kinderne.

”Ja, jeg er på egnen i grev Jacob af Hallands følge, og så ville jeg lige se til min lillesøster. Hun ser ud til at være ved godt mod og huld.”

Det var midt på eftermiddagen, men Dagmar spurgte alligevel, om han var sulten eller havde andre ønsker. ”Jeg håber, vi må have den ære, at du overnatter i herberget, ligesom vi gerne ser dig til aftensmad i kapitelsalen. Og Kirstine, du er fritaget for al tjeneste til efter sext i morgen.”

”Jamen, brevet til klostret i Esrom …”, udbrød hun.

”Det klarer jeg selv, selv om der er meget, jeg er kommet ud af vanen med.” Dagmar nikkede værdigt, og fulgt af Ragnhild forlod de dem.

”Jeg må lige sørge for min hest, og så skal du vise mig stedet her. Det virker meget smukt,” sagde Sune.

Drengene og et par af karlene stod ved hesten og så nysgerrigt til, da Sune og Kirstine trådte ud på tunet. Hesten var fuldt rustet. Karlene trådte til side, da søskendeparret kom.

”Toke og John, vil I hjælpe med at sadle af, og sørg godt for hesten i stalden. Imens vil jeg vise min bror sit kvarter i herberget,” sagde Kirstine.

I herberget mødte de den tydeligvis nysgerrige Margretha.

”Denne vældige kriger er min bror Sune,” sagde Kirstine og vente sig mod Sune: ”Margretha stammer fra Nørre Vosborg.”

Margretha nejede, da hun blev præsenteret.

”Så kender jeg flere af dine brødre,” sagde han. ”Det var heldigt, at vi havde nogle af deres slags med på felttoget i Sverige. Ellers var det ikke gået.”

”Margretha er en af mine bedste venner i klostret,” fortsatte Kirstine. ”Hun har her i sommer fået mig til at bade i søen hver morgen.”

”Puh, det lyder rigtig ubehageligt,” indskød Sune. ”Men stammer du fra Nørre Vosborg, må du knageme være lavet af godt stof.”

Margretha blev helt forlegen og fremstammede: ”Det bedste værelse i herberget er det mod syd. Jeg sørger for, at der bliver redt op.”

Kirstine trak Sune med gennem hele klostret, fra køkken til vævestue. Alt viste hun frem. Hun gemte dog kælderen til senere.

De gik over plankebroen og op i bakkerne, hvor de satte sig. De sad tavse lidt, så sagde Sune: ”Jeg havde en hård tid, da jeg pludselig blev sendt op til vores fjerne slægtning i Halland. Med tiden forstod jeg, at det var en god læreplads, når jeg nu ville være kriger. Og det ville jeg jo.”

”Hvordan blev du behandlet?” spurgte Kirstine.

”Jeg blev ikke behandlet som slægtning, men lærte derimod fra bunden af, hvad det vil sige at være et sted, hvor der altid kan komme angreb fra nordøst. I starten var der nogenlunde fred, men svenskerne fornemmede, at de danske konger ikke var så stærke som før i tiden. Derfor oplevede jeg mange træfninger på nært hold og deltog hurtigt selv.”

De nød den smukke udsigt over søen og klostret. Så fortsatte han: ”Da jeg var 20, søgte jeg sammen med andre eventyrlystne ned til Holsten, hvor vi mod betaling deltog i et par mislykkede felttog op ad østersøkysten. Da Erik Klipping begyndte at blande sig arvefølgen i Sverige, søgte jeg tilbage til grev Jacob. Jeg deltog i begge felttog, senest forrige år, hvor jeg blev såret oppe ved Jönkjöping i et baghold, som nær var lykkedes.”

Kirstine rørte let ved arret, som dominerede Sunes ansigt. ”Var det slemt?”

”Greven sørgede for, at jeg kom tilbage til Halland, hvor jeg brugte hele sensommeren og efteråret med at komme mig. Jeg lå syg længe.”

Et stykke tid gik, hvor ingen af dem sagde noget. De hvide skyer spejlede sig i søens blanke overflade. Der hvilede en rolig atmosfære over stedet. Et eller andet sted fra hørtes fårs brægen. Så fortsatte Sune: ”Den danske hær har ikke haft særlig meget ære af felttogene, for vi har skiftevis holdt med hver af parterne, først Magnus og siden Valdemar. Det lader til, at det er danskerne, der har samlet Sverige igen, for efter at vi hærgede langt oppe i Sverige i 1277, er de endeligt blevet forenet og hader os danskere. Og det kan jeg godt forstå. Vi brændte og hærgede overalt, hvor vi kom frem.”

Kirstine nikkede. Det havde hun også hørt fra andre.

”Havde vi ikke været så overvældende mange og haft dygtige hærførere som marsk Stig og min egen høvedsmand, grev Jacob af Halland, var det gået os ilde. Svenskerne har et drabeligt rytteri, som vi kunne lære meget af. Det har vi erfaret dyrekøbt, og var det ikke for grev Jacob, havde jeg ikke siddet her i dag. Havde svenskerne været forenet, var det måske gået helt anderledes.”

Sune sad lidt i sine egne tanker, som om han gennemlevede det igen. ”Margrethas brødre fra Nørre Vosborg er de rene kæmper,” sagde han så.

”Har du fortrudt dit valg?” spurgte Kirstine. ”Dengang vi læste lektier sammen under gamle Ambrosius i Lund?”

”Ja, indimellem har jeg fortrudt mit håndværk. Men jeg var ikke bogligt anlagt, så derfor var der vist intet andet valg.”

Sune rettede ved sin klædning, før han fortsatte: ”Kongen var med på felttogene noget af tiden. Men han er ikke den leder, man ser op til. Når jeg hører om andre konger, eksempelvis Valdemar Sejr, mangler vi en, vi kan stå sammen om, og en god sag at kæmpe for.”

”Har du forbindelse til vor mor i Bøvling?” spurgte Kirstine.

”Nej, jeg har kun sendt hilsener gennem nogle, der skulle på de kanter. Jeg har ikke skrevet. Jeg har derimod truffet vor nye stedfar, Leif Bøvling. Han deltog i felttoget til Sverige for to år siden, og jeg talte med ham ved flere lejligheder.”

Kirstine knyttede hånden om blomsten, hun sad med, men afbrød ikke.

”Han deltog med mange folk fra sin hjemegn, og jeg må sige, han er en dygtig kriger. Det med at plyndre og hærge har de vist altid haft håndelag for på Bøvling. Han fortalte i øvrigt under et drikkelag, at de værste sår, han nogensinde havde pådraget sig, stammede fra kvindfolk. Du havde været et af de mest hidsige og genstridige pigebørn, han endnu havde mødt. Han fortalte ikke om de nærmere omstændigheder, men sagde, at I havde været uenige, hvorefter du havde flækket et øjenbryn på ham. Passer det?” Sune så skælmsk på hende.

”Jeg har hørt, at han fik et ganske pænt sår efter den lysestage, jeg ramte ham med,” sagde Kirstine nøgternt. ”Sagde han hvorfor?” Hendes hjerte bankede. Det var ikke sket tidligere, at hun var kommet nærmere ind på emnet.

”Han sagde noget med, at med den alder, du havde nået, var du både vild og ivrig efter at komme hjemmefra. Derfor nåede I til overenskomst om, at du skulle til Stubber Kloster. Jeg havde aldrig troet, at netop du ville vælge et kloster.”

”Nej, jeg valgte heller ikke selv. Nu skal jeg fortælle dig den rigtige historie.”

For første gang nogensinde, fortalte Kirstine om episoden. Detaljerne stod stadig printet i hendes hukommelse. Sune afbrød hende indimellem for at være sikker på, han hørte rigtigt.

”Den lede stodder,” udbrød han, da hun var færdig. ”Havde jeg vidst det, skulle jeg nok være mand for at gøre en ende på så gemen en nidding. Hvorfor skrev du ikke? Eller flygtede?”

”Jeg har været flygtet herfra en gang. Der er også gode ting ved klostret. I dag ville jeg slet ikke have valgt andre steder.” Kirstine fik et bittert drag om munden, da hun et øjeblik tænkte på den første svære tid, og hvor meget hun ønskede sig væk. Så smilede hun til ham: ”Jeg har det fint her. Og jeg er respekteret.” Hun trak på skuldrene, inden hun fortsatte: ”Selv om jeg havde fundet mig en nogenlunde mand med gods og anseelse, er det ikke sikkert, at jeg ville være blevet lykkeligere, måske tværtimod.”

Sune drejede sig mod hende: ”Måske, men du har altid haft et muntert sind, som jeg husker det. Du kan da ikke i fuld alvor stå op midt om natten og bede dit fadervor og så bare gå i seng igen?”

Kirstine smilede over bemærkningen. Det var noget, hun ofte selv tænkte over: ”Jeg har stadig svært ved at forstå, hvorfor Gud synes, at lige netop dét er en god idé.” De havde været væk fra hinanden så længe, men tænkte alligevel ens. Hun fortsatte: ”Klostret er en arbejdende enhed, som arbejder hen mod et fælles og højere mål. Vi har alle en opgave at udføre.”

”Hvad er det fælles mål?” Sune så bestemt ikke ud til at forstå det.

”Vi sigter højt. Vi vil gøre det bedre at være menneske. Gamle Beate, min læremester på hospitalet, som er død nu, sagde: Det vigtigste, Gud har sagt, er næstekærlighed. Hvis du hele tiden tænker på at hjælpe andre, både inden for og uden for klostret, er alt det øvrige stort set ligegyldigt. Det er vores mål.” Da han ikke sagde noget, fortsatte Kirstine: ”For at nå det mål er man nødt til at have fælles regler. Den enkelte må give afkald på noget af sin personlighed eller sin private overbevisning. Det er det nærmeste, jeg kan komme en forklaring.”

”Ja det lyder ret indviklet,” mumlede Sune. ”Hvad så med de opblæste bisper, som ikke kan få skrabet nok til sig, og som går efter magt og rigdomme … Bispen i Roskilde ejer snart det halve af Sjælland.”

Kirstine smilede igen. Han satte fingeren på de ømme punkter. Klokken var ved at blive mange, de brød op og gik i aftenlyset langsomt ned mod klosterholmen. Det havde været en god eftermiddag for dem begge.

”Hvis du vil gøre dig i stand før spisningen, går jeg med de andre til vesper. Det er blot en kort gudstjeneste. Vi spiser lige efter, og jeg kommer og henter dig.”

Gud være min sjæl nådig, tænkte Kirstine ved aftenbordet. Jeg er igen blevet en stolt og selvisk pige. Det var både syndigt og egoistisk, men hun kunne ikke lade være med at skele stolt til sin bordherre. I aften sad hun ikke ved siden af den store Helene, men derimod ved en velklædt og flot adelsmand midt i tyverne. Det næste øjeblik så hun sig omkring. Der var ikke én af nonnerne, som ikke med jævne mellemrum så sit snit til at nyde synet af en rigtig mand i deres midte. Kirstine, tag dig sammen, tænkte hun. Det er kun din bror. Det er ikke anderledes for dig end for andre, der også har brødre. Men når hun skævede til ham, brød den søsterlige stolthed frem igen. Den kunne bare ikke undertrykkes.

Da det blev Dagmars tur til at tale, bød hun endnu en gang Sune velkommen. ”Jeg har bemærket, at Kirstines kinder er ekstra røde, og hendes øjne stråler mere end normalt. Det har fået mig til at tænke på, at det at have en familie er en stor ting. Det er måske det allerhelligste, vi har, når vi naturligvis ser bort fra vort forhold til den hellige jomfru og Jesus-barnet.”

Dagmar smilte mod Kirstine, der følte, at hun rødmede. og slog blikket ned. Jeg er gennemskuet, tænkte hun. Min stolthed omkring min og Sunes person er åbenbar for alle. Hun fik et lille klem fra Sune og kunne ikke lade være med at give ham sit varmeste smil til gengæld.

”Lad os tale om klostrets forhold.” Dagmar var gået videre i programmet. ”Ja, Bodil?”

”Hvis det holder tørt de næste dage, kan vi begynde at høste byggen på øen mellem klostret og Jattrup. Det bliver nødvendigt, at alle, der er raske, hjælper til. Hveden kan høstes lige efter, og vi kan ikke være sikre på, at vejret arter sig.”

Ragnhild fortsatte: ”Ja, ingen skal planlægge andre gøremål, før vi har høsten i hus.”

”Får vi brug for arbejdskraft udefra?” spurgte Cecilie.

”Kommer det til at gå stærkt, kan det godt blive nødvendigt,” sagde Anne. ”Men lad os lige komme i gang først.”

”Lad os håbe, at prioren ikke kommer i høstperioden ligesom sidste år,” sagde Dagmar. ”Men der er nok en stor mulighed for, at det også vil ske i år,” sukkede hun.

”Køkkenet har igen problemer med de nye kælderregler.” Ragnhild pillede nervøst ved sit ene ærme og kiggede hen mod søster Ingeborg, som forklarede videre: ”Lammene bliver slagtet ovre i stalden. Herefter bliver kroppene hængt i kælderen, hvor de hænger i op til et par uger. Vi vil gerne kunne skære dyrene op i kælderen, når de nu hænger der.”

”Det svineri, I laver med de opskæringer, vil vi simpelthen ikke have i kælderen,” røg det ud af Margretha. ”Der er altid blevet skåret op i grovkøkkenet. Det er der, I laver maden, der, I fordeler, hvad der skal på loftet og hænge i røg, og der I salter.” Margrethas stemme var hård, og ingen var i tvivl om, at hun betragtede sagen som afgjort. Emnet var tydeligvis blev diskuteret tidligere. Kategorisk fortsatte hun: ”Når I er færdige, lægger I madvarerne pænt på plads på de hylder, vi har lavet, og sørger naturligvis for, at alt står ordentligt.” Hun så ud, som hun talte til små børn.

”Jamen, for at undgå at slæbe op og ned ad trapperne, kan vi lige så godt fordele kødet der, hvor det bliver parteret. Det vil være bedst og nemmest at gøre i kælderen,” sagde Gulla, som var stærkest af de to i køkkenet.

Margretha var synligt irriteret: ”Mad laves i køkkenet og ingen andre steder. I har et stort grovkøkken, skal det så stå tomt? Det er også nemt, for så skal det ikke gøres rent.”

”Så, så, vi taler ordentligt,” sagde Ragnhild, der var røget op fra bænken.

”Ja, det ville være nemmest, at vi gjorde det hele ude på marken. Der kan vi malke, slagte og spise, for det er jo der køerne står,” fortsatte Margretha.

Et par søstre trak på smilebåndet.

”Margretha, du er nu forment mere taletid i aften.” Ragnhild var rød i hovedet. ”Dagmar og jeg vil tale om det i morgen.”

”Er det kun brygning af øl, der må foregå i den kælder?” Else havde skudt brystet frem. Hun sad lige over for Sune og forsøgte tappert både at være indladende og holde en konflikt i gang.

”Hvis du havde bevæget dig derned, ville du se, at der er blevet plads til en del mere end før,” sagde Kirstine.

”Er der andre kommentarer til klostrets ve og vel?” spurgte Ragnhild.

”Jeg kunne måske sige,” fortsatte Dagmar, ”at jeg netop i dag har skrevet et brev til lederen i Esrom Kloster. Det forlyder, at kongen ønsker at beskatte klostrene. Vi ved naturligvis ikke, om det bare er rygter, men fra Tvis Kloster har vi fået underretninger, der bekræfter disse forlydender. Vi kunne jo friste os til at spørge vores gæst, hvilke nyheder han kan bringe os fra den ydre verden.” Dagmar så smilende hen på Sune. Når der kom gæster, var det kutyme, at gæsterne fortalte nyheder, fra hvor de nu kom. Det var også normalt, at tilrejsende fortalte historier eller anden form for underholdning. Sune var jo kun kommet for at besøge Kirstine, havde Dagmar tænkt, men det skadede jo ikke at spørge.

Sune rejste sig og rømmede sig. Der var nu blevet helt stille i salen, hvor der ellers altid var en bænk, der knagede, eller en raslen fra madredskaberne. Kirstine holdt vejret.

”Tak for den hjertelige modtagelse i dette smukke kloster.” Sunes stemme var rolig og myndig. Han forstod kunsten at holde tilstrækkeligt med pauser, så tilhørerne lige netop fik lyst til at høre mere. ”Jeg har siddet oppe i bakkerne og set det hele lidt oppefra. Klostret er fredfyldt og ligger utrolig smukt. Nu har jeg også siddet blandt klostrets beboere og lyttet.” Igen en lille pause. ”Det, jeg har hørt, får mig til at tænke på en familie. Der er talt om de nære ting, som altid optager en familie, hvad er der sket, og hvad skal der ske.” Han rømmede sig. ”Det har også været berørt, hvilke trusler og farer der måske lurer lige rundt om hjørnet. Ja, det er sådan en familie taler sammen, lige meget om det er i Stubber Kloster eller i Jerusalem.”

Kirstine havde fået åndedrættet i gang igen. Hendes stolthed var vendt tilbage for fuld styrke. Sune fortsatte: ”Det var derfor, jeg blev lidt rørt over de ord, moder Dagmar sagde for lidt siden om familien. Det er vigtigt at have noget, man kan kalde familie. Hvor var det dejligt at få så varm en modtagelse, som jeg har fået i dag. Familien er vigtig, som moder Dagmar sagde. Jeg har set og hørt, at I her i klostret både opfører jer og taler som en stor familie.”

Der var enkelte, der sad med tårer i øjnene, mens Sune talte videre: ”Da jeg drog hjemmefra, var jeg ikke ret gammel, jeg følte mig svigtet og lidt forladt. I dag fandt jeg ud af, at min lillesøster også følte sig svigtet og forladt, da hun blev placeret her. Som kriger, det er mit håndværk, mangler man tit lige netop en familie.” Han holdt igen en pause. ”Det, jeg vil sige, er, at I skal skønne på det, I har sammen. Min søster belærte mig i eftermiddags, da vi sad oppe i bakkerne, om, at det er vigtigt at have samme mål. Derfor er det nødvendigt at tilsidesætte den enkeltes ønsker. Som kriger må vi undvære det sammenhold og den fællesskabsfølelse, I har her i klostret.” Sune lod den sidste sætning blive hængende, inden han rømmede sig og fortsatte i et andet tonefald: ”Nå, men det var nyheder, jeg blev spurgt om. Jeg tilhører grev Jacob af Hallands følge. Ham har jeg svoret troskab, og ham skylder jeg æren for at have overlevet den skramme, jeg har i hovedet. Flere af stormændene er netop nu samlet i Viborg for at tale med kongen om de tilstundende problemer, som i øjeblikket optager mange i landet. De har ventet i 14 dage nu, for kongen er på jagt, og det vides ikke i øjeblikket, hvor han ret befinder sig. Flere af stormændene er taget hjem, fordi de ikke har tålmodighed til at afvente kongens tilbagekomst. Det kan tage uger, siges det.”

Alle hørte andægtigt efter disse nyheder. Det var ikke ofte, de hørte nyt helt fra Viborg. Sune fortsatte: ”Min herre, grev Jacob, er nu taget på visit på Møllerup, som ejes af marsk Stig Andersen Hvide. Om der bliver tale om et senere møde med kongen, vides ikke i øjeblikket. Det siges, at rigets biskopper ligeledes er på vej til Viborg for at mødes. En ting er dog helt sikker, og det er, at sjældent har der været så stor utilfredshed som nu.”

”Høres der nyt om klostrenes situation?” indskød Dagmar.

”Om klostrene har jeg intet nyt. Men det siges, at kirken er pålagt skat, og at det ikke bekommer bisperne særlig vel.” Lige inden Sune satte sig igen, sluttede han: ”Hvis jeg må besøge klostret på tilbagevejen fra Højris på Mors, kan det være, at jeg har mere at bidrage med.”

Morgenen efter viste Kirstine Sune ølkarret i kælderen. Sune var glad for at se hendes glæde over sine gøremål i klostret. Han fik desuden lejlighed til at tale nærmere med Cecilie og Margretha, da Kirstine stolt fremviste hospitalet. De gik en lang tur sydpå, hvor flere små rislende bække løb ud i søen.

”Hvad er så dine planer for fremtiden?” spurgte Kirstine.

”Det spørger jeg også mig selv om en gang imellem. Der er stormænd nok at søge tjeneste hos. Både indenlands og udenlands. Der tales om, at paven er i gang med at samle et nyt korstog mod Det Hellige Land. Der er en del unge krigere, som sikkert tager af sted.”

”Kunne du tænke dig det?”

”Nej, egentlig ikke. Der skulle være frygtelig varmt dernede, og de varme somre her er tilstrækkeligt for mig.”

”Men det er da en god sag?”

”Ja, det vil kirken i hvert fald gerne have folk til at synes. Grev Jacob har uddannet hele to delinger rytteri efter de nye principper. Jeg er leder for den ene. Fodfolk har næsten ingen chance over for denne nye strategi. Det er lige det, kirken har behov for. Ikke alle de tosser, som bare vil til Det Hellige Land og tror, at de kan gøre en forskel. De bliver slagtet som kvæg, muslimerne er dygtige krigere. Jeg har talt med en ridder fra Blekinge, som har deltaget i et korstog. Han sagde, at rigtig mange fortrød bitterligt, når de først var der.”

”Hvilke muligheder har du ellers med det, du har lært dig?”

”Jeg er meget heldig med det, jeg har lært. Kun et par håndfulde stormænd i Danmark, har sørget for at tage de nye krigsmetoder til sig. Grev Jacob og marsk Stig er nogle af dem. Så er der Jens Kalf her fra egnen og nogle stykker længere østpå i Jylland. Resten er på Sjælland og i Skåne. Først nu, er det ved at gå op for flere af de gamle familier, at de ikke er fulgt med tiden. Det er ikke blot rå styrke, det kommer an på længere. Kampteknik og håndelag kombineret med godt lederskab, er hvad der skal til. Kongen virker heller ikke særlig interesseret. Han synes at gå ud fra, at det er en sag for marsken og de andre førende.”

Kirstine slugte hvert et ord.

”Vi opdagede det på felttoget i Sverige. Der har man et rytteri, som var os langt overlegent. Vi var heldige, at de først skulle bekrige hinanden, før vi sloges med dem.”

”Er du ikke for langt væk fra alting deroppe i Halland.” Kirstine havde et billede af, at der kun var ødemark så langt væk.

”Halland er såmænd et udmærket sted. Det drejer sig om at have den rigtige herre, med tilstrækkeligt magt og indsigt. Jeg kunne såmænd få tjeneste hos rigtig mange af de gamle stormænd. Det er ikke længere Jylland som er magtens centrum, som det var før i tiden. I dag er der ikke så meget handel med England længere. Sjælland bliver mere og mere stedet, hvor de store beslutninger bliver truffet. Det på trods af indflydelsesrige familier i Jylland, som marsk Stig og andre.”

”Kunne du ikke blot blive fæster på en gård?”

Sune kikkede eftertænksomt på hende: ”Ved du hvad, lillesøster, tanken har strejfet mig mere end én gang. Måske.”

”Al den krig virker så nytteløs,” fortsatte Kirstine

De var kommet langt sydpå langs søen og stod lidt og kiggede tilbage mod klostret, som næsten var skjult bag et lille næs. De begyndte langsomt turen tilbage.

”En anden mulighed er at indgå i Den Tyske Orden eller Tempelherreordenen. Grev Jacob har gode forbindelser begge steder. Jeg ønsker i hvert fald ikke at blive borgherre et eller andet sted og hejse min vindebro op hver aften.”

”Hvis jeg var en mand,” sagde Kirstine, ”og skulle vælge i dag, var jeg blevet købmand.” Hun smilede til Sune, som så skeptisk på hende. ”Da jeg boede på Vesterløkke i Trans, var jeg lykkeligst, når jeg kunne handle og tale med folk. Jeg har anlæg for det, har jeg ofte fået bekræftet. De henter mig, når der rigtig skal pranges.”

Sune skiftede emne: ”Indtil du i går fortalte mig det om Leif Bøvling, havde jeg tænkt mig at rejse til Bøvling og tale med mor. Jeg har ændret mine planer, jeg tager til Højris på Mors i stedet. Der har jeg en ven, som også var med i felttoget til Sverige.” Sune så ud til at være skuffet over det, han havde hørt. ”Jeg havde egentlig tænkt mig at få mor til at opbevare mine opsparede penge, men det har jeg nu opgivet. Hvad vil du sige til at opbevare nogle af de penge, som jeg har erhvervet mig på forskellig vis? Det er for risikabelt altid at have dem med sig.”

”Hvor meget drejer det sig om?” spurgte Kirstine.

”Jeg har efterhånden en 15 daler, de 12 skulle du så gemme. Hvad siger du til det, kære søster?”

”Hvis du beder mig, gør jeg det. Jeg vil informere Dagmar om det, så der ingen misforståelser er.”

Da de var ved at være tilbage ved klostret, standsede Sune op og så indgående på Kirstine: ”Du må love mig én ting, kære søster. Og det er, at du aldrig mere bare finder dig i uretfærdigheder som dem, du har oplevet på Bøvling. Vi er kun os to. Lov mig, at næste gang skikker du bud til din bror.” Han holdt hende hårdt i armen, da han sagde det.

Efter middag tog Sune afsked. Han forventede at være borte en uge eller to og ville komme og overnatte på tilbagevejen.

Vejret holdt, og dagen efter gik høsten på Stubber Kloster i gang. De fleste var i marken eller i laderne. Seks dage senere begyndte der at komme skyer ind vestfra, hvorefter der kom ekstra fart på arbejdet. Kirstine havde underrettet Dagmar om, at hun opbevarede 12 dalere for sin broder, og de var blevet enige om, at pengene skulle gemmes i Dagmars personlige soverum.

- 10 -

Biskop Tyges besøg – September 1279

Efter tre dages hårdt høstarbejde tog Sune afsked med klostret. Ved morgenbordet blev han takket hjerteligt af Dagmar for sin indsats. Selv Ragnhild var begejstret for hans fremtoning og væremåde. Han havde formået at løfte stemningen, selv om mange af nonnerne var trætte.

Det var efter sext. Alle var ved at samles på tunet for at tage yderligere et nap med hveden på markerne mod Nautrup. Det var ikke blevet regnvejr, men der var grå skyer på himlen. Vejret kunne udvikle sig til hvad som helst. Det var en af de unge piger, der normalt arbejdede i herberget, som så ham først oppe på bakken. Der blev peget og varskoet. Mod klostret kom en enlig rytter i fuld galop.

”Sikke et hastværk,” råbte Aage. ”Er fjenden over os?”

Dagmar og Ragnhild kom ud på tunet. Han var nu nået til broen og satte farten ned. Lyden af hove mod egeplanker nåede dem.

”Det er Bjarke Mikkelsøn!” udbrød Cecilie.

Bjarke stod ikke af hesten, men red lige hen til Dagmar. ”Jeg beklager at komme i sådan hastværk. Men vi synes, I skulle vide, at biskoppen og prioren med ledsagelse af 30 ryttere netop er redet ind i Sevel. De har gjort holdt ved gæstgiveriet, sikkert bare for at få en forfriskning.”

”Ih, du milde,” udbrød Ragnhild. ”Det er godt nok mange.”

”Jeg talte dem selv. Det hører til sjældenhederne, at Sevel får besøg af så stor en styrke. Vi tænkte på Pilegaard, at I nok ville sætte pris på en melding.”

”Vi takker for jeres betænksomhed, og sætter pris på at være varskoet på forhånd, når vi får fine gæster,” sagde Dagmar. Hun så pludselig både gammel og udslidt ud, som hun stod der på tunet. Hun rørte nervøst ved sit store kors. ”Hvad gør vi?” spurgte hun og drejede ansigtet mod Ragnhild.

”Må vi ikke byde dig noget som tak for din ulejlighed?” kom det fra Cecilie.

”Nej tak,” sagde Bjarke. ”Jeg rider hjem igen.” Han bød farvel, red lige hen til Kirstine, som stod i sin gamle klædning parat til at drage på høstarbejde. Han bøjede hovedet som gestus. ”Hvordan har Kirstine Nielsdatter det?”

”Tak, jeg er vel, men lidt varm og travl. Er I færdige med høsten på Pilegaarden?”

”Nej, vi mangler stykket bag præstegården, men vi bliver senest færdig i morgen.”

”Vil du hilse familien, Bjarke?”

Han tog til hatten, og sporede sin hest.

Alle kiggede mod Dagmar. Ragnhild stod stadig befippet og havde endnu ikke svaret på det spørgsmål, Dagmar havde stillet hende. Dagmar gik lidt frem på tunet og begyndte at tale: ”Gulla og Ingeborg fra køkkenet. De, der arbejder i herbergets køkken, samt Aage, Toke, Ragnhild, Cecilia, Margretha og Kirstine, I bliver her. I øvrige tager på høstarbejde.”

Et øjeblik var der stille på tunet. De hen ved 50 mennesker, som boede på klosterholmen, stod helt stille. Det eneste, der hørtes, var Aages børn, som legede nedenfor. Både Ragnhild og Aage var på nippet til at sige noget, men de blev afbrudt af Dagmars spage stemme, som denne gang lød mere bestemt: ”Det vigtigste for os er at få høsten i hus. Vi har travlt, så lad os alle gå til arbejdet.”

Dagmar vendte sig og gik hastigt op mod klosterbygningen. Langsomt kom der gang i forsamlingen, og alle gik de til deres opgaver. Den store flok af høstfolk vandrede over broen med heste og redskaber. Den tiltagende vind fik kvindernes kapper og klædning til at blafre i vinden.

Da Cecilie og Kirstine gik op mod klostret, sagde Cecilie med et skævt smil: ”Vi burde blive hjemme alle sammen og hejse broen op. Så kunne vi se, hvor lang tid der ville gå, inden de tog hjem igen.”

”Jeg er spændt på at se bispen,” sagde Kirstine. ”Det er jo ham, der modtager alle de penge, vi skraber sammen. Det lader ikke til, at Dagmar vil gøre meget stads af ham.” Hendes stemme lød en anelse forarget. Det var jo trods alt første gang Tyge besøgte klostret. Nu havde de endelig muligheden for at lade skinne igennem, hvor meget prioren ad uransagelige veje fik trukket ud af dem.

”Hvis kongen nu begynder at brandskatte kirken, får vi det sikkert endnu hårdere.” sagde Cecilie.

En halv time senere kom det mægtige følge til syne i adstadigt trav. Et ganske flot syn. Kirstine havde aldrig set så mange heste på tunet. Toke havde sit hyr med at få opstaldet dem alle. Den lille gruppe nonner stod i en klynge oppe ved hovedindgangen. Dagmar og Ragnhild stod forrest. De havde lige netop nået at skifte til de pæne ordensdragter, som lyste op i efterårsvejret. Det er ikke svært at skelne, hvem der er hvem, tænkte Kirstine. Hun nød det spændende skue foran staldene. Prioren fyldte ikke meget i forhold til bisp Tyge, som red en vældig hest, som dog alligevel så noget svajrygget ud. Hun havde godt hørt, at bispen var en både svær og høj mand. Alligevel blev hun overrasket over hans vældige korpus, da han blev hjulpet af hesten af en tjener og en af befalingsmændene.

Da de kom op mod hovedbygningen, så de rigtig, hvor kraftig bispen var. Han bar en lille hvid kalot på hovedet, de laskede kinder var glatragede, og under dem hang et par dovne hager, som sandsynligvis havde været i bevægelse hele dagen under det lange ridt. Hans skikkelse var til dels skjult af en yderst elegant rejsekåbe. Kirstine havde aldrig set nogen klæde sig så prangende. Hun trak på mundvigen, da hun så de kalveknæede ben, stikke ud under kåben. De solide læderstøvler fremhævede snarere end skjulte hans alt for tynde ben. Bag ham gik hans direkte modsætning: en lille mager pind af en skriver, nervøst trippende med en enorm lædermappe, som han netop var blevet overrakt af endnu en tjener. Til højre for bispen gik Mikkel Tavsen, som altid praktisk og elegant klædt, uden det på nogen måde stod mål med hans herre. Prioren var en pæn mand, og han forstod vigtigheden af lige netop at være et halvt kridt bag ved bispen, så der ikke var tvivl om, hvem der bestemte.

”Hvor er alle nonnerne?” spurgte prioren, allerede inden de var nået op til den lille gruppe, der stod ved indgangen.

”Vær hilset,” sagde Dagmar, da følget nåede frem. ”Det er sandelig en overraskelse. Sikke et stort følge, I kommer med.”

Hun henvendte sig til prioren, da hun aldrig havde truffet Tyge før, kun hans forgænger. Mikkel Tavsen fangede den påståede misforståelse: ”Dette er hans højærværdighed biskop Tyge udi Ribe Bispestol.”

Han præsenterede bispen med en højtidelig armbevægelse, hvor han selv bukkede og trådte et skridt til siden. Den lille gruppe nonner nejede ærbødigt, nærmest på én gang.

”Velkommen til Stubber Kloster,” sagde Dagmar. ”Hvad bringer jer på disse kanter?”

Tyge stod og stirrede svedig og gnaven. Han så træt ud, hvilket han også havde grund til, hvis han havde redet helt fra Skive, tænkte Kirstine.

”Biskoppen med følge har været i Viborg for at mødes med de øvrige biskopper,” meddelte Mikkel. Da Dagmar ikke svarede, fortsatte prioren i et spørgende tonefald: ”Vidste I virkelig ikke det?” Han så undrende på dem, som om han formodede, at det burde alle i riget da vide.

”Nej,” kom det kort fra Dagmar. ”Vi har travlt med at høste. Det er på høje tid, at vi får den sparsomme avl i hus.”

Kirstine lagde mærke til, at det gav et sæt i Ragnhild. Hendes hoved begyndte at ryste i små ryk. Det var som altid et tegn på, at hun misbilligede det, der foregik.

”Hvortil ønsker bispen at rejse i dag?” fortsatte Dagmar.

”Lad os nu bare komme indenfor,” bjæffede Tyge. ”Lad os springe alt det der over. Høste, det kan I gøre på et andet tidspunkt.”

Kirstine lagde mærke til, at da bispen endelig sagde noget, var han tyk i mælet. Hun anede nogle blodskudte øjne.

Dagmar trådte til side og sænkede ærbart blikket, da Tyge mosede forbi. Han befandt sig pludselig i den tomme gang, som tillige var mørk og uden oplysning. Det var tydeligt, at han ikke anede, til hvilken side han skulle gå. Så han fortsatte ligeud og kom ud i køkkenet, hvor Ingeborg og Gulla stod.

”Denne vej,” hørte han Mikkel sige bag sig.

Prustende, som om alle landets plager havde indhentet ham, vendte han sig og gik ud igen. De to nonner i køkkenet kiggede på hinanden, som om de lige havde set et uhyre.

”Herhen, hvis vi skal i kapitelsalen.” Mikkel lød en smule træt af situationen.

Der var halvmørkt i salen. Der stod stadig madredskaber, efter nonnernes sidste måltid. Bispen satte sig tungt på en af bænkene, og kiggede mistrøstigt rundt i salen. Følget bestående af skriveren, Mikkel Tavsen, tjeneren og et par af befalingsmændene var standset, også de så sig spørgende rundt. Bag dem stod Dagmar, Ragnhild, Cecilie og Kirstine. I døren ud til gangen stod Margretha og kiggede ind i den halvmørke sal.

Det her er virkelig komisk, tænkte Kirstine.

”Er det et gravkammer eller et horehus?” kom det fra bispen. ”Og hvorfor står I der i en lang række?”

Det var næsten umuligt for nogen at komme forbi. Bispens ben strittede på tværs af gangen mellem bordene. Mikkel sneg sig forbi, og derefter fulgte så skriveren med nogen besvær. De to befalingsmænd tøvede lidt, men også de kom forbi.

Dagmar blev stående med de øvrige bag sig.

”Nå, er der lys eller er der ikke lys?” Bispen så opgivende rundt i salen.

”Vore tjenestefolk er ude at høste,” sagde Dagmar med værdighed. ”Men vi kan godt finde noget lys.” Hun gjorde sig umage med at gøre sin stemme så neutral som muligt.

Ragnhild var hurtigt af sted og kom tilbage med en kerte, som hun brugte til at tænde de andre lys med.

”Det var sgu et farligt rod,” sagde bispen igen. ”Rydder I aldrig op? Nå, pyt, men har I noget at drikke?”

”Få Margretha til at komme over med noget øl fra herberget,” sagde Dagmar.

Ragnhild for igen tjenstvilligt af sted.

”Nå, Mikkel, hvad var det så vi skulle her?” kom det tørt fra bispen.

”Ja, ahøm. Vi har konstateret, at der ikke er leveret klæde til købmanden i Skive her i efteråret. Hvad kan det skyldes?”

”Vi leverer, når klædet er færdigt,” sagde Dagmar stille. ”De er ikke færdige endnu. Lige nu er vi som sagt optaget af at høste.”

Bispen bøvsede højlydt. ”Hvor bliver den øl af?”

Mikkel havde stadig det samme positive ansigtstræk, men øjnene smilede ikke. ”Kan vi ikke få ryddet op i alt det her rod?” udbrød han.

”Hvad er formålet med jeres venlige besøg?” spurgte Dagmar.

”Vi er på en inspektionsrejse til klostrene. Bispen har selv ønsket med egne øjne at se klostrene. Samtidig er den politiske situation ændret. Kongen har haft den uhørte frækhed at beskatte kirken.” Mikkel besvarede spørgsmålet, selv om Dagmar havde henvendt sig til bispen.

”Hvor i hele hule helvede bliver den øl af,” råbte den drukne bisp.

I det samme kom Margretha ind med en pot øl og seks bægre, som hun satte hårdt på bordet, hvor bispen og hans følge havde slået sig ned. Tyge kiggede op på hende, synligt imponeret, hvorefter han mumlede: ”Det er nogle velvoksne nonner, I har på disse kanter. Hvad fodrer I dem med?” Bispen kløede sig fraværende under hagerne, mens øjnene imponeret tog bestik af Margrethas store skikkelse.

Efter at bispen havde tømt hele bægret i ét drag, kom den første ændring i hans ansigtsudtryk, siden han var stået af hesten. Han så næsten lidende ud, og da han sank sidste gang, gøs han, så hele overkroppen rystede.

”Det er det sureste øl, jeg har smagt, siden jeg tog fejl af natpotten.”

Begge befalingsmændene lo, og Tyge selv fik et veltilfreds udtryk i ansigtet. De øvrige i følget, drak mere forsigtigt, men også deres øl forsvandt.

”Kunne man spørge pænt, om huset formår en lidt blidere drik?” Bispens stemme var denne gang overdreven indsmigrende.

”Nej, vi har ikke andet,” sagde Margretha. Hun undlod at komme med yderligere kommentarer, hvilket fik Ragnhild til at se lidt roligere ud.

”Nå, pyt, lad os så få en ny påfyldning,” kom det fra bispen, som om det havde været et forsøg værd. ”Det er klædet til købmanden og forøgelsen af afgiften til bispestolen, vi er kommet for,” fortsatte han. ”Hvad siger du, Mikkel, hvor meget skal vi have ekstra?” Han tog igen et ordentlig drag af bægeret og fik det samme lidende udtryk.

”Var det ikke en idé at lave forretningerne i morgen,” spurgte Mikkel forsigtigt.

”Det kræver endnu en opfyldning. Hvor er hende den fikse?” Tjeneren vågnede til dåd og fortsatte ophældningen uden at springe sig selv over, lagde Kirstine mærke til. Tyge var blevet endnu mere grødet i stemmen.

Dagmar og de øvrige listede stille ud af salen. Dagmar kaldte på Margretha. ”Vi skal sørge for, at alle får noget at drikke. Også mandskabet. Og så vil jeg gerne have, at vi laver en god blanding af kød og grøntsager, til alle i aften. Vi lukker ikke andre ind i herberget i dag. Så må vi se, hvad morgendagen bringer.” Til Aage sagde hun: ”Jeg ønsker, at du og dine mænd, når de kommer hjem, bliver i klosterbygningen i nat, så vi ikke får bøvl med bispens mandskab. Hvis der er nogen af dine folk, der så meget som rører øl eller vin i aften, er de færdige her på stedet.” Det sidste blev sagt meget bestemt, og Aage adlød uden en mine.

Aftenen gik efter omstændighederne godt. Nonnerne spiste i oratoriet, og der var kun et par ikke særlig ambitiøse forsøg på at nå ind til dem. Flere havde været skrækslagne over de mange drukne mænd og den megen larm, der havde været over hele klosterholmen, men portner Aage havde sammen med sine mænd klaret opgaven med at holde det menige mandskab uden for klosterbygningen. Bispen havde holdt længe ud, men var til sidst hjulpet i seng ovenpå. Tjeneren og skriveren fik også natlogi ovenpå. Mikkel og befalingsmændene sov i gæstefløjen. Resten af følget i herberget.

Næste morgen var alt ryddet på plads. Klostret fungerede igen. Bisp Tyge kom ned ved 7-tiden. og spiste sammen med nonnerne. Senere kom prioren, og ved 8-tiden var alle, som havde deltaget i kapitelsalen den foregående dag, samlet igen. De øvrige nonner var gået til deres opgaver, og mandskabet i herberget gjorde klar til afrejse.

Tyge så noget klatøjet ud, hvorimod de andre virkede friske. ”Ja, vi siger tak for gæstfriheden i går,” startede han. ”Vi har haft mange dages forhandlinger i Viborg, og havde behov for at slå os lidt løs. Der sker store forandringer i riget. Kongen har i de senere år sørget for, at kirken ikke står så stærkt, som den vitterlig burde.” Dagmar og de øvrige så forstående på bispen, som fortsatte: ”Fængslingen af biskop Jacob Erlandsen og senere mordet på ham har været starten på den hedenske bølge, som er skyllet ind over landet. Vi er på vej mod lovløshed og anden mistrøst. Derfor rejser vi kun med stort følge.” Den store bisp rømmede sig. ”Med hensyn til den skat, der er blevet pålagt os, er det ikke længere muligt for bispestolen at finde indtægterne inden for kirken. Vi er derfor desværre nødt til at opkræve denne, eller dele af den, på andre måder, altså hos klostrene.” Tyge havde flere gange taget sig til den ene tinding. Han så ud til at have det mindre godt, om end han nu var blevet veltalende igen.

”Da afdøde Magnus Hjælm i sin tid oprettede dette kloster, var formålet, at klostret skulle være selvhjulpen.” Det var Dagmar, der tog ordet, lige da bispen skulle til at fortsætte. ”Vi skulle kunne finansiere vor egen drift. Bispestolen skulle kun hjælpe os ved at stille en prior til rådighed. En, som var i stand til at hjælpe klostret i forhold til den ydre verden.” Kirstine kunne se, at bispen ikke yndede at blive tiltalt, når han var i gang med at tale, men Dagmar fortsatte med sin venlige stemme: ”I stedet er det blevet sådan, at hver gang prioren kommer, betyder det ikke hjælp, men derimod, at klostret mister sine værdier og aktiver. Jeg vil gerne give nogle eksempler …”

Tyge havde et par gange forsøgt at afbryde hende ved at hæve hånden. Da det ikke virkede, brugte han nu sin dybe stemme og sagde kort: ”Jeg ved godt, at det ikke er nemt.” Og fortsatte med spag røst: ”Men dette er storpolitik, som nonner og kvindfolk jo er fremmedgjorte over for.” Han så lidt lidende ud, da han sagde det, ligesom han ikke ønskede sagen drøftet yderligere.

”Ønsker bispestolen en konflikt mellem landets stormænd og kirken?” spurgte Dagmar.

”Nej, det ved gud i himlen, vi ikke gør,” sagde Tyge. ”Stormændene er jo blevet vore allierede mod kongen.” Han så lidt overrasket ud over den drejning, samtalen havde taget.

”Hvis bispestolen fortsat tager alt, hvad vi ejer, bliver der konflikt,” sagde Dagmar.

”Hvordan det, kære moder?”

”Når I fortsat tager alt, vil vi i klostrene ikke længere kunne leve op til de aftaler, vi har lavet med stormændene vedrørende deres døtre. Vi må derfor sende dem hjem. Her fra klostret vil det betyde konflikt med æterne Hvide, Kalf, Krabbe og mange flere.”

”Jamen, ingen af disse familier ønsker at få deres døtre hjem igen, kæreste barn. Det er det sidste, de ønsker.” Bispen gestikulerede med begge hænder. Så fik han igen ondt i hovedet og tog sig til panden.

”Jeg er ikke noget barn længere,” sagde Dagmar, stadig i et pænt og høfligt tonefald. ”Det handler ikke om storpolitik, men om penge.” Bispen lagde nu sit store ansigt i folder, så han så overmåde træt ud.

Dagmar fortsatte blot: ”Klostrene vil ikke finansiere ekstravagant livsførelse ved bispestolene. Vi har korresponderet med benediktinerordenen. Vi vil søge at finde en løsning, som en gang for alle skal bestemme, hvad vi skal betale til bispestolen, og om vi i det hele taget skal betale noget.”

Dagmars stemme havde fået en lidt fastere klang, omend hun stadig var yderst høflig. Der var blevet stille i salen, som virkede stor, da de kun var så få personer samlet. Kirstine bemærkede den noget fortættede stemning. Ragnhild vred sine hænder og så bekymret ud. Tyge så derimod ud, som om han morede sig. Hans højre hånd blev ved med at gnide over øret.

”Har vi ikke noget øl, jeg har en frygtelig hovedpine? Vi skulle også gerne af sted inden middag, og nu regner det på det skammeligste,” sagde han. Han havde skiftet ansigtsudtryk og var blevet irriteret. ”Har vi mere øl,” spurgte han Mikkel direkte.

”Der er vistnok en halv pot i gæstefløjen, som jeg tog med mig. Ellers er alt tørlagt.”

”Hent den,” sagde bispen kort. Til Dagmar sagde han: ”Hører jeg en priorinde, der ikke vil samarbejde med den kirke, hun ellers er en del af?”

”Bispen hører nogle argumenter, som vi her gerne vil have svar på,” svarede hun.

Mikkel var tilbage med lidt under en halv pot.

”Hmm,” brummede Tyge og hældte op. ”Så du vil høre argumenter,” sagde Tyge, efter han havde tømt sit bæger. Hans ansigt fortalte meningen om indholdet. ”Så du vil høre argumenter,” nu smilede han og kiggede til siden på sine bisiddere, ”argumenter …” Han begyndte at grine. Mikkel fulgte trop, og de to befalingsmænd satte i et skralder. Tjeneren og selv den lille visne bogholder satte i og fniste. Så bankede han i bordet, så alt hoppede og råbte, så det gjaldede: ”TROR DU VED GUD I HIMLEN, AT KONGEN HØRER PÅ ARGUMENTER?”

Latteren forstummede i samme øjeblik, han bankede i bordet. Det gav et sæt i alle de tilstedeværende. Ragnhild udstødte et højlydt gisp.

”ALLE ARGUMENTER FORSTUMMEDE DEN DAG, HAN SATTE BISKOP JACOB ERLANDSEN I FÆNGSEL.” Han råbte det lige over i ansigtet på Dagmar.

Dagmar så ud, som havde hun forventet noget i den retning. Nok havde hun blinket, da det voldsomme udfald kom, men hun var alligevel fattet og stirrede tilbage mod bispen, som om han slet ikke havde sagt noget. Tyge tog sit tredje bæger den formiddag. Hans ansigt fortrak sig i grimasser ved hver dråbe. Han forsøgte at undertrykke et surt opstød, som fik hans ansigt til virke endnu mere oppustet, hvorefter det igen faldt til ro. Hans øjne, som forinden havde været vrede, ændrede sig til nærmest at være undrende. Han iagttog Dagmar med et tomt blik. Det så ud, som om han udforskede den lille og bestemte skabning, som sad over for ham. Helt stille sagde han: ”Hvis jeg skulle sidde og argumentere med hver lille munk og hver lille nonne, ville jeg dø af tørst.” Der var en lang pause, hvor ingen sagde noget. Det uudgrundelige blik fra bispen hvilte stadig på Dagmar. ”Og det skulle være noget af det værste at dø af,” sagde han med et skævt smil mod sine folk. Igen buldrede latteren fra den side af bordet.

Kirstine havde stået stille og iagttaget palaveren. Hun havde med beundring betragtet Dagmars mod og standhaftighed over for bispen. Flere gange havde hun ønsket at støtte Dagmar, men havde ikke fundet anledning. Da bispen nævnte hendes slægtning Jacob Erlandsen, fandt hun det naturligt at bidrage. Hun tog et skridt frem og sagde: ”Jeg er opfostret hos Jacob Erlandsen og er nær slægtning af ham. Han var en lærd og forstandig mand, slet ikke fordrukken. Han brugte til enhver tid argumenter, også selv om modparten nægtede det.”

Bispens ansigt ændrede igen karakter fra det joviale til nærmest at være træt af det, han hørte. Han havde netop igen drukket ud og tømte nu det sidste af priorens øl op i sit bæger. Der kom liv i Dagmars ansigt, som om hun var kommet i tanke om noget.

”Det, at kongen ikke benytter argumenter, er ingen grund for kirken til ikke …,” fortsatte Dagmar.

”HOLD KÆFT,” råbte Tyge. ”DET ER IKKE TIL AT HOLDE UD.” Han så absolut ud til ikke at orke mere fra den kant. En af befalingsmændene rejste sig og kom tilbage fra vinduet.

”Det står ned i tove, vi kommer ikke af sted til middag,” sagde han.

”Så skal den lede da også stå i det,” gryntede Tyge, der rejste sig og gik hen til vinduet mod nord. Han kiggede på forsamlingen med sit underfundige blik. ”Hvad er værre end at strande i et nonnekloster uden øl?” Han så på sine folk. ”Kom nu, den må I da kunne regne ud!” Der var dyb tavshed.

”At strande i et munkekloster.” Denne gang var det skriveren, der fniste først. De andre istemte med latter.

Ragnhild forstod i hvert fald. Hun så nogle frygtelige billeder for sig. Man kunne ligefrem se på hende, hvad hun tænkte. Kirstine skjulte et smil.

”Ravnen kan være helt rolig,” sagde prioren. ”Vi tager kun de unge.”

Der lød igen nogle fnis.

”Vi har da mere øl,” indskød Ragnhild pludselig. Hun havde bemærket Kirstines smil. Det afbrød Tyge, lige som han skulle til at fyre en ny underfundighed af. Han måbede.

”Siger du, at jeg har siddet og drukket det her sure brakvand, som katten har pisset i, mens I har gemt det bedste til jer selv?”

Ragnhild så over på Kirstine, der forstod, hvad der blev hentydet til.

”Det er slet ikke færdiggæret. Det er udrikkeligt.” Kirstine rystede på hovedet, da alles øjne blev vendt mod hende.

”Har I selv startet ølbrygning?” Mikkel betragtede det som årets nyhed. Han tænkte på alle de gange, han var redet til Sevel. ”Hvor står det?” spurgte han.

”Det står i kælderen,” sagde Dagmar. ”Men som søster Kirstine sagde, er det udrikkeligt.”

”Det skal vi nok afgøre,” sagde Tyge.

”Det kan stort set ikke blive værre end det der.” Han skubbede det sidste halvtomme bæger lidt længere ind på bordet.

”Af sted,” sagde han bestemt.

”Få Helene i køkkenet til at vise vej,” sagde Dagmar. De to befalingsmænd og Mikkel var allerede ude ad døren, og et øjeblik efter var de tilbage med tre kander med skum på.

”Det ligner i hvert fald,” sagde Mikkel.

”Hvem tør?” spurgte Tyge. ”Vi lader skriveren, det tager ikke så lang tid at tage livet af ham.”

”De har øl til en mindre hær,” sagde Mikkel.

Skriveren havde hældt et halvt bæger op. Han kiggede rundt, inden han højtideligt løftede bægeret. Derefter tog han først en lille mundfuld, så en lidt større, skar ansigt, men sank det alligevel.

”Det smager ikke godt,” sagde han forsigtigt og tog endnu en slurk.

”Jeg vil også prøve,” sagde Mikkel.

Begge befalingsmænd rakte ud efter bægerne.

”Jeg advarer jer,” sagde Kirstine. ”Det kan umuligt være færdiggæret.”

Da skriveren løftede bægret op for tredje gang, stadig forsigtigt, sagde Tyge: ”Jeg vil sgu også.” Han hældte op til kanten.

”Rævepis, fy for den lede,” råbte han. Han rejste sig og gik igen hen og så ud ad vinduet. Han kom dog hurtigt tilbage, hvorpå han med et suk satte sig. Han drak resten og hældte op på ny. Da hans store ansigt igen var i vante folder, spurgte han: ”Er der nok til mandskabet?”

”Ok ja, jeg tror ikke, vi kan tørlægge dem inden vesper,” svarede prioren.

For anden dag i træk måtte de fire nonner trække sig tilbage til køkkenet. Da Helene kom op med store kander til mandskabet i herberget, stoppede Kirstine hende.

”Vi skal lige smage,” og de nippede til øllet.

”Han har ret. Det smager som rævepis,” sagde Margretha.

”Ragnhild, jeg tror, det lykkes dig at tage livet af dem,” sagde Kirstine.

”Få vagterne ind i klosterbygningen igen. Alle nonner skal være ovenpå.” Dagmar havde ikke mistet fatningen, omend hun så noget træt og udslidt ud.

Det var et godt stykke tid over middag. Der var båret adskillige kander ind i salen, hvor de seks tilstedeværende larmede mere end et helt gæstgiveri. Dagmar havde givet besked på, at herberget skulle have deres del, hvilket gjorde, at klostret om eftermiddagen havde ikke mindre end to selskaber i gang. Det virkede ubegribeligt, at det var et kloster, der var beregnet til at tjene Gud. De fleste nonner tog ophold i væveriet. De, der sørgede for kanderne, blev i køkkenet. Der var bagt brød. Alt, der blev bragt ind til svirebrødrene, forsvandt.

Det var den lille skriver, som fik det første anfald, og det kom pludseligt. Han nåede lige at rejse sig fra bordet, da hans lukkemuskel svigtede. Inden han havde nået døren, brækkede han sig samtidig voldsomt. Selv om de tilstedeværende før havde set lignende tildragelser, var voldsomheden i anfaldet dog bemærkelsesværdigt. Der blev helt stille ved bordet. Tyge var den første, der fik mælet.

”Der røg sgu et af bundbrædderne på skriveren,” hvilket fik latteren frem igen.

”Han må være rendt på et skær i Ribe Å,” råbte en af befalingsmændene.

”Han skal i hvert fald holde sig i læsiden, når vi rider hjem,” sagde Mikkel.

”Jeg bliver sgu også så mærkelig i livet. Jeg tror, jeg går på tønden,” fortsatte prioren, hvorefter han vaklede ud og satte sig omme i urtehaven.

Der sad han stadig to timer senere med store mavesmerter. Tyge var den sidste, der bukkede under. Da han var ude at lette sig sidste gang, sad det halve af hans engang så mægtige styrke rundt omkring på tunet. Det var et ynkeligt syn. Da han så den ellers statelige prior sidde på en opstander til palisaderne ved urtehaven, råbte han: ”Nå, Mikkel, du har altid været lavet af noget godt stof, kan jeg se.” Han vendte sig og måtte støtte, da han skulle ind ad den svære egetræsdør. Alt var blevet så sært utydeligt. Han stavrede op i seng. Da det kom over ham, var det meget voldsomt, og han nåede ikke ud af sengen igen før næste formiddag. Stanken fra ham nåede i løbet af aftenen helt ned i køkkenet.

Næste morgen var det vindstille og dejligt vejr. Ved middagstid steg biskop Tyges slagne styrke til hest. Tre personer måtte efterlades på klosterholmens hospital. Den ene var Mikkel Tavsen. Tyge havde insisteret hårdnakket på, at de skulle forlade stedet så hurtigt som overhovedet muligt. Han svor, da han red op mellem bakkerne, at han aldrig ville sætte sine ben på Stubber Kloster igen. Han nåede slet ikke at tale med sin fjerne slægtning fru Lucia, selv om de havde boet dør om dør i to nætter. Margretha påstod efterfølgende, at hun kunne lugte dem, indtil de nåede syd for Varde.

To dage senere forlod Mikkel Tavsen slukøret klostret.

- 11 -

Kongen – 1279

Kong Erik lænede sig mæt og søvnig tilbage i sin højryggede stol. Det var under tre timer siden, jagtselskabet var ankommet til stormandsgården i Himmerland. Han huskede ikke, hvad storbonden hed. Det var godt, vi kom rettidigt, tænkte han. Så undgår jeg bebrejdende ord fra min drost. Han mærkede virkningen af det stærke øl dunke i tindingen. De mange mennesker i salen, de osende kerter og den øredøvende larm fra mange mænd. Alt virkede uvirkeligt. Han elskede sensommeren, hvor alt blev tyst, og himlen klar og frisk. Foråret og sommeren var hektisk, både dyr og mennesker havde meget at gøre. Efteråret bragte ro både ude og inde.

Et højt latterbrøl fik ham tilbage til virkeligheden. En af de unge adelsmænd efterlignede en præst eller biskop. Kongen deltog i latteren, selv om han ikke forstod meningen. Det var ellers aftener som disse, han afskyede. Altid det samme, alle de stjålne blikke, som søgte hans anerkendelse, tiggende efter hans opmærksomhed. Alle disse adelssønner, hvis eneste chance var at vinde kongens gunst og dermed sikre deres fremtid. Fordelen var, at han kunne sætte dem til hvad som helst. Han så til siden og genkendte storbondens grimasse. Bonden forsøgte at more sig, men det var et skalkeskjul. Et besøg af 30-40 sultne og tørstige sjæle kunne ruinere selv de mest velhavende, og så var det endda lykkedes at få de 25 lejesoldater fra Braunschweig til at overnatte på nabogården. Kun de betroede vagter var til stede. Nu kom konen ind med mere øl. Hun vred sine hænder og kiggede mod sin husbond, som afmægtigt rystede på hovedet. Jo, han kendte alt for godt det at være omrejsende.

”Hvor er drosten?” råbte kongen.

”Han havde nogle brevskaber at ordne,” blev der svaret.

Drosten, Peter Hoseøl, som han blev kaldt, var en flittig mand, som fulgte kongen rundt i landet. Af og til var det kommet til hårde ord mellem dem, og han kunne stadig mærke vreden ulme, når han kom til at tænke på, hvordan drosten havde klaget sin nød til dronningemoderen. Hun havde fundet dem i Næstved, hvor kongen overværede en ridderturnering. Den skrækkelige kvinde, tænkte han. Kongens mor stod stadig for kontakten til de tyske grevskaber, og det strategiske spil var også hendes område. En af de helt unge adelsmænd sad og brækkede sig i hjørnet. De omkringsiddende råbte højt, og latteren gjaldede.

”Fy for helvede,” blev der råbt.

Altid manglede han penge. En mor, der blandede sig. Den nærmeste familie skreg på godser og medgifter, og endelig skulle han rejse rundt med en samling fordrukne skiderikker. Han savnede pludselig Agnes og deres børn. De boede fast på Skanderborg Slot. Selv dronningen havde hans mor valgt. Han knugede sit bæger. Han havde kun svage erindringer om sin far, kong Christoffer. Han var 11 år, da faderen pludselig og under mystiske omstændigheder døde i Ribe. Alt tydede på, at kirken – eller nærmere bestemt ærkebiskop Jacob Erlandsens fæller – stod bag. Undersøgelserne havde vist, at en abbed havde forgiftet den hellige nadver, da han tog Christoffer til alters.

Landets ledelse blev derfor lagt i hænderne på kong Eriks energiske mor, dronning Margrethe Sambiria, datter af en vendisk fyrste. Kong Erik kendte udmærket hendes øgenavn, Margrethe Sprænghest. Da han blev ældre, erfarede han, at hans mor var glad for mandligt selskab, og at hendes mange affærer havde givet hende dette lidet flatterende tilnavn.

De jyske bisper havde stået for hans kroning. De havde været loyale mod hans far. Margrethe fortsatte, hvor Christoffer slap, og bekæmpede Jacob Erlandsens parti, som især var de sjællandske og skånske bisper. Med dem fik hun også den magtfulde Hvide-klan som fjende. De viste sig at være stærke modstandere, som forstod at spille spillet, uden at det dog kom til åbent oprør. I al den tid, han kunne mindes, havde hans mor slæbt ham med rundt i landet og altid behandlet ham som et barn. Det var blevet en vane, hun stadig havde svært ved at slippe. Nu var han 30, og stadig følte han, at hans mor regerede i det skjulte. Hendes gåpåmod var dog noget aftagende, men han vidste, hun korresponderede med Peter Hoseøl, og dermed kunne hun stadig se ham over skulderen.

Det lille kammer i gavlen var ikke større, end de netop kunne sidde på hver sin side af det lille bord. Værelset var godt oplyst af adskillige tællelys. Drosten havde redt op på en smal briks, hvor han skulle overnatte.

”De herrer bisper har klaget deres nød igen,” sagde han blot.

”Vi kunne ikke vente andet,” var kongens korte kommentar. ”Skal vi ikke pålægge dem det dobbelte? De er jo utilfredse under alle omstændigheder.”

Peter Hoseøl sad et øjeblik og tænkte efter. Så sagde han alvorligt: ”Det ville være uklogt. Bisperne er splittet over den nye kirkereform. Det er vores fordel, at flere af de jyske bisper støtter den gamle ordning. Hvis først vi for alvor får dem på nakken, står vi måske over for en ny bandlysning, som i din fars tid.”

”Jamen, hvorfra skaffer vi så penge? Hvad med vore byggerier?”

”Nej, vi har ikke meget råderum,” sagde Peter Hoseøl. ”Men der er nogle få muligheder. Din 5-årige søn vil blive et attraktivt giftermål, når han når den rigtige alder. Din mor har udvirket …”

Han blev afbrudt, da kongen hastigt rejste sig. Hoseøl kendte udmærket kongens opfarenhed, når hans mor udvirkede aftaler. Han lod som ingenting og fortsatte: ”Din mor har fået en aftale i stand med sin gode ven hertug Albrecht af Braunschweig. Han vil sørge for eftergivelse af al gæld, hvis hans datter bliver trolovet med unge Erik. Du kender jo så vel de tyske hertugdømmers formåen.”

”Vi kan snart ikke røre os, uden de tyske hertuger og grever skal med på råd.” Kongen så ærgerlig ud og ræbede højt. ”Der må være andre udveje?”

”Der er to hensyn at tage, når vi engang skal have unge Erik trolovet. Enten skal det være for at give landet sikkerhed eller også for at give det penge.” Hoseøl gjorde et lille ophold. Så fortsatte han: ”Inden længe vil den unge hertug Valdemar af Sønderjylland gøre krav på tronen. Han er jo efterkommer af kong Abel, som var retmæssig arving efter vor hæderkronede konge Valdemar Sejr. Erik Plovpenning havde som bekendt kun døtre, og Ingeborg sidder jo oppe i Norge og råber på sin medgift.”

Kongen kom i tanke om nogle helt personlige værdier, han opbevarede for dronning Ingeborg i Norge. Hendes far, kong Erik Plovpenning, holdt meget af sine døtre. Og han havde foræret dem kostelige gaver. Blandt andet havde Ingeborg som ganske ung fået foræret en guld kongekrone og scepter, som Valdemar Sejr havde taget i krigsbytte i Estland. Det var kosteligt og smukt forarbejdet og repræsenterede en høj værdi. Da Erik Plovpenning døde, blev gaven opbevaret af Margrethe Springhest, og var nu tilfaldet kongen, som havde fået flere anmodninger om at viderebringe kongekronen til dronning Ingeborg i Norge. Kongen havde indtil videre ignoreret disse forespørgsler. Bare vægten i guld repræsenterede en enorm værdi.

Peter Hoseøl havde tilsyneladende læst kongens tanker, for pludselig spurgte han: ”Har du kongekronen og sceptret endnu?”

Kongen nikkede.

Peter Hoseøl rømmede sig, inden han fortsatte: ”Hertug Valdemars krav vil blive støttet af de holstenske grever, lübeckerne og andre syd for grænsen. Derfor er det vigtigt med forbundsfæller i Braunschweig og Lüneburg. Hvis først tyskerne står samlet, er vi ilde stedt. Kunne vi, når tiden kommer, få unge Erik godt gift, ville det mildne luften for os.

”Problemerne er jo nu og her,” sagde kongen. ”Hansestæderne arbejder på at få monopol på handlen med Norge. Kunne vi ikke hjælpe de nordmænd, så vi i fællesskab kom af med det tyske åg?”

Hoseøl rystede langsomt på hovedet: ”De nordtyske fyrster skal vi ikke træde over tæerne. Det er dem, der hjælper os med at bevare magten.” Begge sad tavse en stund, før Hoseøl fortsatte: ”Din mor spiller det strategiske spil med disse tyske fyrster ganske godt. De har stor respekt for hende.”

Kong Eriks læber blev stramme, men han sagde ikke noget. Et nyt latterbrøl hørtes fra riddersalen.

”Hvilket råd vil du give mig?” spurgte han Hoseøl.

”I øjeblikket har jeg ikke bedre råd end det, vi gjorde sidst. Vi må blande endnu mere kobber i sølvet og slå nye mønter.”

Yderligere en time gik, mens de to mænd drøftede rigets mest presserende sager. Derefter vendte kongen tilbage til salen, hvor det var tyndet ud i deltagerne. Enkelte sad og hang over et brætspil, men stadig forsvandt al den drikkelse, der blev båret ind. Kongen satte sig hos nogen, der spillede terninger, og iagttog tavst spillet. De omkringsiddende kendte ham så godt, at ingen forstyrrede hans tunge tanker.

Han følte stor tryghed ved Peter Hoseøl, der både var flittig og kløgtig. Han var en stålsat drost, som fulgte med i rigets mindste strømninger. Når han alligevel savnede sin forrige drost, som med hans mors mellemkomst var afskediget for snart to år siden, var det af andre årsager. Uffe Nielsen, som han hed, var anderledes folkelig. Som drost og vejleder havde han bedre forstået at håndtere de mange, som var afhængige af kongen. Men han var måske ikke så snedig og beregnende som Peter Hoseøl. Uffe Nielsens svigersøn Stig Andersen, der i samme periode havde været rigets marsk, havde kongen altid haft respekt for. Under dele af krigstoget til Sverige havde kongen fulgt hæren, og han havde fået stor respekt for den måde, Stig Andersen havde ledet felttoget på. Folkene havde beundret deres marsk og fulgte ham i tykt og tyndt.

Kongen rakte igen ud efter sit bæger. Han sad stille og fulgte terningespillet i baggrunden. Fra sin plads så han atter husets frue se sig bekymret omkring. Hun havde nu opgivet at føre samtale med sin husbond, som drukken sad og diskuterede højlydt med et par af hirdmændene. Igennem den åbne dør til køkkenet havde kongen flere gange set en ung pige, som så sit snit til at kigge ind i salen. Det var spændende ting, der foregik. Fruen havde mindst én gang skældt pigen ud og forbudt hende at komme ind i salen. Et yndigt barn, tænkte kongen henkastet. Det måtte være en datter.

Hans tanker vendte tilbage til Uffe Nielsen og marsk Stig, hans tidligere rådgivere. De ville sandsynligvis ikke have deltaget i en aften som denne. De var forbundne og i familie. Uffe Nielsen var den belæste og korrekte og havde stor indflydelse på sin svigersøn, som sikkert havde været en vild krabat i sin ungdom, men havde udviklet sig i Hvide-familien. Hvide-familien havde sin oprindelse på Sjælland og Skåne. Magtfulde og i besiddelse af enorme rigdomme og et sammenhold med hinanden og kirken som få andre. Når han tænkte efter, virkede det næsten, som om kirken og Hvide-familien var én og samme institution. Der sad handlekraftige bisper, som var Hvider. Mange store mænd var efterkommere af gamle Skjalm Hvide. Ved flere lejligheder var de indgiftet i kongeslægten. Hviderne havde fostret mænd som Asser Rig, biskop Absalon, Esbern Snare, Jacob af Halland, den mægtige Sunesen-familie og mange andre.

Stig Andersen og tidligere marsker var enten direkte i Hvide familien eller gift ind i den. Alle hjalp de hinanden til høje poster. Efter felttoget til Sverige var tilliden brudt. Hans mor var først blevet klar over bruddet, da Stig Andersen, som den eneste på danehoffet i 1276 nægtede at sværge ed til kongens 2-årige søn. Kongens mor havde forgæves forsøgt at finde årsagen dertil. Resultatet blev, at hun fra den dag ihærdigt arbejdede på at få andre tilknyttet som drost, marsk og kammermester.

Kong Erik lagde igen mærke til den unge pige i døren. Hun kiggede sig igen omkring i salen, inden hun forsvandt. En ganske velskabt pige, tænkte han, før hans tanker igen kredsede om Hviderne. Familieklanen var hans modstandere, og flere pålidelige kilder mente at vide, at de modarbejdede ham. Bægrene fyldtes igen, men lydene blev fjernere og mere uvirkelige. Jeg skal vise dem, at det ikke lønner sig at sætte sig op mod deres herre. Måske kan jeg ved samme lejlighed få fingre i nogle af deres velnærede godser, tænkte han og nikkede bifaldende til en af terningspillerne, hvis modstander opgav. Da han efter en tid igen så den unge pige i døren, vendte han sig til sin personlige vagt, som altid fulgte ham: ”Kan du ikke sørge for, at den unge pige derhenne bliver bragt til mit sovegemak. Du skal måske hjælpe hende lidt på vej, om hun sætter sig imod.”

- 12 -

Avancement – Februar 1280

Kirstine yndede at udfærdige velskrevne breve og var netop ved at afslutte et. Med svungne bogstaver skrev hun: ”Stubber Kloster, den 26. februar det Herrens år 1280.” Herefter gjorde hun plads til priorindens underskrift og klostrets segl, det store tyrehoved med de mægtige horn. I starten havde hun ikke kunnet fordrage den gamle Magnus Hjælms våbenskjold, men i dag var det helt omvendt. Hun fandt symbolik i tegningen og nød, når hun var færdig med en skrivelse, at sætte seglet efter hensigten. Nogle gange lidt truende, andre gange som en diskret påmindelse om tyrens tilstedeværelse.

Ifølge de gamle historier fra egnen, var Hjælm-ætten nogle af de første, som førte våbenskjold og banner. Historierne sagde, at tyren havde fulgt familien i generationer, og at det kun var den ældste søn, som måtte anvende den. Det sagdes, at der ikke var nogen steder i Norden, eller for den sags skyld i England og Frankrig, hvor man ikke kendte banneret. De røde og grønne farver havde vundet hæder og ære – og sandsynligvis i lige så høj grad frygt. I resten af landet var dette naturligvis glemt. Men historierne om Hjælm, banneret og farverne var stadig en kilde til historiefortællinger. Overalt i Jylland blev der fortalt sagn, hvor Hjælm-ætten spillede en rolle. Kirstine havde ved et par lejligheder været i det gamle magasin ved siden af Dagmars soverum. Her havde de sørget for, at de gamle våben, det store banner, gamle Magnus’ farvestrålende krigsklædning, selskabstøj og andet stadig blev opbevaret på betryggende vis. I vinterens løb havde Kirstine lavet en tro kopi af det gamle banner, men i nyt stof og klæde. Hun havde fået Eskild til at sætte det på en lanse. Ragnhild havde talt om bespottelse af de døde, men Dagmar syntes, det var en god fornyelse. Det gamle banner blev båret ind i kapellet én gang om året, på Magnus’ dødsdag, som han havde bestemt det, mens det nye banner stod i det nordlige hjørne af kapitelsalen. Særligt i morgensolen fremstod det smukt.

Kirstine sørgede for, at seglet blev sat diskret i brevet. Hun havde nu afsluttet den del af dagens arbejde og konstaterede, at alt lå pænt og ordentligt på det store plankebord. Hun nød det lune rum beliggende over køkkenet. Hele formiddagen havde hun haft tjeneste i hospitalet, hvor der ofte var travlt på denne årstid. Kulden var stadig over dem, og søen var dækket af tyk is. Selv vågerne, der næsten altid var isfrie helt oppe mod Søgårde, var tilfrosset. Hun hørte stemmer nede fra køkkenet. Væveriet lå stille, og en del af nonnerne havde god tid. Mange fattige, søgte hver aften mod herberget. Her kunne man i det mindste få lidt at spise og måske for en stund glemme kulden.

I dag lå en forventningens glæde over klostret, da Jens Arrent fra Gulfælgaard var kommet for at købe klostrets overskydende kreaturer. Det gjorde han altid på denne tid af året, og han betalte godt. Jens Arrent var en selskabelig mand. Det seneste årti var han ankommet om eftermiddagen, når der skulle handles kreaturer, og så overnattede han altid på klostret. Efter aftensmaden og tidebønnen var der tradition for, at salen var varmet godt op, hvor han så underholdt med at fortælle historier. Om en time ville det blive mørkt. Kirstine rejste sig sukkende. Der var endnu mange pligter, der ventede. Hun så drømmende ud ad vinduet.

Helene havde hele to gange haft besøg af sin yndlingsbror, Jens Kalf. Første gang var kort efter at bispen havde været der. Kirstine var ikke helt sikker på, hvad Helene havde fortalt, men ugen efter kom marsken, sikkert drevet af nysgerrighed. Han havde flere gange spurgt Dagmar, hvor Kirstine befandt sig. Da hun var kommet op til dem, havde marsken udbrudt: ”Nå, der har vi bispens overmand,” og han havde givet hånd. Kirstine var endda blevet inddraget i samtalen. Marsken lo højrøstet, da Dagmar på sin stille måde berettede om bispens mavekneb efter at have forgrebet sig på klostrets øl. Kirstine var overbevist om, at Helene overdrev hendes rolle i episoden. Fra Sorte Grethe havde hun hørt, at historien om bispen var samtaleemne ved mangt et bord, og hele egnen havde leet, den første måned efter tildragelsen. Nu gik der de mærkeligste historier, for rygterne gjorde historien bedre og bedre.

Besøget i september havde dog også fået sørgelige konsekvenser. Søster Else havde mistet sin uskyld, som hun ellers værnede sådan omkring, og var blevet frugtsommelig. Hun påstod hårdnakket, at hun var blevet voldtaget af en af befalingsmændene, men hendes forklaringer om hvor og hvordan var dog svært usammenhængende. Alle lyttede forstående, men enhver tænkte sit. Hendes frugtsommelige mave var nu synlig, selv om hun først skulle føde til maj. Skandalen om Else havde ikke gjort historierne mindre saftige, men kendsgerningerne var dog, at klostret havde stor ære af episoden. Den måde, hvorpå Dagmar havde kæmpet for klostrets ret, var ligeledes rygtedes vidt og bredt. Det var gængs opfattelse, at klostret bar Hjælms våbenskjold med ære.

Den anden gang, den unge Jens Kalf havde besøgt klostret, var i november. Helene forgudede sin broder, og han forsøgte efter bedste evne at leve op til hendes høje tanker. Kirstines puls slog lidt hurtigere, da hun tænkte tilbage på dette besøg. Hun og Helene var blevet rigtig gode venner. Det at dele soverum og have ansvaret for Helenes oplæring i klostret havde ikke været svært. Tværtimod var Helene blevet hendes mest trofaste væbner, og de hjalp hinanden, så tit det kunne lade sig gøre. Da Jens Kalf var kommet på besøg, havde Kirstine straks tilbudt at overtage Helenes lidt kedelige arbejde i vaskeriet. Men Kirstine blev hurtigt afløst af Merethe, der forpustet bad hende om at komme til portnerboligen. Her stod Jens Kalf og Helene og ventede. De spurgte, om hun ville med på en lille travetur. Kirstine var overrasket over invitationen, men lod sig overtale. Det blev en meget hyggelig tur, hvor de lo og pjattede. Hun fandt Jens Kalf både tiltalende og indtagende. Nærmest i sjov havde han givet hende et lille sølvkors med mange indgraveringer. Hun var gået med på legen og modtog gaven, som han med forstilt ridderlighed bad hende bære, mens han drog i krig mod de hedenske saracenere i Det Hellige Land. Hun havde nydt hans selskab og været meget glad for eftermiddagen med de to søskende.

Da han havde taget afsked, opdagede hun, at korset sandsynligvis var værdifuldt. Hun ville give det til Helene, så det kunne blive tilbageleveret. Helene nægtede og sagde, at der sikkert var en årsag til denne foræring. Og sådan var det blevet. Kirstine gik nu rundt med Jens Kalfs gave og tænkte på ham, når hun rørte ved det. Hun ville naturligvis tilbagelevere det, når hun så ham igen. I sine stille stunder kunne hun dog ikke helt få ham ud af tankerne, og han vendte tit tilbage i hendes drømme. Hun opdagede, at hun sad og legede med det mellem hænderne. Hun skød de varme tanker fra sig. ”Jeg kan ikke sidde her og drømme,” sagde hun stille til sig selv. ”Jeg må hellere se til brygget i kælderen.”

Der var næsten samme kølige temperatur i kælderen året rundt, fordi væggene var af kampesten. Det sidste rum, de havde gjort i stand, var fangehullet i hjørnet mod nord, som var hele to alen under den øvrige kælders niveau. Det var lykkedes at stoppe det indtrængende vand, og fangehullet kunne nu bruges til at hænge slagtede dyr og gemme oste og mælkemad.

Der havde været stor ståhej om, at ølbrygningen burde opgives efter den første brygning. Man kunne i hvert fald sige, at det første bryg ikke havde været særlig drikkeligt! De fleste i vævestuen var imod en genoptagelse. Men da det rygtedes, at en tysk brygmester var på besøg i Sevel, besluttede Dagmar, at han skulle komme ud til klostret, hvor de satte et bryg i gang efter hans anvisninger. Dette bryg var færdigt midt i januar måned og lå nu i tønder i kælderen. Det tegnede helt anderledes godt uden dog at være prangende. Og for 14 dage siden havde de så sat endnu et nyt kar i gang.

Hun mødte Eskild, på vej op fra kælderen.

”Går det fremad med det nye kar?” spurgte hun.

”Jeg sætter spanter på i morgen; så vil du kunne se fremskridt,” svarede han muntert.

Hun forsvandt ned i mørket. Der var lys helt inde bag ved det store kar. Her sad Margretha, Helene og Cecilie omkring det lille bord, de havde fået lavet. Tre kerter gjorde deres bedste for at fordrive mørket.

”Vi sad lige og talte om dig,” sagde Cecilie. ”Du plejer altid at være her på denne tid.”

”Jeg er lige blevet færdig med et brev til ordenen,” sagde hun og satte sig. I daglig tale hed benediktinerordenen blot ordenen.

”Det er nu hyggeligt hernede, og næsten lige så lunt som i salen,” sagde Margretha. ”Vi har fået lavet et ganske godt stykke arbejde.” Hun så hjemmevant rundt på sine medsøstre.

”Ja, selv om det er lidt varmere i køkkenet, er der sådan et mylder deroppe,” fortsatte Helene.

”Jeg tænkte på …” sagde Cecilie. ”Var det ikke en idé, at alle fik lejlighed til at smage øllet i aften, når vi sidder i salen? Jeg tror, jeg spørger Dagmar.”

”Der har ikke været fortalt historier i salen siden solhverv. Det er så rart med lidt afveksling her i den mørke tid.” Helenes stemme vidnede om, at hun glædede sig. Margretha brød ind:

”Hvis det stod til den hellige bisp og hans slæng, skulle vi i seng med solen og arbejde fra tidlig morgen til sen aften. Derefter skal de nok sørge for at drikke pengene op.”

”Det er da sådan, det foregår mange steder. Tro endelig ikke, at det er specielt for klostrene. Sådan foregår det rundtomkring på gårdene – og alle steder,” konstaterede Cecilie. ”Der vil altid være nogen, der udnytter andre,” fortsatte hun. ”Måske lige med undtagelse af os her på klosterholmen. Dagmar udnytter ingen, men hun bliver til gengæld udnyttet af bisp og prior.”

”Dagmar er også ved at blive gammel,” indskød Margretha. ”Hun er begyndt at glemme ting, selv det, som lige er sket.”

”Ja, vi håber alle, at hun vil leve altid, men pludselig en dag er hun væk,” sagde Cecilie.

Ordene blev hængende under de kølige hvælvinger, og ingen sagde noget i et stykke tid. Kirstine sad og pillede ved en af kerterne, lyset nærmest paralyserede hende. Hun havde i længere tid bemærket, at Dagmar faldt af på den dag for dag, men hun sagde ikke noget. Mange gange havde hun tænkt, hvad der ville ske, når Dagmar ikke var mere, men hver gang skød hun det fra sig. Det ville blive ragnarok på klostret. Det var det værste, der overhovedet kunne ske, tænkte hun.

”Fru Lucia var hendes sidste ungdomsven, men hun kunne ikke tåle vinteren,” fortsatte Cecilie stille. ”Det var synd, hun ikke tålte kulden. Jeg havde alligevel ikke troet, at Dagmar tog det så tungt.”

”Når det engang sker, kan der godt blive splittelse. Det vil ikke være særlig nemt at efterfølge Dagmar.” Margretha sagde det højt, som de alle tre tænkte.

”Vi kan stikke af sammen denne gang,” sagde Cecilie. De lo alle fire.

”Hvordan foregår et priorindevalg egentlig?” spurgte Helene.

”Reglerne siger,” begyndte Cecilie, som var den eneste, der havde oplevet det, ”at det er den ældste nonne, der leder selve valget. Hun skal give en frist på 8 dage, hvor forslag kan indleveres til hende – enten skriftligt eller mundtligt. Så skal hun offentliggøre de opstillede, og herefter skal hun sørge for, at valget finder sted. Kandidaterne får hver sin farve, og den enkelte nonne eller novice, novicer har nemlig også stemmeret, går enkeltvis op, tager en sten af den pågældende farve, de vil stemme på, og lægger derefter stenen i en krukke. De tre ældste nonner tæller herefter krukkens indhold. Den, der har flest stemmer, kan så blive priorinde. Men valget er dog endnu ikke færdigt, langtfra. Der skal herefter spørges, om alle kan godkende valget. Og derefter gentages valget med hvide og sorte sten.”

”Det lyder indviklet,” kom det fra Helene.

”Hver enkelt nonne får herefter en hvid og en sort sten, hvoraf den ene skal lægges i krukken,” fortsatte Cecilie. ”Kan man godkende valget, lægger man en hvid sten i. Kan man ikke, lægger man en sort. Er der udelukkende hvide sten i krukken, er valget godkendt af alle. Er der blot én sort sten, skal valget gå om, hvilket vil sige, at ældste nonne igen modtager forslag til emner, men denne gang sker valget allerede den efterfølgende dag. Og sådan bliver man ved, indtil der kun er hvide sten i krukken.”

”Ragnhild vil være ældste nonne, hvis det skulle ske i dag,” regnede Margretha ud.

”En anden lille ting ved valget er, at priorinden, altså Dagmar, skriftligt skal foreslå et navn, inden hun dør. Dette navn skal offentliggøres som et emne til valget, ligesom afdøde har en stemme til selve valget, altså en sten, som skal lægges i krukken. På den måde kommer Dagmar med til at præge valget, selv om hun er død.”

I dagens anledning var der sat ekstra kerter ind i salen og båret varme sten hen i den nordlige ende. Det var rigtigt hyggeligt. Den mørke tid var stadig over dem, men det var tydeligt, at mørket faldt senere på. Dagmar havde netop afsluttet en kortfattet orientering om den følgende dags arbejde, da hun lod blikket falde på gæsten: ”Og så har vi glædet os til dit besøg, Jens Arrent. Det er altid spændende at høre dine fortællinger fra gamle dage.”

Gulfælgaard-bonden var en lavstammet og bred mand med et stort rødmosset, vejrbidt ansigt. Forrige år havde han underholdt om, hvordan Gulfælgaard førhen var et sted, hvor skibene skulle passere, hvis de skulle fra Flyndersø-området og vesterud i fjorden. Der var en rende, hvor skibene kunne trækkes igennem. Man sparede mange mil ved ikke at skulle hele vejen mod Skive og rundt om Salling, før man var nede i Venø Bugt igen. Gården havde derfor været et vigtigt knudepunkt. Der var traktørsted med mange heste til at trække specielt de tunge knarbåde, som sejlede oversøisk, igennem. Stedet havde endvidere været et strategisk vigtigt sted for Hjælm-ætten, som følte sig sikker, når storbonden på Gulfælgaard havde styr på vandvejen vesterud.

Jens Arrent sad godt bænket, og der var stillet stærkt øl op foran ham, som han yndede. Han smilede venligt rundt i salen. Man kunne se, at også han nød de mørke vinteraftener. Øjnene skinnede lidt blankt. Han havde en dyb lidt drævende stemme, som gjorde ham velegnet som historie fortæller.

”Kender nogen historien om Harilds Bakke lige uden for Sevel?” spurgte han. Der var ingen. der svarede. Enkelte rystede blot på hovedet. Så begyndte han at fortælle:

Harilds Bakke har fra gammel tid været offerplads for de gamle guder. Dengang var det almindeligt, at der hjembragtes trælle, når landsbyens mænd havde været på togter til fremmede lande. Engang for længe siden kom trællen Hildur til egnen med sin spæde søn Harild. De boede på en af de mindre gårde i landsbyen, og det var tydeligt, at Hildur kom ud af en fri mands slægt. Hendes holdning var rank, og hun havde ædle træk.

Hun arbejdede mest med det huslige, og mange mænd i landsbyen havde et godt øje til hende. Bonden modtog mange tilbud om at købe hende, men da hun var dygtig, beholdt han hende. Hildur arbejdede hårdt, og det eneste, der betød noget for hende, var Harild. Hun ville gøre alt for, at han skulle have det godt og få en god opvækst.

Drengen voksede op, og det så ud til, at han havde arvet sin mors smukke ydre. Han havde lyst hår, blå øjne og virkede opvakt. Allerede tidligt måtte han lære at arbejde på gården, og da han var 5 år, blev han sat til at vogte får og geder. Hildurs hengivenhed for drengen var rørende, og derfor var det en kendt sag i landsbyen, at der blev passet godt på ham. Da drengen som sin mor passede sig selv og ikke blandede sig med andre, var de respekterede, selv om de blot var trælle.

På lune sommeraftener kunne man ofte finde Harild og hans mor på bakken lige uden for landsbyen. Hvad de talte om, eller hvad de lavede, var der ingen, der vidste. Men alle var klar over, at Hildur savnede sin hjemstavn langt borte.

Det gik hverken være eller bedre, end at egnen fik misvækst flere år i træk. Mange sultede, og det var svært at have så stort folkehold på mange af gårdene i landsbyen. Da vintrene samtidig var hårde, blev det kummerligt på hele egnen. Værst var det naturligvis for trællene, som fik mindre mad, og som ikke fik den bedste plads ved arneilden. Hildurs herre vidste ikke sine levende råd med de mange munde at mætte, for han havde ingen penge på kistebunden. Ved flere lejligheder havde han som sagt fået tilbud fra mænd, der ville købe Hildur, som de følte sig tiltrukket af. Blandt andet var der en stormand i naboherredet, som havde tilbudt en pæn sum penge for hende. Af nød sendte bonden bud til denne stormand for at høre, om tilbuddet stod ved magt.

Ved forårstide kom stormanden, og han ønskede fortsat at købe Hildur. Men han ønskede under ingen omstændigheder hendes afkom. Harild skulle ikke med i handlen, for stormanden havde selv mange trælle i forvejen. Det blev til en hjerteskærende afsked, da Harild måtte sige farvel til sin mor. Hildur gjorde modstand, og de måtte bruge vold for at få hende med. Hendes skrig kunne høres længe, da stormanden drog østover med sit følge.

Adskillelsen satte sit spor i Harilds sind, og ofte kunne han findes på bakken uden for byen, hvor han med et fjernt blik spejdede mod øst, hvor hans mor forventedes at være. Som årene gik, blev han mere og mere en enspænder. Han blandede sig ikke med de øvrige trælle i landsbyen og var i det hele taget en ung mand af få ord. Folk i byen betragtede ham som en særling, men bonden var tilfreds med ham, for han passede sit arbejde på gården og gjorde tingene bedre end de fleste. Der var ikke mange, der kunne pløje som han. Han havde en særlig evne at være sammen med dyrene på, kunne ligesom tale deres sprog uden at sige noget. Heste, som ingen andre kunne komme i nærheden af, var pludselig ikke længere skræmte, når Harild gik hen til dem. De fleste mennesker følte, at der var noget overnaturligt ved den måde, han var på. Men ingen havde noget at klage over, for Harild gjorde, hvad der blev sagt, og ville ingen noget ondt.

En aften ved midsommer sad Harild som sædvanlig og stirrede mod øst. Lige netop den aften kom høvdingens datter Jorun forbi højen. Hun var sammen med andre unge ude at fejre midsommeren, som også dengang var en festdag, hvor særligt de unge festede. Jorun var faldet bagud af selskabet af veninder, som tog en genvej forbi højen. Da hun så Harild sidde alene, gav hun sig i snak med ham og satte sig for at nyde udsigten med ham. De talte godt sammen, og Jorun blev siddende længe. På et tidspunkt fortalte Harild Jorun historien om moderen. Og da han sagde, at han godt vidste, hun aldrig ville vende tilbage, lagde Jorun sin hånd på hans og sagde med den varmeste medfølelse, at det var det sørgeligste, hun nogen sinde havde hørt. De talte videre en stund og aftalte at mødes igen på samme sted den følgende dag.

Det gik hverken værre eller bedre, end at de forelskede sig og i løbet af den sommer mødtes de mange gange på højen. Deres møder måtte for enhver pris holdes hemmelige, for en høvdingedatter måtte under ingen omstændigheder have omgang med en træl. Sidst på sommeren fortalte Joruns far, at han havde fundet den rigtige ægtemand til hende. Det var et godt parti, en god mand og en yderst heldig alliance for faderen, og Jorun var da også indstillet på at adlyde ham.

Da hun senere på sommeren mødte sin tilkommende, viste det sig, at han både var gammel og ikke særlig indbydende. Det gik op for hende, at selv om han var rig og magtfuld, ville hun aldrig kunne gennemføre ægteskabet. Og hun kunne ikke få Harild ud af hovedet. Han var ung og flot og tillige god at tale med, mens hendes tilkommende var fed og brovtende. Når han endelig værdigede hende et blik, lyste det ud ham, at hun var et godt parti, som skulle forøge hans magt og anseelse. Han vakte et sådant ubehag i hende, at hun simpelthen ikke så sig i stand til at gennemføre brylluppet. Hun vendte sig derfor i sin nød til sin ven og hjertenskær, Harild, og sammen lagde de planer om at flygte.

Brylluppet var sat til den følgende høst, og Joruns kommende ægtemand ventedes at komme til landsbyen, hvorefter hun skulle drage med ham til hans hjemstavn. En måned før brylluppet flygtede det forelskede par imidlertid. Det var en smuk sommernat, da Jorun sneg sig ud af gården med sin lille bylt. Hun blev imidlertid opdaget, og hendes far satte efter hende sammen med gårdens mænd.

Umiddelbart efter at Jorun og Harild mødtes på deres faste sted på højen, ankom faderen og nogle af hans stridsmænd. Da bonden så sin datter i favnen på en træl, blev han så rasende, at han gik på Harild, og det endte med, at Harild blev slået ihjel og Jorun tvunget med hjem. Faderens mænd begravede Harild ved højen, hvor han dræbtes, for en ussel træl havde ikke krav på nogen ordentlig begravelse.

Jorun sørgede og lagde hver dag blomster på Harilds grav. Dagen inden hendes bryllup tog hun giftige urter og blev fundet død på højen lige uden for byen.

Fra den dag hed højen Harilds Bakke.

I april kom der bud fra Ribe, at bispestolen havde fraskødet en gård i Spjald, og at ejendommen overgik til bispestolen. Cecilie og Kirstine sad hos Dagmar, som de gjorde stadig oftere. Kirstine holdt meget af disse møder, og det var tydeligt, at Dagmar sørgede for, at Cecilie var inddraget i så meget af klostrets drift som muligt.

”Ja, vi kunne jo ikke regne med andet,” sagde Dagmar. ”Der er stadig nogle få skøder, som opbevares i Ribe, men de fleste har vi heldigvis heroppe.” Det var tydeligt, at Dagmar nærmest betragtede handlingen som gement tyveri. ”Hvis vi er heldige, lader de os i fred et stykke tid. Tyge tror jeg i hvert fald ikke, vi ser mere. Men nu må vi se, om kongen også pålægger klostrene skat.” Hun kiggede på Kirstine: ”Vi har en stabel øl til at stå i kælderen, hvordan får vi det solgt?”

Sidst de var i kirke, havde Dagmar dristet sig ind på gæstgiveriet, men husbonden der havde rystet på hovedet. Han lavede selv sit øl.

”Vi skal helst undgå at sejle det hele til Skive og faldbyde det på torvet. Det er der for mange, der gør,” sagde Kirstine. ”Jeg tror, jeg vil spørge Bjarke, hvor mange der her i sognet laver deres eget øl.”

”Er øllet ikke lidt for stærkt?” sagde Dagmar. ”Den aften med Jens Arrent kunne jeg let mærke virkningen, og flere søstre sad og lo lidt for meget på de forkerte tidspunkter.”

”Vores øl er jo til salg, ikke til eget brug. Derfor skal det være stærkt. Det er sådan, folk vil have det,” svarede Cecilie. ”De ønsker at kunne mærke øllet i hovedet. Så er det næsten lige meget, hvordan det smager.”

Kirstine fortsatte eftertænksomt: ”Vi må forsøge at få de velhavende til at drikke vores øl. For at få en bedre pris er det nødvendigt, at øllet er stærkt og velsmagende, og tønderne skal se ordentlige ud.”

”Vi kunne sætte klostrets våbenskjold på,” indskød Cecilie.

”Bispen vil ikke tro sine egne ører, hvis han hører, at vi sælger øl,” sagde Kirstine smilende. De lo alle tre.

”Under alle omstændigheder, må vi finde gode ideer til, hvad vi stiller op med alt det øl, Kirstine. Det var dig, der foreslog det med ølbrygningen.” Dagmar så spørgende på Kirstine.

Midt i april indkaldte Jens Kalf til møde på Vinderupgaard, hvor egnens storbønder skulle behandle det forestående danehof i maj samt tale om lokale tilstande. To dage før mødet forklarede Dagmar situationen efter aftensmaden. Hun virkede skrøbelig og gammel. Når hun rejste sig, var hun stiv og gigtplaget, men havde stadig ordet i sin magt. Når hun talte, var det på den vanlige rolige og velovervejede måde:

”Rygterne siger, at kirken har vendt sig mod kongen, og at stormændene også er meget utilfredse. Bønderne er heller ikke glade for situationen, for de nye købstæder har fået en lang række rettigheder, som beskærer bøndernes handelsmuligheder i landsbyerne.” Hun så ud, som om hun var i tvivl om, hvordan hun skulle fortsætte, men sagde så: ”Så vidt jeg forstår, står klostrene midt i dette magtspil. Vi er endnu ikke blevet direkte beskattet, selv om der er mange forlydender om det. Og ordenen bekræfter, at vi indtil videre bliver holdt fri. Klostrene i andre dele af landet køber i øjeblikket mange gårde op, fordi det kan betale sig for bønderne at blive fæstere. Opkøbsbølgen er ikke nået hertil, men den skal nok komme.” Hun holdt en længere pause. ”Det hele virker meget forvirrende. Tilsyneladende er den herskende klasse delt i to lejre – kongens parti og et modstanderparti, hvor hertug Valdemar af Sønderjylland, Jacob af Halland og marsk Stig Andersen er de mest markante skikkelser. Det hele kommer af, at flere mere eller mindre gør krav på tronen efter salig Valdemar Sejr.” Dagmar slog ud med armene, før hun fortsatte. ”Kongen forsøger åbenbart at bygge bro mellem disse fløje i øjeblikket.”

Kirstine kendte ganske godt det politiske billede, som Dagmar tegnede. Hele situationen var påvirket af, hvor man boede, og hvilken familie man tilhørte.

”Det er vigtigt, at vi følger godt med i, hvad der sker omkring os. Derfor er det godt, at vi som egnens største jordbesidder deltager i mødet på Vinderupgaard. I Salling bliver klostrene end ikke inviteret til den slags, ej heller bønderne, adelen sidder så fast på magten, at der ikke er nogen grund til at spørge. Derfor er det vigtigt, at også vi har et standpunkt,” sagde Dagmar og kiggede hen på Ragnhild: ”Deltagelsen på Vinderupgaard har fået Ragnhild og jeg til at tænke på fremtiden, og hvordan vi får klostret til at klare sig fremover. Vi er enige om, at gør vi, som bispestolen ønsker, kan det sagtens gå os ilde. Det er derfor nødvendigt, at vi værner om de værdier, vi har, og ikke godtroende lader andre rende med det hele. Ragnhild, har du noget at tilføje?”

Alle vidste, at Ragnhild ikke gerne kommenterede den slags ydre genvordigheder. Hun var frem for alt praktikeren, som tog sig af indre anliggender. Hun blev siddende stille, rystede på hovedet. Så sagde hun lidt usikkert: ”Vi har set lidt på de ansvarsområder, vi hver især har. Det er vigtigt, at alle gør det, de er bedst til. Vi har vigtige indtægtskilder fra husdyrene, vore marker, herberget og andre livsvigtige funktioner. Væveholdet har også prøvet at tænke over fremtiden. Vi har besluttet at afsætte noget af det færdige klæde uden om købmanden i Skive. Det kan blive til uldhandleren fra Simmelkær eller en hvilken som helst anden. Nu får vi se. Er der nogen spørgsmål?” Hun kiggede rundt i forsamlingen.

”Vi skal måske indskyde,” fortsatte Dagmar, ”at vi samtidig vil forstærke oplæringen af Cecilie, så hun på længere sigt kan blive i stand til at lede klostret, naturligvis under kyndig vejledning af Ragnhild. Cecilie skal derfor frigøres fra endnu flere daglige opgaver end tidligere.”

Dagmar rettede igen blikket mod Ragnhild. Det var en appel til yderligere kommentarer, men Ragnhild modstod opfordringen og rettede blikket mod de øvrige nonner, nærmest for at opfordre dem til at stille spørgsmål.

Så fortsatte Dagmar sit lange indlæg: ”Som I konstaterede, da vi havde æren af bisp Tyges besøg, er det ikke altid, at bispestolen tænker på vores tarv. Heller ikke prioren.” Hun smilede ironisk. ”Derfor har vi besluttet at sørge for, at klostret har en person, som kan udføre nogenlunde de samme opgaver, som en prior ellers normalt udfører. Det er brevskrivning, handel, at føre regnskab med vore aktiver og klare mange af priorens opgaver udadtil. Søster Kirstine udfører de fleste af de ting i forvejen, men nu skal vi tænke på os selv og sørge for, at alt kan fungere, hvis forholdet til bispestolen skulle blive værre. Personligt tror jeg, at vi igen kan få et normalt forhold til prior og biskop. Det er i hvert fald mit håb.” Dagmar var på vej til at sætte sig ned, men fortrød, da hun kom i tanke om noget, der lige skulle siges. ”Jo, jeg glemte lige, at vi har noget øl i kælderen, som repræsenterer nogle værdier. Det skal vi forsøge at sælge. Det bliver en af Kirstines opgaver, når hun på onsdag sammen med mig deltager i mødet på Vinderupgaard. Øllet er i hvert fald for stærkt til, at vi selv kan bruge det. Det mærkede jeg forleden aften.”

Cecilie tog ordet: ”Der er kommet en større gruppe, som har bosat sig oppe i Jattrup Huse. Der har hidtil kun boet en 10-12 familier, men der er kommet en hel del til. 3 nye skibe lagde til forleden, og der var mange om bord.”

Jattrup Huse var en lille bosætning af fattige tørvehytter, som i årtier havde ligget i en lille bugt på øen mellem Bregnskov og Jattrup. Det havde altid været fattige mennesker, der boede i små tørvehytter. Ingen havde rigtigt kontakt med dem, og folk på egnen betragtede dem som fredløse. De holdt sig mest for sig selv, men enkelte af dem tog løst arbejde rundtomkring på gårdene. Deres både var hurtige og manøvredygtige, og rygtet sagde, at nogle af dem praktiserede fribytteri.

Cecilie fortsatte: ”For de af jer, som ikke ved det, ligger bebyggelsen på klostrets jord. Men der er aldrig nogen, der rigtig har gjort noget ved det.”

”Kommer de i kirken?” spurgte Ingeborg.

”Nogle få kommer til gudstjeneste, men ikke mange,” svarede Ragnhild.

”Kunne vi ikke gå ud og tale med dem i det mindste?” spurgte Cecilie. ”Jeg vil gerne være den ene, hvem vil ellers med?”

Margretha meldte sig.

”I bør have eskorte med,” sagde Ragnhild.

”Jeg tror, det vil være meget mere tillidsvækkende, hvis vi blot kommer to nonner,” sagde Margretha. ”Vi bliver jo nødt til at tale med dem. Gad vide hvad det er for mennesker. Så vidt jeg ved, har de aldrig skadet nogen heromkring.”

Næste dag sad Cecilie og Kirstine oppe ved det store plankebord i arbejdsværelset. Cecilie var ved at gennemlæse noget, Kirstine netop havde skrevet. Dagmar kom stille inde fra sit soverum og satte sig. Hun lød meget højtidelig og fingerede lidt nervøst ved sit krucifiks.

”Der er noget, jeg ønsker at fortælle jer.” Dagmar rømmede sig og gik hen og lukkede den svære egetræsdør ud til gangen. ”I givet fald vil det kun være os tre, der er vidende om det.” Hun kiggede alvorligt på dem og fortsatte så: ”Vi har jo lavet det lille system med sorte og hvide penge, som du Kirstine så glimrende bestyrer. Herudover opbevarer vi penge fra forskellige mennesker, herunder din bror, Sune. Da fru Lucia døde i vinter, efterlod hun rigtig mange penge til klostret på den betingelse, at hendes personlige arvinger, herunder biskop Tyge, intet skulle vide om det. Vi taler her om arvinger i fjerde eller femte led, som er rigtig langt ude familiemæssigt, og som normalt ikke arver noget.”

Cecilia og Kirstine både så og følte, at det var en stor hemmelighed, de her fik del i.

Dagmar fortsatte: ”Fru Lucia har efterladt klostret 850 daler i rene guldmønter. Det er en formue, og klostret vil være i stand til at købe mange gårde op, hvis det var muligt. Indtil videre skal pengene kun ligge som reserve. Jeg er ved at være gammel, og derfor fortæller jeg det til jer. I er begge unge og har fremtiden for jer. Når lejlighed byder sig, skal I fortælle det videre til den næste priorinde, men det er især vigtigt, at det forbliver en hemmelighed. Det ved jeg, I vil forstå.” Dagmar rejste sig. ”Nu skal jeg vise jer, hvor pengene er gemt.”

De gik sammen ind i hendes soverum. I modsatte side af sovebriksen stod et tungt skab bygget efter tagets hældning. I bunden var en næsten usynlig lem, der førte ned i et foret hul i det brede murværk. Et perfekt gemmested, tænkte Kirstine. Ingen anden end priorinden har nogen anledning til at komme i dette gemak.

”Her vil vi holde disse mange penge skjult, indtil vi vælger at gøre brug af nogle af dem. De må kun anvendes for klostrets bedste og må ikke komme i bispestolens besiddelse. Det har jeg lovet fru Lucia,” sagde Dagmar højtideligt.

De så et øjeblik ned i det mørke hul alle tre. Gemmestedet blev omhyggeligt tildækket, og de gik tilbage til arbejdsværelset.

- 13 -

Råd og Strid – April 1280

En strid modvind blæste, da Dagmar og Kirstine vandrede ud af Sevel mod Vinderupgaard. Aage og Eskild var med som eskorte, men skulle tilbage samme dag. Der var stadig ingen tegn på forår. Omkring midtvejs på turen lå en samling gårde kaldet Svenstrup. Længst ude lå Svenstrup Vold med brede volde og palisader og en dyb grav udenom. Et vandløb fra højderne løb ud i voldgraven, som var opstemmet, og overløbet løb videre ud i åen, som fortsatte mod nordvest og nærmest blev til en mose. Nord for Svenstrup lå Sahl med den store kirke i midten. Flere pæne bøndergårde kunne også skimtes.

De lagde vejen ind omkring Svenstrup Vold, hvor de fik forfriskninger og høflig forplejning hos krigerfamilien Pors. Niels Pors var 32 år og titulerede sig som væbner. Han havde ikke deltaget i togtet mod Sverige, men havde blandet sig i nogle skærmydsler i England, hvor han havde slægtninge.

”Vil I ikke slå følge?” blev de spurgt, og de takkede ja. Aage og Eskild så taknemmelige ud, da de nu kunne returnere til klostret.

De gik over markerne mod Sahl. Vest for Sahl blev det lave område til en mose, hvor der var åbent vand ud mod Vinderupgaard og videre vestover. Herfra sejlede de i et af Pors-familiens mindre fartøjer. Der måtte ros til for at gå op mod den kraftige vestenvind. Først, da de nåede i læ af pynten, hvor Vinderupgaard skjulte sig blandt høje træer, kunne de igen tale ordentligt sammen. Den lavvandede inderfjord snævredes, og på modsatte side kunne de tydeligt se Hasselholtgaard, som lå hævet på en lille forhøjning, for at kunne modstå højvande.

”Jeg har været her mange gange,” sagde Dagmar til Kirstine. ”Mest i fru Lucias tid. Hvis du kigger mod vest bag træerne, kan du se det gamle forsvarsværk, fru Lucias oldefar opførte.”

Kirstine skuttede sig og stirrede på to cirkelformede voldgrave, som på grund af højvande, næsten gik i ét med vandstanden. I midten sås en ganske anseelig jordkastning, hvor på der stod et tårn i tre stokværk, opført i svært egetømmer med let skrånende tag. Der var skydeskår foroven og små firkantede huller på andet stokværk. Ingen tvivl om, at tårnet var opført til forsvar.

De vendte sig, og gik mod hovedbygningen, som lå for sig selv i midten. Der var to stokværk opført i bindingsværk. Da de kom ind i gården, så de to store avlsbygninger, liggende parallelt i læ af hovedbygningen.

”Det er ingen prangende gård som Landting og Rydhave,” sagde Dagmar. ”Men de har et stort og godt jordtilliggende, og har altid været en velhavende gård.”

Mange mennesker var ved at samle sig. Der blev hilst til højre og venstre. De fleste var lidt tilbageholdende med at tiltale de to nonner, men de kom da hen og hilste. Alle kendte Dagmar i forvejen, og det var naturligvis hende, de tiltalte.

”Velkommen til jer begge fra Stubber Kloster.” Marsken kom fra en anden gruppe. ”Jeg ser til min glæde, at søster Kirstine er med. Velkommen. Min kone, Cecilie, vil meget gerne træffe dig. I er jo af samme æt. Kom indenfor, I står jo og trækker jer en sot til.”

De mange mænd begyndte langsomt at trække op mod hovedtrappen, hvor flere medlemmer af Kalf-familien havde taget opstilling, ligesom en del tyende stod og iagttog gæsterne. Inden for den store hoveddør stod Cecilie Kalf og hilste på hver enkelt. Da det blev Dagmars tur, kendte hun hende af navn og kyssede hendes hånd.

”Må jeg præsentere …” sagde Dagmar. ”Dette er søster Kirstine Nielsdatter, en slægtning til jer.”

Cecilie Kalf lyste op. ”Nå, her har vi Kirstine, som vi har hørt så meget godt om.”

”Jeg bringer en hilsen fra jeres datter, Helene, som jeg deler kammer med,” sagde Kirstine og nejede.

”Tak, er hun ved godt helbred og humør?”

”Det vil jeg mene. Vi har meget fornøjelse af hinanden. Hun er en meget hjælpsom natur.”

Cecilie Kalf kiggede lidt spørgende. Det lod ikke helt til, at det var det indtryk, hun selv havde af datteren. Hun smilte overbærende og rettede sin opmærksomhed mod den næste i rækken.

Alle blev derefter ledt ind i gårdens store sal, oplyst med kerter. Der var dækket op ved store plankeborde. Der var trængsel og højrøstet tale og latter. Kirstine og Dagmar stod lidt for sig selv uden at tale med nogen. Midt i mylderet fik de øje på den unge Jens Kalf, der så sig søgende omkring. Kirstine kunne ikke lade være at gribe efter sølvkorset under sin klædning. Hun tog sig i det. Han så dem, lyste op og kom imod dem.

”Jeg har ledt efter jer og vil byde velkommen.” Han hilste ærbødigt på Dagmar.

Kirstine iagtog stjålent den høviske måde, han førte sig frem på - uden på nogen måde at virke kunstig. Hun blev varm i kinderne.

”Det er min fars ønske, at klostret skal repræsenteres ved hovedbordet, Jeg vil sørge for, at der bliver en ekstra plads.” Han sendte Kirstine et stort smil, som hun gengældte lidt mere afmålt. ”Hovedbordet er deroppe. Desværre er jeg henvist til at sidde sammen med nogle af de øvrige sønner, som har fået adgang. Nu skal jeg vise jer jeres pladser.”

Ved hovedbordet sad de vigtigste personer fra egnen, hvor grev Eberstein fra Rydhave, Albert Albertsen fra Landting og Bent Hvide Christensen fra Trabjerglund blev anset for de højeste af rang. I midten havde marsken placeret sig, så han kunne skue ud over forsamlingen. Dagmar og Kirstine blev placeret ved siden af storbønder fra Kjeldsmark og Hasselholtgaard, og de sad overfor en mand fra naboherredet, som Eberstein havde sørget for blev budt, fordi der var stridigheder om indsejlingen op til Borbjerg. De håbede at kunne bilægge disse uoverensstemmelser og dermed finde allierede mod de aggressive sallingboer.

Det tog lang tid at få alle bænket. Der var sat bægre frem på bordene. Serveringen var endnu ikke begyndt, hvilket fik en til at udtrykke spøgefulde bemærkninger om, hvorvidt der var smalhals på Vinderupgaard.

Jens Kalf bød velkommen: ”De fleste af os var samlet for to år siden, da Albertsen på Landting var vært. Men øllet var så dårligt der, at jeg tænkte, vi hellere måtte afholde mødet her.”

Alle lo, og kiggede hen mod Albertsen, som kastede hovedet tilbage og lo voldsomt. Det var ellers en kendt sag, at gårdene Hasselholtgaard, Vinderupgaard, Raastgaard og Landting lå så tæt, at der tidligere havde været nabostridigheder. Nede på dette stykke af fjorden var der ingen små bøndergårde, kun større med egne forsvarsværker. Albertsen var kendt som ærekær og opfarende. Jens Kalf fortsatte:

”For resten, når vi taler om øl … jeg fik forleden overbragt to tønder fra klostret. Det viser sig, at Dagmar, vor kære priorinde, efter vejledning af en tysk brygmester er begyndt at brygge øl, som de endda sælger af. Deres øl er det første, vi skal smage i dag, inden vi får noget at spise. Pas på, det kan være stærkt. Mærkværdigvis har Biskop Tyge ikke ønsket at købe.”

Igen et latterbrøl. Øllet blev bragt ind, og Jens Kalf fortsatte:

”Det er jo gammel tradition, at vi samles en gang imellem. Vel har min familie kun boet her kort tid, men jeg synes, det er godt, at vi ikke blot mødes på tinge, hvor vi får afgjort vore uenigheder, men også mødes som venner, så vi kan diskutere og have det lidt morsomt.” Den forhenværende marsk rømmede sig, inden han fortsatte: ”I år er vi tre fra egnen, som møder op til danehoffet i Nyborg, grev Eberstein, Albert Albertsen og jeg. Det kan endda være, vi kan enes om at sejle sammen.” Han holdt en lille pause. ”Det vil dog kræve, at det bliver i et af mine skibe. Grevens vil vi ikke sejle i.”

Igen lød et latterbrøl. Alle vidste, at en nybygning fra Rydhave sidste år var kæntret, allerede inden den var kommet ud i fjorden. Stemningen i salen var god, men noget højrøstet, tænkte Kirstine. Hvor mænd dog larmer! Drikkekrusene blev hyppigt vendt, og tyendet skiftede kanderne ud med nye forsyninger. Kirstine vendte igen sin opmærksomhed mod Jens Kalf, hvis klangfulde stemme sagtens kunne høres i salen:

”Flere stormænd forsøgte i efteråret at få kongen i tale. En stor gruppe mødte op fra nær og fjern i Viborg efter at have adviseret kongen om besøget. Jeg ved, at Eberstein var en af dem, og han vil fortælle, hvordan forløbet blev.”

Eberstein rejste sig. Han var lidt yngre end Jens Kalf. En velplejet mand af middelhøjde, velklædt med en blå klædning med mange raffinementer. Han havde en kraftig hårvækst, som var redt bagover.

”Ja,” sagde han, ”der er egentlig ikke så meget at fortælle fra det møde, for vi så aldrig kongen, som var taget på jagt, lige inden vi ankom. Vi formoder, at han var fuldt underrettet om vores ankomst. Der var omkring 50 adelsmænd, som var mødt op – altså lige så mange, som vi sidder her.” Eberstein tog et drag fra sit bæger, inden han fortsatte. ”Det lader til, at kongen kun følger sit eget hoved og de få rådgivere, han har omkring sig. I de fleste tilfælde er det jagtvenner, som han ynder at rejse med. Han rejser overalt, mange gange indlogerer han sig helt uanmeldt. For tre år siden havde vi æren på Rydhave, hvor han overnattede en enkelt nat.” Eberstein gjorde et lille ophold, mens endnu et par mænd kom ind og satte sig i forsamlingen. Det skramlede med bænkene. Så fortsatte han. ”Grunden til henvendelsen var, at vi herremænd, der har ledingspligt og andre forpligtigelser, gerne så, at kongen rådførte sig med os, inden han tager initiativer til nye krige. Vi er bekymrede for, om han er i stand til at lede landet på forsvarlig vis.” Han rømmede sig. ”Vi har senest set kirken gå kraftigt til modværge mod den pludselige beskatning, han har iværksat. Kirken lever måske over evne, men det er selve principperne om, at der pludselig kan ændres uden varsel i gamle rettigheder, som gør os alle utrygge. Når vi møder op til danehoffet om en måned, vil vi endnu en gang forsøge at få lavet en bindende aftale, så vi får stækket kongens muligheder for at lave disse pludselige ændringer. Der skal være en instans, hvor tingene først diskuteres, vejes for og imod, før de kan indføres. Vi forsøger at lave en form for håndfæstning, så kongen ikke kan beslutte tingene helt selv.”

”Hørt, hørt,” kom det fra salen. Eberstein fortsatte med at give nogle eksempler på, hvad en sådan håndfæstning kunne indeholde, men blev afbrudt af ivrige spørgsmål og kommentarer fra gæsterne. Da forhandlingen havde stået på i næsten to timer, begyndte flere at være lidt utålmodige efter noget spiseligt. Mange kom og gik, eftersom øllet krævede, at man lettede sig. Bent Hvide Christensen havde lige afsluttet et langt indlæg om nogle juridiske spidsfindigheder, som var vigtige at få med. Jens Kalf rejste sig:

”Skal vi få noget spiseligt på bordene? Vi fortsætter, når vi har spist.”

”Vi vil strække benene, mens der kommer noget på bordene” råbte Jens Kalf. Der havde allerede i et stykke tid været en konstant udvandren.

Dagmar og Kirstine havde trukket sig ind i salen, hvor de var blevet modtaget. Der var stadig luft uden om dem. De fleste vidste ikke rigtig, hvad de skulle tale med en priorinde om. I den anden ende af salen var de få sønner, som var indbudt, ved at samle sig. Det var helt klart de tre næsten jævnaldrende sønner fra Rydhave, Landting og Vinderupgaard, der var de toneangivende. Den unge Jens Kalf var et halvt hoved højere end de to andre, Niels Eberstein og Gert Albertsen. Rundt om dem samledes de øvrige fire-fem unge. De var af lavere status, om end de blev betragtet som arvtagere og således vigtige personer i fremtiden. En af de omkringstående var en stor rødmosset kleppert, som Kirstine vidste kom fra Kjeldsmark ved Borbjerg. Han havde netop sagt noget morsomt, og latteren var så høj, at de øvrige i salen et øjeblik holdt inde i deres samtale. Midt i den gode stemning lod Jens Kalf øjnene glide rundt i forsamlingen. Hans øjne mødte Kirstines. I første omgang fik hun travlt med at se hen mod fire ældre storbønder, tæt ved ham. Hun bemærkede, at Jens Kalf forlod kredsen og kom hen mod dem. Bag ham hørte hun Gert Albertsen sige ganske højt:

”Skal du hen at jage kvinder igen.”

Et par af de omkringstående lo.

”Kvinder og specielt nonner burde være forment adgang, når mænd behandler vigtige anliggender,” fortsatte han.

Igen var der et par stykker, der gav tilslutning til den unge og frembusende Gert Albertsen. Kirstine skævede til Dagmar, som ganske sikkert havde hørt det, men blot smilte tilbage.

”Jeg går lige ud og får noget frisk luft,” sagde Dagmar. Hun nikkede værdigt til den unge Jens Kalf, da hun gik hen mod døren.

Da han nåede hen til Kirstine, var det med et noget skeptisk ansigtsudtryk. ”Jeg håber ikke, I tager det alt for nært, hvad der bliver sagt.” Han smilte til Kirstine og sendte et nik til de fire bønder ved siden af, som bemærkede hans henvendelse til nonnerne.

Kirstine rystede på hovedet. Hun havde tidligere på dagen hilst på de to andre og havde omgående genkendt dem fra bataljen ved Stendis for nogle år siden.

”De er heldige med, at vore fædre ikke hørte de sidste kommentarer, for så havde det været slut med deltagelsen i aftenens videre forløb.” Han blev pludselig forlegen og vidste ikke, hvad han skulle sige. Men det gjorde Kirstine:

”Vinderupgaard er et dejligt sted. Det er første gang, jeg er her. Både fru Lucia og Helene har ofte talt om stedet. Bruger I tårnet og forsvarsanlægget?”

”Nej, gudskelov ikke. Det er et koldt og klamt sted, bygget af rå kampesten og groft tømmer. Det er kun et forsvarsanlæg som kun skal anvendes i nødstilfælde, og det er heller ikke rigtig vedligeholdt.”

”Der har jo også været fred og fordragelighed i mange år,” indskød Kirstine. ”Men det er vel godt at have ved hånden, hvis det skulle blive nødvendigt”

”Det er allerede forældet. En fjende skal helst standses, inden han når så langt. Der er jo mindst tre befæstede gårde her i inderfjorden: Landting, Vinderupgaard og Svenstrup Vold. Derudover ligger Rydhave ganske tæt på. En fjende kunne belejre gårdene enkeltvis og i ro og mag indtage dem en ad gangen.” Jens Kalf rettede på sin flotte kofte, som havde samme enkle stilfuldhed, som den hans far, marsken, var iført.

Igen var der en længere forlegen tavshed mellem dem, hvor de blot smilte. Kirstine følte, hun blev varm i kinderne. Så fandt hun et emne:

”Jeg hører fra Helene, at du skal i tjeneste hos en ridder på Viborg-kanten. Det skulle efter sigende være en af de fremmeste mænd i riget.”

”Ja, det er rigtigt. Jeg skal indgå i hans rytteri som befalingsmand. Jeg rejser om nogle få dage.” Han var i tvivl om, hvorvidt emnet interesserede Kirstine, så han tav.

”Jamen, jeg troede, du var fuldbefaren i krigskunsten. Deltog du ikke i kongens krigstog i Sverige?”

”Jo, vi er blevet trænet af min far fra tidlig barndom alle os 4 drenge. Og han holder jo også en lille ryttertrop på 16-20 mand.” Jens Kalf var nu inde på noget, han vidste besked om, så han fortsatte. ”Med al respekt har min far hele tiden sørget for, at vi har de bedste og mest moderne våben. Han har også været god til at hente befalingsmænd udefra.” Han rømmede sig. ”Sidste sommer boede her en sydtysk ridder, som havde kæmpet mod de vantro sammen Tempelherrerne.”

Kirstine nikkede og fortsatte:

”Jeg har hørt, at lige netop her på Vinderupgaard er I fulgt godt med tiden. Der er mange her i Jylland, som stadig tror, at det er rå styrke, det kommer an på.” Hun kunne se, hans ansigt veksle mellem stolthed og forundring ved det, hun sagde.

”Følger I med i den slags sager?”

Kirstine slog øjnene ærbart ned ved det intense blik, han sendte hende. Hun svarede ham dog hurtigt og kunne ikke dy sig for at udøse lidt mere af sin viden på området: ”Som jeg har forstået det, drejer det sig mere om kampteknik og godt håndelag kombineret med godt lederskab. En lille deling rytteri, med den rigtige træning og udrustning, kan gøre det af med en mangedobbelt fjende.” Hun kiggede igen forsigtigt op. Han så stadig intenst på hende, så hun slog hurtigt blikket ned igen.

”Hvem taler du krigskunst og taktik med?” spurgte han.

”Vi følger med i, hvad der foregår omkring os.” Hun så, at deres intense samtale igen blev bemærket af gruppen af mænd ved siden af. ”Ellers lytter jeg gerne til min bror, som lige netop er befalingsmand i grev Jacob af Hallands rytteri.” Hun smilte forlegent til ham.

Der gik en prås op for ham. ”Aha,” sagde han blot. ”I Halland har de haft ufred i mange år, så han må være en erfaren kriger, din bror. Hvad sagde du, han hed?”

”Han hedder Sune Nielsøn, og du må have set ham, da du deltog i toget mod Sverige?”

Han så ud til at tænke nøje efter. Han blev dog forstyrret, da en lavstammet, bred mand skulle veksle et par ord. Jens Kalf så ærgerlig ud over afbrydelsen, og da Dagmar igen dukkede op, trak han sig et skridt baglæns.

Kirstine så sig rundt i salen, som nu var helt fyldt op. Det føltes, som alle talte i munden på hinanden. Dagmar og Jens Kalf vekslede nogle ord om Helene. Besynderligt nok havde Helene fra morgenstunden sagt, at hun var glad for, det ikke var hende, der skulle besøge hendes barndomshjem. Hun savnede overhovedet ikke Vinderupgaard, men havde bedt Kirstine hilse hendes brødre og især hendes yndlingsbror.

Der blev nu slået på en klokke, og alle sivede ind i mødesalen og fandt deres pladser. Kirstine fik et par venlige ord af marsken, den ældre Jens Kalf, som roste øllet fra klostret, som for længst var sluppet op.

”Det er godt stærkt øl. Det har fået gæsterne til at tale højere,” sagde han og holdt sig for ørerne.

På et vink fra Cecilie Kalf blev der båret fade med griseben og vildtkød ind, og folk tog øjeblikkeligt for sig af retterne. Spisningen stod på i omkring en time, hvorefter Jens Kalf igen tog ordet. Denne gang skulle han bruge en del mere stemmekraft, før han til sidst kom til orde.

”Jeg håber, at alle er blevet mætte. Det er i hvert fald sunket godt i vort tilbageværende vinterforråd. Og øllet rækker ikke, hvis I ikke holder lidt igen.” Det sidste fremkaldte en række spøgefulde bemærkninger, hvoraf det fremgik, at ikke mange troede, at de kunne tørlægge Vinderupgaard. Marsken fortsatte: ”Vi er nu nået til det emne, som sikkert optager de fleste af jer: vort lidt tvivlsomme naboskab til sallingboerne.

”Skal vi ikke give dem en røvfuld?” råbte en af de mere overrislede bønder fra Sahl. Kun et par andre lod til at bifalde dette. Langt de fleste vendte sig forarget mod synderen, og flere hyssede og satte vrede miner op. Det var tydeligt, at flertallet anså problemet for at være alt for betydningsfuldt til den slags ytringer.

Marsken benyttede anledningen til en mild irettesættelse: ”Vi skal naturligvis fornøje os. Men kigger vi for dybt i drikkekruset og ikke farer med lempe og forstand i denne sag, kan det sagtens gå os værre, end vi forstiller os.”

Der var nu helt ro i salen. De fleste forstod, at marsken havde været høflig og ønskede at skåne personen, der havde valgt at ytre sig. Han holdt en lang kunstpause, hvor alle lige fik lejlighed til at tænke. Adskillige skelede til John Bulig fra Sahl, som nu sad rød i kammen og så synligt lettet ud, da den myndige marsk fortsatte.

”Hvad ligger der så bag denne sag, som har stået på i årtier, og som langsomt har udviklet sig? I kender den alle sammen fra de mange gange, den er blevet diskuteret på tinge. Forfra og bagfra.”

Kirstine så rundt. Der var alvor i blikkene, og hun tænkte på, hvor dygtigt marsken ledede forsamlingen. Så fortsatte han:

”Gennem århundreder har der været stridigheder tværs over fjorden ved Kærgårdsholm. Det har nærmest været syndigt at gifte sig ind i en familie, som kom nordfra. Salling er et rigt område, og der bor efterhånden mange mennesker i de overbefolkede små byer. De har haft stort held med handel, og de har været dygtige til at samle handlen med kreaturer, som de driver sydpå i endeløse flokke.” Igen holdt den tidligere marsk et lille ophold, inden han fortsatte. ”De har tillige været dygtige til at samles omkring nogle stærke høvdinge, som er blevet overmåde stærkere end de øvrige herremænd. Nogle kunne måske fristes til at sige, at disse høvdinge direkte undertrykker de andre frie mænd. Det er ikke ligesom her, hvor vi forsøger at samarbejde om vore ydre problemer. Mange frie bønder i Salling er utilfredse. Men deres høvdinge er dygtige til at finde ydre stridigheder, som samler dem og giver lejlighed til at afreagere.”

Kirstine lagde mærke til den dybe tavshed. Alle lyttede spændt til marsken, som fortsatte: ”I gammel tid havde vi Magnus Hjælm og andre, som holdt dem i ave. Vores problem i dag er, at vi ikke har så stort et område og ikke er så mange mennesker, som de er. Derfor er de lige så stille i gang med at fratage os rettigheder, som vi altid har haft. Med tvang afgræsser de Geddal Enge. De har sat flokke af kreaturer til græsning i Egebjerg og sågar i de lavtliggende almindinger mod Sahl. I Ejsing har vi oftere måttet se dem tage sig friheder lige uden for hjemmemarkerne. Der kommer til stadighed flere kreaturer, fordi sallingboerne køber op fra nær og fjern i hele den vestlige del af Limfjorden. Problemet er, at der kommer flere og flere mennesker og flere og flere kreaturer i Salling.”

Kirstine var fuld af beundring for den klare måde, marsken fremlagde problemstillingen på. Fra alle sider blev der lyttet, om end hun kunne se adskillige, hvis ansigter blussede efter den gode forplejning.

”Hvorfor kommer det så mig ved på Vinderupgaard? Og hvorfor bekymrer det Eberstein på Rydhave? Ja, hvad kommer det jer ved helt oppe i Borbjerg?” Marsken svarede selv på spørgsmålet. ”Det skal jeg sige jer. Såfremt vi ikke gør fælles front mod dette uvæsen, kommer det til at gå ud over os alle i herredet. Det vil tillige gå ud over jer i den anden ende af herredet, for I står for tur efter os.” Det sidste sagde han henvendt til storbonden på Hanbjerghus, som var med af flere årsager, men primært, fordi han var en vigtig person i naboherredet. Marsken fortsatte. ”Vi taler her om fortolkninger af Jyske Lov. Alle har hævdbunden ret til almindingen, som jo dybest set tilhører kongen, og kun kongen. Men alle har ret til at benytte disse almindinger, til græsning, gennemgang og sankning af brænde fra udgåede træer. Vildtet og træerne tilhører alene kongen.”

Marsken nikkede til den lovkyndige i forsamlingen, Bent Hvide Christensen, som rejste sig og talte:

”Som det er sagt tidligere, vil vi ikke bruge tid på de juridiske forhold. Vi er derimod nogle stykker, der har forsøgt at tænke over, de muligheder vi har. Der er to muligheder, hvis vi ikke vælger at bøje os for sallingboernes pres: Vi kan ikke få afgjort spørgsmålet på tinge, og derfor er den første mulighed, at vi på tinget blot meddeler, at vi fra årsskiftet ikke længere vil acceptere græsning på almindinger her i herredet. Altså kan de frit drive kreaturerne gennem herredet, men ophold vil ikke blive accepteret. Vi må så hjælpe driverne på vej med magt, når ophold ikke er tilladt. De flokke, som gennem uger ad gangen samles på Geddal Enge, skal gennes tilbage over vadestedet.”

Forsamlingen brød ud i summende samtale ved det første bud på en løsning. Marsken rejste sig, bad om ro og sagde: ”Vi skal samtidig være klar over, at en sådan løsning kan afstedkomme vold og fejde.” Marsken satte sig igen, og Bent Hvide Christensen fortsatte:

”Den anden mulighed er mere udspekuleret.” Bent Hvide Christensen var om muligt endnu mere dreven i at tale til forsamlinger end marsken. I hele Nordjylland blev han betragtet som en juridisk begavelse, som mange anvendte som rådgiver. ”Planen går i sin enkelhed ud på at afkøbe alt almindingeland i hele den nordlige del af herredet. Dette vil kræve forhandlinger med kongemagten, og herudover vil det kræve, at vi efterfølgende bliver enige om, hvem der så skal eje den megen jord, vi kommer i besiddelse af. Og dette kræver jo penge. Mange penge endda.”

Først var der stilhed. Derefter tog Oluf Kamp fra Ejsingholm ordet: ”Hvis nogen skal eje jorden, skal de jo have betaling for, at vi andre benytter den jord til afgræsning. Hvem skal så afgøre, hvor meget de kan forlange?” Nu brød larmen ud igen. Alle havde en mening. Marsken rejste sig igen og fik roen genoprettet, hvorefter han sagde:

”Ja, det her er jo nytænkning. Der er vist ikke nogen, der helt kan forestille sig, at der ikke længere er nogen alminding, som vi frit kan sende vore dyr ud på. Men vi er også blevet flere her på egnen, og den tid er måske ikke så fjern, hvor al jord bliver ejet af nogen.”

Flere sad og forstillede sig, hvor anderledes alting ville blive, hvis der ikke længere var fælles jord. Bent Hvide indskød:

”I kender jo klostret, som ejer meget jord, da stadig flere gårde bliver afhændet af forskellige grunde. Bispestolen køber også jord op, og flere af os her kender jo til at overtage en gård, hvor den tidligere ejer bliver fæster.”

”Kunne man tænke sig, at vi arbejdede videre med begge muligheder,” forslog Albert Albertsen og fortsatte: ”Vi kunne jo meddele sallingboerne, at fra nytår er det slut, altså første forslag. Samtidig kunne vi tage kontakt til kongen og høfligt forespørge, om vi kan købe jorden. Jeg vil være indstillet på at købe noget af jorden. Naturligvis under forudsætning af en ordentlig pris.”

Flere bekendtgjorde højlydt, at de også var interesserede.

Bent Hvide rejste sig igen: ”De, der deltager her i dag, er dem, der har midler til at købe jord. Det, vi også skal tænke på, er, at mange herremænd ikke har råd. De gårde kan komme i klemme, når eller hvis vi køber jorden, og de ikke længere kan få deres husdyr på fællesgræsning. Det vil ikke blot ramme sallingboerne.”

”Hvad siger klostret? Vil I være med til at købe noget af almindingen?” Eberstein havde intet sagt under forhandlingen indtil nu, men fortsatte: ”Klostret er mig bekendt den største jordbesidder i miles omkreds.”

Alles øjne rettedes nu mod Dagmar. Hun rejste sig, rømmede sig og så et øjeblik lidt beklemt ud. Da hun talte, var det dog den sædvanlige stilfærdige og velovervejede priorinde, som de fleste i forsamlingen kendte så godt: ”Til det direkte spørgsmål, om klostret vil deltage, er svaret ja. Fordi vi er en del af egnen og føler os forpligtigede til det. Med hvor meget eller hvor lidt kan jeg naturligvis ikke komme ind på i dag.” Hun kunne have sat sig igen, men gjorde det ikke. Der var ro i salen, så hun fortsatte: ”Som I ved, er jeg datter af Krabbe-familien på Hostrup og dermed sallingbo. Min bror var Rolf Krabbe. Han og vores far var nogle af de mest markante skikkelser i studedriften. De har altid været stridbare og medvirket til den strid, som har eksisteret i min fars tid og også i min bedstefars tid. Min bror var en af lederne blandt stormændene. Mit kloster er desværre også i strid med min familie, fordi min brorsøn Ulf med svig tilbagetog den gård i Rødding, som var min medgift til klostret.” Dagmar så ud over forsamlingen. ”Jeg kender altså Krabbe-familien rigtig godt. Det er nu Ulf Krabbe, som har overtaget Hostrup, og han er helt af samme type som sin far, stridbar og beregnende. Hvis vi jager nogle af Krabbe-familiens stude og tyende væk fra Geddal Enge, vil de ikke bare kigge på. Der vil opstå strid, og der vil blive udgydt blod. Jeg er helt og holdent på jeres side, men vi skal tænke os godt om, før vi starter den fejde.”

Dagmar stod lidt, som om hun ville sige mere, men valgte så at sætte sig igen.

Marsken kom på benene: ”Jeg er meget enig i det, der lige blev sagt. Her sidder vi trygt og godt, og det virker nemt blot at beslutte, at nu sætter vi hårdt mod hårdt. Men er vi klar til en sådan konfrontation?”

Han blev stående og ventede på kommentarer, men der forblev stille. Så sagde Albert Albertsen: ”Jeg er klar. Vi kan ikke finde os i det her mere. Vi har prøvet med alle mulige forsigtige tilnærmelser. Hvad er der kommet ud af det?” Han så rundt i forsamlingen.

”Nej, forhandlingerne har været nytteløse,” kom det fra salen.

Endnu flere tilsluttede sig.

Marsken brød ind, efter at flere havde tilsluttet sig den hårde linje: ”Jeg kender ret godt til strid og fejde efter at have tjent flere konger og deltaget i talrige kampe. Jeg ved også, at når det kommer til stykket, har mange af os det sådan, at vi har nemt ved at tilslutte os, når vi sidder lunt og godt ved drikkekruset. Når det kommer til dagen, hvor vi skal sætte liv og helbred på spil, ja, så kan det være svært at sætte sig op til kamp, især når det blot drejer sig om en klat græsningsjord.”

”For min part, tager jeg mig af juridiske anliggender, ikke kamp og fejde,” sagde Bent Hvide Christensen. ”Jeg vil dog godt kunne afse nogle stridbare karle, som vil stille op i mit sted.

Et par andre undskyldte sig af forskellige årsager.

Albert Albertsen rejste sig: ”Hvem stemmer for, at vi forsøger os med begge alternativer? Både for købet af jorden, men i særdeleshed, at vi nu sætter dem stolen for døren. Hvem stemmer for at give dem en afklapsning – og møder op med våbenføre mænd, om der bliver strid?” Han rejste sig selv med hånden højt hævet over hovedet. ”Hvem møder op?” råbte han igen.

”HER!” Næsten alle kom på benene, og mange råbte: ”Ned med sallingboerne.”

På få øjeblikke var alt kaos, hvor alle råbte i munden på hinanden. Flere med hævet madkniv, for sværd og andre våben var efterladt i forgemakkerne. Det endte med taktfaste tilråb, anført af Albert Albertsen, som var tæt på at gå bersærk. Marsken sad blot og så lidt mellemfornøjet ud. Det samme gjorde Eberstein.

Da der igen kom lidt ro over gemytterne, tog Eberstein ordet og gjorde status over det vedtagne. Bent Hvide Christensen blev valgt til at kontakte kongemagten, og Eberstein selv fik opgaven med at fordele jord, hvis det lykkedes at få et køb i stand. Aftenen blev brugt til yderligere nogle punkter af mindre væsentlighed. Der blev fortsat bragt øl ind på bordene, og stemningen blev mere løssluppen. Senere gik Dagmar og Kirstine som de første til ro, og de blev henvist til et kammer tæt på marskens egne sovegemakker.

Næste morgen var Dagmar og Kirstine forholdsvis tidligt på færde. Natten havde været urolig, der havde været en vældig larm i hele hovedbygningen til tidligt på morgenstunden. Spisesalen så stadig yderst medtaget ud, så morgenspisningen var henvist til en anden noget mindre sal. De var meget få morgenduelige. Kirstine så sit snit til noget frisk luft, så hun gik en tur rundt bag tilbygningerne og de store nyttehaver. På vej tilbage til hovedbygningen, kom den unge Jens Kalf mod hende. Også han så lidt træt ud.

”Godmorgen, har du sovet godt?” spurgte han.

”Ja tak, fint.”

”Må jeg vise dig rundt? Vi kunne gå en lille tur?”

Hun nikkede. Der ville sikkert gå et pænt stykke tid, inden Niels Pors kom på benene. Da de gik til ro i aftes, var han en af de mest højrøstede.

”Var det et godt gilde i aftes?” spurgte hun.

De gik ad en smal sti op mod nogle træer, et stykke fra gården.

”Det var meget fornøjeligt. Der er nogle ganske specielle typer imellem, som drikker tæt og er gode til at more sig. Det gik endda ret fredeligt, kun enkelte optræk til små skærmydsler.” Han skelede lidt til hende for at finde ud af, om det var noget, der interesserede. Så fortsatte han: ”Vi måtte hjælpe den gode Albert Albertsen til køjs. Han så syner, og til sidst blev han lidt vemodig.”

De lo begge.

”Ja, jeg kan godt huske, hvordan det kunne være,” sagde Kirstine. ”Jeg oplevede det ved bispestolen i Lund og senere i Bøvling. Det var aldrig til at forudse, hvordan mændene reagerede, når de blev rigtig drukne. Men drukne blev de.”

”Min far holder altid øje med os sønner,” forklarede Jens. ”Det er ved drikkekruset, man får nyttige oplysninger, og det er her, man finder ud af, hvordan mennesker i virkeligheden er. Han holder strengt øje med, om vi opfører os, som vi skal. For han finder sig ikke i, at vi bliver nogle vrøvlende hængehoveder.”

”Er han streng?” spurgte hun.

”Det er, som man tager det. Det kan godt virke strengt, men nu er jeg blevet 24 år og kan godt se meningen med det. Det kunne jeg ikke for få år siden. Mine brødre er sendt ud for at blive uddannet i krigskunsten.”

”Bestemte du selv, hvem du ville i tjeneste hos?” spurgte hun.

”Egentlig ikke. Det sidste års tid har min far været meget opsat på, at jeg finder mig en hustru. Jeg skal jo overtage Vinderupgaard. Men jeg har intet hastværk. Min far så gerne, at der kom børnebørn ...” Han gik i stå. De gik et stykke tid i tavshed. Det var overskyet, men ellers ret stille vejr. På denne årstid så det hele lidt mistrøstigt ud. Hun lagde mærke til, at han ofte skævede til hende. ”Jeg fik at vide af Helene, at du stadig bærer mit lille sølvkors,” sagde han sagte.

Hun rakte op og mærkede det, helt ubevidst.

”Ja, jeg går altid med det. Det er imod klosterreglerne, men jeg troede ikke nogen bemærkede det. Du ville jo ikke have det tilbage.” Hun gik i stå. ”Vil du have det nu?”

”Nej, nej, det var ikke derfor, jeg spurgte,” stammede han. ”Jeg er meget glad for, at du går med det – beæret endda.”

De lagde slet ikke mærke til, at de rundede den lille bakke, hvor der var udsigt ud over det lavvandede område mod Landting.

”Hvor meget betyder det klosterløfte for dig?” spurgte han.

”Selve klosterløfterne er blot et ritual. Det, der betyder noget for mig, er selve klostret. Det er svært at forklare, men det er ikke alt der foregår, jeg er enig i. Det betyder meget for mig at være en del af et fællesskab, hvor vi søstre er sammen om at drive klostret.” Hun var lidt forvirret over den drejning samtalen tog. Hvad var det, han ville?

”Kunne du ikke tænke dig et andet liv end det hårde klosterliv,” spurgte han igen.

”Så hårdt er det heller ikke. På mange områder har vi det bedre end kvinder rundt på gårdene.”

Han pegede ad en sti til højre, som de drejede nedad. Der lå flere små bolsteder med indhegninger udenom, hvor får og geder gik og fandt små visne tuer af gult græs.

”Jeg mener forlade klostret og blive husfrue på en stor gård.” Den ellers veltalende Jens Kalf, havde tilsyneladende svært ved at formulere sig. ”Min far så gerne, at jeg fandt sammen med Signe Albertsen, datteren på Landting. Men min egen kærlighed går i en helt anden retning. Jeg har i lang tid haft mine længsler rettet mod en anden.” De var drejet ind på en anden sti, som førte tilbage mod gården, ganske tæt ved. ”Kunne du tænke dig at blive husfrue på Vinderupgaard?” Han tvang sig næsten til at sige det ligeud og skævede usikkert mod hende.

Kirstine var overrumplet, selv om hun inderst inde fornemmede, at det var der, samtalen var på vej hen. ”Jeg, jeg har jo mine forpligtigelser overfor klostret.” Nu stammede også hun. Det snurrede helt rundt for hende. Var det ikke det, hun inderst inde altid havde drømt om? Hvor mange gange havde hun ikke ønsket at blive løst fra klosterlivet. Et væld af modstridende følelser for gennem hende. Så sagde hun – nærmest for at trække tiden, så hun kunne nå at samle sine forvirrede tanker: ”I klostret har jeg mine forpligtigelser og opgaver, som jeg ikke bare kan opgive. Mine medsøstre og ikke mindst Dagmar stoler på mig.” Hvad var det hun sagde? Det var jo hendes barndoms og ungdoms drømme, der pludselig stod åbne. Hendes tanker og følelser var fuldstændig i oprør.

”Kunne jeg ikke få dig til at overveje det?” Han standsede op lige før et sving på stien. Hans stemme var bønfaldende. Hun gjorde front mod ham, og de stod ganske tæt. Deres ånde mødtes i det kølige april vejr. Hendes åndedrag blev hurtigere. Han stod der bare, og inderst inde måtte hun indrømme, at smukkere mand kendte hun ikke. Det føltes som en overnaturlig kraft, der tvang hende mod ham. Hans øjne og ansigt drog hende. Det var nu, hun skulle sige noget, ellers … Hun følte, at hun måtte forklare ham sine tanker.

”Forstår du, jeg kan ikke bare sige farvel til ...”

”Nå, der er du.” Dagmar var netop kommet rundt om hjørnet.

Hun standsede op med et ryk, da det gik op for hende, at hun var kommet i et meget intenst øjeblik. Hun kiggede fra den ene til den anden, og forundringen lyste ud af hendes ansigt. ”Vi skal mod Svenstrup med det samme. De sejler nu.”

Idet Kirstine gik med Dagmar, rystede hun på hovedet mod Jens Kalf. Han stod og så efter de to nonner, da de forsvandt mod skibspladsen. Så vendte han rundt og gik med bøjet hoved tilbage ad stien.

- 14 -

Bispestolens modtræk – Juni 1280

Det var hen i juni, før Mikkel Tavsen ankom til klostret, over en måned senere end normalt. Der var flere ting, der ikke var, som de plejede. For det første ankom hans hest to dage inden rytteren med de fire i eskorten.

”Prioren vil komme senere,” lød den korte besked.

Prioren selv ankom med skib. Dagmar, Cecilie og Ragnhild stod som modtagelseskomité sammen med andre nysgerrige, da båden tog grunden. Prioren stod i forstavnen, og karlene løb ud i vandet og trak skibet så langt ind på land, at han kunne kravle tørskoet ned fra toften. Selv på afstand kunne man se, at der befandt sig nonner om bord. Det var især derfor, at søstrene havde forladt deres gøremål og taget opstilling på landingspladsen.

”Guds fred,” råbte Mikkel friskt, da han havde fast grund under fødderne.

”Velkommen, prior,” sagde Dagmar. ”Du ser langt mere frisk ud, end du gjorde i efteråret.”

Der gik en skygge hen over priorens ansigt, da han blev mindet om sit maveonde og sin slukørede afgang.

”Ja, der er ikke noget som en sørejse i magsvejr.” Han smilede bredt, da han kunne se, at ansigterne var vendt mod de tre nonner midtskibs. De så lidt fortabte ud, som de stod der ved masten, mens mandskabet var travlt optaget af at klare op efter sejladsen. ”Må jeg præsentere jeres nye nonner fra Ribe.” Han gik galant hen for at hjælpe de tre med at komme ned fra skibet, hvilket var noget vanskeligere for dem, end det havde været for Mikkel selv.

Kirstine og flere andre var nu også kommet til landingspladsen. Rygtet var gået hurtigt. De tre nyankommende var 35-40 år. De var ulasteligt klædt i ordenens dragt, og deres ansigter bar præg af den netop overståede sørejse. De var tydeligt bevidste om, at de blev taget i øjesyn fra alle sider.

”Må jeg præsentere søster Dorethe, søster Klara og søster Margit.” Mikkel gjorde et stort nummer ud af præsentationen.

Nonnerne nejede. Et noget tvivlsomt smil anedes i Dagmars mundvig. Det var altså Tyges næste træk.

”Velkommen til Stubber Kloster,” sagde hun.

”Cecilie og Ragnhild, vil I tage jer af de nytilkomne?” Til Mikkel sagde hun i et andet toneleje: ”Prioren vil måske behage med en samtale i mit arbejdsværelse.” Hun vendte sig og gik i forvejen. Kommet op i arbejdsværelset, lukkede Dagmar døren og satte sig. Hun kunne se, at Mikkel nød at se hende i en situation, hun ikke havde forudset.

Det var prioren, der først sagde noget: ”Kan det passe, at jeg så, at en af dine søstre er frugtsommelig?”

”Ja – din iagttagelsesevne fejler intet.”

Mikkel så spørgende ud; hans smil havde sjældent været større. Mellemrummet mellem fortænderne sås tydeligt. ”Har I ikke styr på jeres nonner, hellige moder?”

”I skulle hellere spørge en af befalingsmændene fra jeres glorværdige besøg i september, hvor hun blev voldtaget.”

Han mindedes stadig, hvordan han havde troet, at han skulle omkomme ude i den satans urtehave. ”Du ville tale med mig?” sagde han blot.

”Ja, jeg vil gerne have en forklaring angående de tre nytilkomne.”

”Nå dem,” sagde han og lod, som blev han overrasket over spørgsmålet.

”Ja, vores biskop har besluttet, at disse tre sjæle fra klostret i Ribe kunne være et godt supplement til Guds søstre her på stedet.” Han smilte spørgende til Dagmar, da han holdt en kunstpause. ”Klostret i Ribe har haft stor søgen, og biskoppen vil derfor sørge for, at belægningen bliver ligeligt fordelt i klostrene. Det var ham meget magtpåliggende, at det skulle være modne og rettroende nonner, der kom hertil. Du er jo heller ikke helt ung længere. Ville det ikke være godt med lidt forstærkning?”

”Vi har ikke plads. Jeg har så sent som i oktober sagt nej til nye novicer. Vi blev endda tilbudt en gård ovre i Fjends Herred, men måtte takke nej.”

”Vel har I plads,” sagde Mikkel. ”I har kun taget én ny ind, og både hende der fra køkkenet, gamle Beate og nu fru Lucia er døde. Så vel har I plads?”

Dagmars stemme dirrede let: ”Hvad får klostret ud af at tage disse tre nonner ind?”

”Det har bispestolen taget sig af. Nu får klostret i Ribe så plads til tre nye. Vi klarer det efter bedste evne.” Mikkel smilte selvtilfreds. ”I har jo også hele gæstefløjen,” tilføjede han. ”Der er seks kamre, hvoraf mindst de tre altid står tomme. Så plads har I nok af.”

Dagmar så i ånden, at dette blev en praksis, som bispestolen kunne tjene meget på. Tage de unge ind i klostret i Ribe og modtage betalingen. Herefter videreekspedere ældre nonner til de nordlige klostre, som ville få udgifterne, men ingen indtægt. Hun havde tillige på fornemmelsen, at der også lå andre motiver bag.

”Mens jeg husker det,” sagde prioren og afbrød hendes overvejelser. ”Tyge bad mig sørge for, at fru Lucias testamente blev taget under behandling. Jeg skal hermed anmode om at få de værdier overleveret, som hun efterlod.” Han smilede igen veltilfreds. ”Bispen har ladet mig forstå, at fru Lucia var endog særdeles velhavende.”

”Prioren må gerne søge efter et testamente. Vi har ikke kunnet finde noget. Vi er ej heller bekendt med nogen form for værdier i fru Lucias kammer.” Dagmar slog ud med armene. ”Vi har ikke ryddet hendes to rum endnu. Løsøret kan prioren gerne tage med sig til Ribe. Biskoppen kan så fordele effekterne til arvingerne.”

Mikkel så lidt skeptisk ud. ”Er der ikke dukket nogen form for værdier op?”

”Nej. Vi kunne jo sammen gennemgå hendes resterende bohave. Det var ikke meget, hun tog med sig fra Vinderupgaard i sin tid.

”Ja, lad os gøre det,” sagde Mikkel. ”Men biskoppen bliver ikke glad for at høre, at der ikke er fundet værdier.” Han stod et øjeblik og så tankefuld ud.

”Det kan jeg desværre ikke gøre noget ved.” Dagmar var stadig rystet over de nyankomne nonner.

Da prioren var gået for at pakke ud, tilkaldte Dagmar sin lille stab, Ragnhild, Cecilie og Kirstine.

”Hvor har I placeret de nytilkomne?”

”Søster Margit er flyttet sammen med Helene. Kirstine er flyttet hen i Beates tidligere kammer, hvor der er plads til skriveremedjer og en pult. De andre to, Dorethe og Klara, har vi indlogeret i hver deres kammer i gæstefløjen. Jeg håber, det er i orden,” svarede Ragnhild

Dagmar nikkede. ”Hvad mener I så om denne nye udvikling?”

”Det ser ud til at være erfarne nonner. De kan sandsynligvis være til nytte,” sagde Ragnhild.

”Ja, indtægten har bispestolen sikkert taget sig af. Og så har de plads til tre nye i Ribe. Den indtægt tager bispen sig sikkert også af.” Cecilie lød harmfuld.

Ragnhild skulle lige til at sige noget, men forblev tavs.

”Bispen har haft hele vinteren til at tænke over tingene. Han har sikkert følt, at det ville være svært for ham selv, men også for prioren, at komme tilbage og få kontrol med klostret,” sagde Cecilie.

Kirstine fortsatte i de samme tankebaner: ”De har brug for loyale folk her på stedet. Prioren vil meget nødig være på Stubber Kloster hele tiden, som andre priorer har været før i tiden. Den næstbedste løsning vil så være at have andre til at overvåge, hvad der sker.”

Dagmar nikkede. ”Han var så elskværdig at minde mig om, at jeg jo også er blevet ældre. Det var måske en lille fortalelse?”

”Beate blev da endnu ældre,” sagde Ragnhild. ”I er da fuldt ud i stand til at klare opgaven.”

Cecilie fortsatte med dirrende stemme: ”Jeg vil vædde fem mod en på, at de tre fromme gimper, vi nu har fået på halsen, er ganske hårdhudede og fuldstændig overbeviste Tyge-tilhængere. Deres opgave er at overvåge os og slå til, når lejlighed byder sig.”

”Det er en meget lidet kristen måde at tale og tænke på,” sagde Ragnhild, og sendte et blik over mod Dagmar for at få støtte. Men Dagmar sad tankefuld og så på et eller andet på væggen. Da Ragnhild ikke fik støtte fra den kant, fortsatte hun: ”Hvilken anledning mener du så, at de venter på?”

”De vil forsøge at få placeret en priorinde her på klosterholmen. En, som er tro mod den fordrukne bisp og hans korrupte prior. Gud ved hvad de er sat i udsigt. Kan du ikke fatte det?” Cecilies stemme var isnende.

Ragnhild sad og kiggede over mod Dagmar. Hendes verden var tæt på at bryde sammen. Hun misbilligede stærkt hvad hun hørte. På den anden side havde hun ved selvsyn set den syndige biskop, den person, som burde være helt tæt på hendes Gud, som hun tilbad så inderligt. Verden var af lave.

Dagmar havde siddet tavs længe, sagde blot: ”Der er skam kristne, som er så troende, at de uden at vide af det kommer til at gå djævelens ærinder.”

Tre dage efter kom et bud ridende over plankebroen. Kirstine og Cecilie sad sammen med prioren i arbejdsværelset og prøvede på at forklare ham, hvorfor indtægterne var blevet stadig mindre.

Julie stak hovedet indenfor: ”Der er bud fra Landting. Han siger, han gerne vil bestille noget af klostrets øl. Vil du tale med ham, Kirstine?”

Kirstine forsvandt stille ud ad døren.

Prioren var ved at tabe både næse og mund: ”Sælger I af det sprøjt, I har i kælderen?”

Cecilie vidste ikke, hvad hun skulle svare. ”Det må I spørge Kirstine om. Det er hende, der er brygmester.”

Prioren ville være gået efter, men ombestemte sig.

Kirstine kunne have skåret halsen over på Julie. Men hun vidste godt, at for en del af nonnerne var det daglige arbejde nok i sig selv. De gik ikke og tænkte på, hvad der var passende at sige. Hun nåede over i modtagerummet, hvor en ung gut stod og ventede. Han hilste ærbødigt og fremsatte sit ærinde:

”Albert Albertsen har sendt mig for at bestille 20 potter stærkt øl af det, der blev budt på Vinderupgaard. Jeg skulle spørge til prisen.”

Det blev aftalt, at klostret skulle levere i den følgende uge, hvor betalingen samtidig skulle falde. Da han drog af sted, gik Kirstine i kælderen, hvor hun fandt Margretha og Helene. Hun fortalte, at prioren nu vidste, at de solgte af deres bryg. Der blev helt stille omkring det svagt oplyste bord.

”Så får Dagmar endnu et problem at forholde sig til,” sagde Margretha. ”De penge får vi ikke lov at beholde, og nu kommer han snart efter en smagsprøve.”

”Hvad laver de nye?” spurgte Kirstine.

”Ragnhild har haft dem alle tre med rundt. Det er nogle hellige bæster, vi her har fået på halsen,” sagde Margretha.

”Margit, som har fået dit sovested, går ned på knæ og beder selv efter matutin,” sagde Helene.

”Jeg tror, de betragter os som de rene hedninge.”

Margretha blandede krydderierne til det nye bryg, som de netop havde sat over.

”Dorethe spørger til alt. Man har hele tiden indtrykket af, at de betragter klostret her som andenrangs. ’Der, hvor vi kommer fra …’ lyder det ustandselig.”

”Næste gang skal du bare sige: Ja, tag du bare tilbage til Ribe, såfremt du gerne vil være der. Vi holder ikke på dig,” sagde Margretha, der var færdig med blandingen og langsomt hældte med den ene hånd, og rørte med den anden.

”Jeg har talt med Klara et par gange, og hun virker nu meget flink,” sagde Kirstine. ”Hvad er det, de spørger til?”

”Det er alt. Jeg er sikker på, at de har fået at vide, at vi er ugudelige og beder til Odin og Thor,” svarede Margretha. Hun tilføjede galgenhumoristisk: ”Det er en skam, at de ikke oplevede bispen og hans kumpaner, da de gæstede os.”

”Vi må på en eller anden måde sørge for, at vi kommer til at fremstå som et dydigt kloster. Ellers får vi dem aldrig på vores side,” sagde Kirstine tænksomt.

Margretha afsluttede samtalen: ”Det er da ikke så dårligt, at vi skal levere 20 potter øl til Landting i næste uge.”

De tre nye nonner satte en dæmper på de hidtidige beboere. Prioren og hans karle var den foregående dag redet til Sevel og havde spist der. De var kommet temmelig højrøstede tilbage sent på aftenen. Men nu sad Mikkel og spiste ved siden af Dagmar.

Stilheden under spisningen var til at føle på. Dagmar rejste sig og spurgte til klostrets anliggender. Anne informerede om nogle kreaturer, som var svømmet over til Fruerlunden, en lille odde på den modsatte side af søen. Tidligere var der anlagt en lille have med træer og buske i Fruerlunden, men nu var alt igen tilgroet.

”Vi må have båden med derover i morgen og drive dem op til ålekisterne på det smalle sted. Derfra er det mere sikkert for dem at svømme tilbage,” forklarede Anne.

Der blev stille igen.

Mikkel fandt anledning til at komme nærmere ind på det med øllet: ”Der kom bud fra Landting i går. De ville købe øl fra kælderen. Er det drikkeligt?”

Ingen svarede.

”Bestilte de øl eller hvad? Kirstine, du talte med dem.”

Kirstine sad og så over på prioren, og lagde mærke til, at hans øjne ikke smilte. ”Ja, de bestilte øl.”

”Hvor meget? De må jo være vanvittige.”

Kirstine kommenterede ikke bemærkningen.

”Hvor meget bestilte han?”

”20 potter,” svarede hun ligefremt.

”Hvor er pengene?”

”Der bliver ingen penge.”

”Forærer vi vores udsøgte øl væk?” Prioren så temmelig skeptisk ud.

”Vi har aftalt, at klostret får nye seletøj til hestene,” sagde Kirstine.

”Hvad får vi?” råbte prioren. ”Har du lavet så tåbelig en handel? I kan da selv lave seletøj og så til de arbejdsheste,” fnøs han.

Kirstine kunne se alvoren i ansigterne omkring hende. Selv var hun rolig, og i dette øjeblik var hun opsat på, at prioren skulle have modstand, og ikke have lov til at tyrannisere. Ragnhild pillede febrilsk ved sit ærme.

”Hent mig en kande af det øl, og det skal være nu,” næsten råbte prioren.

”Der bliver ingen øl til prioren,” sagde Kirstine.

Der var helt stille i salen. Dorethe, som kendte Mikkel fra klostret i Ribe, havde aldrig oplevet en nonne tiltale prioren på den måde.

”Og hvorfor så ikke, om jeg må spørge?” Prioren satte begge hænder i bordpladen.

Kirstine sad ved langbordet med front mod ham. ”Har prioren glemt, at da han sidste gang drak øl her i salen, opførte han sig gudsbespottende og forsøgte at lave dette Guds hus om til et horehus?” Hun hævede stemmen. ”Var det ikke prioren, der sked ovre i vore grøntsager, sanseløs beruset og vellysten, så vi skulle have vagter til at beskytte os, der beboer klostret?”

”Hvad er det for beskidte løgne,” råbte Mikkel. ”Få den uhørt frække og ubehøvlede løgner til at lære underdanighed, eller skal jeg tilkalde mine folk.”

Kirstine rejste sig også. ”Hvis du skal have øl her, må du drikke den på den anden side af plankebroen. Sidste gang gjorde vi rent efter dig i tre hele dage.” Hun fortsatte kontrolleret: ”Vi har nu fået nye nonner. De skal under ingen omstændigheder opleve den slags skørlevned her. Du har bedrevet hor i gæstefløjen, hvor der nu sover medsøstre. Vi kan ikke tillade den slags gudsbespottelse igen.”

”Ti, din respektløse tøjte. Dagmar, kan du ikke?”

Kirstine afbrød ham: ”Else, rejs dig op. Lad de nye søstre se den skændsel, der sker, når fuldebøtter og andre utilregnelige mandfolk render rundt i gangene om natten.”

Else blev lamslået siddende, men alle, også de nye nonner, kendte jo hendes tilstand. Mikkels smil var borte. Han fornemmede, at det var lige meget, hvad han sagde. Sagen ville ikke falde ud til hans fordel. I et kort øjeblik stod han der bare, før han besluttede at fortrække. I det øjeblik, han gik, hvæsede han: ”Du kan vente dig.”

- 15 -

Kongen – Efteråret 1282

Kong Erik hørte den svære egetræsdør lukke efter hans seneste besøgende. Han rejste sig med et sæt og gik harmfuld over mod vinduet, hvorfra han kunne se ud over voldene og Skanderborg Sø.

”Forbandede utaknemmelige pak,” sagde han højt for sig selv. ”De fatter ikke, at det koster penge at have et samlet rige. Hvis først tyskerne sætter sig på det hele, skal de nok få kærligheden at føle. Dernede betaler de skat … eller lider en hurtig død.”

Han stod og iagttog sin dronning, Agnes, som sammen med børnene og flere hoffolk var på vej op over volden efter den ældste søn, Erik, som på det seneste havde været svær at styre. Han fik et øjeblik dårlig samvittighed over den måde, han behandlede Agnes på. Hun beklagede sig aldrig, selv om han ikke tilbragte meget tid med hende. Via sit ægteskab med hende, havde han stadig de eneste rigtige allierede. Som datter af Johan af Brandenburg fik han ubetinget støtte af hendes bror Otto, en mægtig forbundsfælle i Nordtyskland. I sit stille sind forbandede han sin farfar, den store Valdemar Sejr, som havde efterladt sig en så umulig arvefølge, og som havde foræret rige len til højre og venstre. Herremændene udnyttede på det groveste, at der var flere, som havde hede drømme om at sætte sig på tronen. Han tænkte på de tre, som hver især gjorde livet surt for ham. Først og fremmest var det Valdemar af Sønderjylland, Abels barnebarn. Magen til skurk skulle man lede længe efter. Så var det Jacob af Halland, barnebarn af Niels, som var uægte søn af Valdemar Sejr. Jacob var tæt forbunden med den tidligere marsk Stig Andersen, og tilsammen havde de støtte af størstedelen af den mægtige Hvide-æt, som sad på magtfulde herresæder rundtomkring. Endelig var der dronning Ingeborg af Norge, som var datter af Erik Plovpenning. Politisk var det en balancegang, fordi der hele tiden blev skabt alliancer, som stort set kun havde til formål at gøre livet svært for en konge, der ønskede at holde sammen på sit rige. Han fnøs, da han tænkte på den håndfæstning, han blev pålagt i forsommeren ved mødet med rigets adel i Vordingborg og senere på danehoffet i Nyborg. Ingen forstod vigtigheden af en stærk kongemagt. Og styrke fik man kun, hvis der var tilstrækkeligt med indtægter til at holde alle borgbyggerierne i gang. Naturligvis skulle han også have tilstrækkelig med væbnet magt til at holde sammen på det hele. Økonomien var dårlig. Det sagde i hvert fald hans kammermester, Rane Joensen, som nidkært vogtede den næsten tomme statskasse. Hele eftermiddagen var gået med at modtage folk fra alle verdenshjørner. Alle kom for at klage over et eller andet.

Sidedøren gik op, og blev åbnet og lukket så forsigtigt, at han vidste, at det var hans drost, Peter Nielsen Hoseøl. Hoseøl var grundig, tænksom, forsigtig og diplomatisk. Når man så lagde til, at han samtidig var både snedig og beregnende, var kongen godt hjulpen med ham i det højeste embede. På sin stille måde havde han evnen til at få folk i tale. Han vidste nøje, hvem der holdt med hvem. Samtidig sørgede han diskret for at indhente nødvendige oplysninger.

Og så arbejdede han hårdt og var ikke særlig dyr i drift. Problemet var, at det politisk var nødvendigt også at give ”godbidder” til modparten. Det var tydeligt, at det kun var den ene part i riget, der blev hørt. Kongen havde flere gange tænkt på at gøre lidt mere ud af Hvide-ætten. Peter Hoseøl havde et tæt samarbejde med marsk Lars Tygesen, som var hans fuldstændige modsætning. Marsken var nærmest hensynsløs og havde ved flere lejligheder gjort kort proces med modstandere. Hoseøl og Lars Tygesen kom af samme æt og havde et fint samarbejde; marsken var nærmest Hoseøls lydige redskab.

Peter Hoseøl rømmede sig. ”Der er endnu to, der venter på fremtræde,” sagde han med lav stemme.

Kongen vendte sig bistert. ”Jeg orker ikke flere beklagelser i dag. Og hvis ikke det er beklagelser, er det bønner om hjælp. Bed dem ordne deres tvister på tinge.”

Peter Hoseøl stod lidt uroligt. ”De har forsøgt at få kongen i tale en gang tidligere i år, og sidste år rejste de også forgæves.” Hoseøl så bekymret ud. ”De har ventet siden i formiddags.”

”Jeg afskyer at være i Skanderborg,” sukkende kongen. ”Gejstlige og herremænd render mig på dørene, som var vi deres tyende.”

”Jeg kender ikke nogen af de herrer,” sagde Peter Hoseøl. ”Men at det er bønder fra det vestlige Jylland, er der ingen tvivl om. Navnene er Bent Hvide Christensen og Thyge Skårtoft.”

”Hvad vil de? Der vil ikke blive nedslag i skatten.”

Peter Hoseøl rystede på hovedet. ”De har ikke været meddelsomme.”

Kongen så ikke ud til at blive i bedre lune af den sidste oplysning.

”Jeg beder dem gøre det hurtigt,” sagde Hoseøl, som allerede var på vej mod døren.

Kongen vendte sig igen mod vinduet. Han var udmærket klar over, at han ikke var nogen folkekær konge. Det ærgrede ham, at hans pengemangel var så offentligt kendt. Døren gik op, og han vendte sig mod de nyankomne.

Begge de indtrædende bar præsentable, men alligevel simple rejseklæder. Peter Hoseøl gik langsomt om på den anden side af det stort plankebord og satte sig.

Bent Hvide Christensen præsenterede dem hurtigt, hvorefter de bukkede. ”Vi siger tak for kongens opmærksomhed,” sagde han ærbødigt.

Kongen nikkede nådigt og viste med en håndbevægelse, at de kunne fremsige deres ærinde. Bent Hvide Christensen var langsomt og omstændeligt ved at nærme sig det egentlige. For kongen tog det alt for lang tid, og han begyndte at tænke på den jagttur, han havde planlagt, når han havde forhandlet med vigtige udsendinge fra Lübeck. Med ét blev han opmærksom. Hørte han rigtigt? Var der nogen, der ønskede at købe almindelig græsningsjord. Han forsøgte helhjertet at vise imødekommenhed og hørte forslaget til ende. Han så for sig store muligheder med al den jord, som kongemagten ejede, men som altid blot havde eksisteret som en gammel ret. Når ingen andre ejede jorden, måtte den tilhøre kongen. Det var et interessant forslag, de kom med. Efter at have ytret sin imødekommenhed afsluttede kongen samtalen og bad de tilrejsende om at vente i forgemakket. Han ønskede at drøfte sagen med sin drost og ville give dem nærmere besked inden deres afrejse.

Da Peter Hoseøl og kongen atter var alene, fnøs kongen. ”Tro mig, disse bønder betaler i sandhed for lidt i skat, siden de ødsler sådan med pengene. Jeg kunne godt have lyst at sælge disse store øde områder. Men jeg nægter at tro, at nogen vil købe jord, som alle ellers har hævdvunden ret til. Hvad mon får disse krejlere på sådanne tanker?”

Peter Hoseøl smilte sjældent, men nu sås en krusning i hans rynkede ansigt. Han nikkede svagt, da han sagde: ”Fra nogle af vore trofaste tilhængere i Salling ved jeg, at de ligger i evig strid med bønderne mod syd. Det handler om adgangen til den fri græsning og om studedriften. Mange misunder sallingstormændene deres gode og indbringende handel, når de driver kreaturer ned til markederne i Hamburg og Lübeck.”

”Nu ønsker de så disse græsningsrettigheder for sig selv,” konstaterede kongen. ”Hvem kender vi på den egn?”

Peter Hoseøl så skeptisk på ham. ”Ja, kongen kender jo adskillige i Salling. Flere af dem har sønner i hirden. Jeg tror endda, de har pønset på at afkræve deres ret til almindingerne med magt.”

”Ja, sallingfolkene kender vi. De er loyale og kongetro. Nej, hvem kender vi nede mod Holstebro-kanten? Det kan ikke passe, at det er to simple bønder, der står bag denne tanke.”

”Der kan ikke være tale om andre end kongens tidligere marsk Jens Kalf på Vinderupgaard og måske Eberstein på Rydhave.” Peter Hoseøl så tænksom ud, og fortsatte: ”Jeg tror minsandten, at sådant et rænkespil passer på den gamle marsk. Han er en ganske forstandig mand og var en dygtig marsk, som mestrede den nymodens krigskunst.”

”Åh ja,” sagde kongen. ”Hvor kunne jeg glemme ham. Han tog selv sin afsked i sin tid. Jeg kom nu aldrig til at synes om ham, og det forekommer mig, at han ikke tilhører vore kredse.”

”Nej,” sagde Hoseøl. ”Han tilhører Hviderne, selv om han har giftet sig til det. Derimod forekommer Eberstein mig langt mere venligsindet, omend han holder sig lidt for sig selv. Han har magtfulde forbindelser i Nordtyskland.”

De fortsatte en tid endnu, inden Peter Hoseøl fik til opgave at forhandle videre om jordtilliggendet.

Kongen var nede i staldbygningen for anden gang den dag. Han havde håbet på afrejse allerede om eftermiddagen, men jagtturen var udsat endnu en dag, da hans drost havde anmodet om en samtale, når de lübske udsendinge var væk. Den store hingst prustede genkendende, da han lod hånden kærtegne dens hals. Utålmodigt rejste den hovedet et par gange.

”Ja, ja, du skal nok komme på jagt,” sagde kongen stille. ”Nu skal vi lige vente, til de herrer sydfra drager hjem.”

Han klappede hesten. Den stærke lugt af mange heste på samme sted og lyden fra de gumlende kæber virkede altid beroligende. Han tænkte med tilfredshed på sin mor, dronning Margrethe Sambirias, afsked med landet for en måned siden. Hun havde besluttet at rejse hjem til sin barndomsegn syd for grænsen. Afskeden havde ikke været særlig hjertelig, så han følte sig lettet. Adelens krav om mere medbestemmelse og den senere håndfæstning, som var konfirmeret i Nyborg, havde tappet på hans kræfter. Havde det stået til Peter Hoseøl, havde han ikke haft nødig at gå så langt. Det var første gang, han virkelig var gået imod sin mor og drost, som dog begge stiltiende havde accepteret hans beslutning. Både Peter Hoseøl og Lars Tygesen havde hårdnakket argumenteret for, at nu måtte de stå fast og tage en endelig konfrontation med gruppen af stormænd, som gik ind for en stramning af hans faders tidligere aftale.

”Lad os vente, til de røber deres sande hensigt,” havde han svaret.

Nu var han nødsaget at indkalde til danehof hvert år, og der var opsat en række betingelser, hvor adelen skulle tages med på råd. Det gjaldt både skatte opkrævningen og de mange sager, som kongen hidtil havde afgjort i Kongsretten. Han hadede i forvejen alle de sager, han skulle indblandes i.

Han gik mod udgangen. Det kraftige lys fra eftermiddagssolen fik ham til at blinke. Han genkendte straks de to brede karle, som stod ved vandtruet langs vestmuren. Det var to af Peter Skånings karle, som altid fulgte ham. I morgen skulle han kun have ti bevæbnede mænd med sig, hvilket var en nydelse. Når de rejste i Sønderjylland eller endnu værre på Sjælland eller i Skåne, følte han altid, han medbragte en hel hær. I Jylland mødte han bedre støtte og ærbødighed.

Han traf Peter Skåning, da han gik langs volden. Den store mand havde sin daglige hjemmedragt på, men bar sit sværd langs siden. Efter at have vekslet nogle få ord, fortsatte de i hver sin retning.

Kongen var tilfreds med de forhandlinger, som havde pågået de seneste dage med de tyske udsendinge. Syd for grænsen havde de forskellige fyrstedømmer indgået en omfattende aftale, som de kaldte Den store Landefred. Det var en slags neutralitet, som havde til formål at få endnu mere handel – både østerud i Østersøen og nordpå. Tyskerne forlangte monopol på handlen ud af Norge, og dronning Ingeborg havde fra Norge besvaret med opbringning og plyndring af adskillige tyske skibe. Hun havde tillige truet med at gøre det samme, såfremt kongen ikke frigav hendes medgift efter Erik Plovpenning. Han måtte få gjort noget ved den sag. Der var bare så mange krav. Grev Jacob i Halland slog sig også i tøjret, og den unge Valdemar af Sønderjylland tirrede ham og påstod mere og mere åbent, at han kandiderede til tronen. Han kom igen til at tænke på den bestemte anmodning om et møde i eftermiddag. Peter Hoseøl var opsat på, at jagtturen skulle udsættes. Han kendte ham så godt, at når Hoseøl var i det lune, var der ikke andet at gøre end at adlyde. Gad vide hvad det gik ud på?

Kongen sad i tårnværelset og skimmede nogle af de brevskaber, som Hoseøl havde lagt frem. Der var bevilget flere penge til færdiggørelse af en kongsgård i Blekinge. Samtidig var der afslag til høvedsmanden på Bornholm, for der var aktuelt ikke økonomi til en genopførelse af Lilleborg, som var brændt ned af fyrst Jarimar tyve år tidligere. Der var korrespondance fra Estland, hvor der stadig var danske støttepunkter. Og stridigheder om Als. En mængde sager, som kongen holdt sig orienteret om, men som styredes dygtigt af drosten.

En af Hoseøls skrivere, den skaldede munk broder Clement, rakte kongen et nyt pergament. Kongen sendte Clement et opgivende blik, men munken fortrak ikke en mine. Han kendte kongens attituder og mangel på interesse. Broder Clement var en af fem munke, som Peter Hoseøl havde bragt med sig, da han for nogle år tidligere overtog hvervet som drost efter Uffe Nielsen. Kongen vidste, at munkene var belæste og veluddannede. Broder Clement havde i sin tid arbejdet for bisp Gunner, og han gjorde sit arbejde nidkært. Clement og Hoseøl var næsten uadskillelige, og kongen havde ofte tænkt, at det var utroligt, så mange brevskaber de to kunne udarbejde. Broder Clement satte sig værdigt ved et lille sidebord ud mod den store dør ved trappen. Peter Hoseøl kom ind ad døren, som han omhyggeligt lukkede efter sig. Bag det stille og neutrale ydre var han en person, med stærke holdninger, som indimellem var kompromisløs om ikke direkte brutal over for sine modstandere. Mange i riget havde måttet erkende, at Peter Hoseøl løb man ikke om hjørner med. Kongen sendte et blik mod broder Clement, som udtryksløst sad og ventede.

”Jeg har bedt broder Clement om at deltage i denne samtale,” sagde Hoseøl.

Kongen nikkede, han havde i sit stille sind tænkt, at det nok var planen, og så spørgende på sin drost.

Hoseøl rømmede sig. ”Jeg har gået og tænkt over sagerne siden det skæbnesvangre danehof i Nyborg.” Han overvejede, hvordan han skulle få leveret sit budskab. ”Som kongen ved, var håndfæstningen bestemt ikke min livret. Havde det stået til Lars Tygesen og mig, havde vi taget konfrontationen allerede her i sommer. Det sammenrend af forskellige stormænd fortjente egentlig kun at blive sat på plads og få besked om, hvem der bestemmer.” Han gjorde et lille ophold. ”Når jeg så alligevel mener, at I måske gjorde det rigtige, er det naturligvis, fordi ingen af os er i stand til at forudse, hvad alternativet ville bringe. Vi kan jo ikke se ind i fremtiden. Der var til sidst kun de to muligheder, og kongen valgte altså det ene frem for det andet, at gå ind på vilkårene i håndfæstningen. Den løsning, som I valgte, er den, som giver vore modstandere endnu en mulighed for at undgå, at blive tilintetgjort eller lide nederlag. Derfor har jeg ros til kongen for den beslutsomhed og kløgt, der kan være ved at indgå et kompromis.”

Kong Erik så stadig spørgende ud. Han var klar over, at det var en vigtig rådslagning. Men han kunne ikke greje, hvad drosten havde på hjerte. Så han nikkede og skævede over mod broder Clement, som stadig sad udtryksløst.

”Nu er tiden inde,” fortsatte Hoseøl, ”til at vi ændrer strategi. Fortsætter vi, som intet er hændt, vil vi på næste danehof blive mødt af endnu skrappere krav, og dermed er den store derute begyndt. Vi skal have vore modstandere frem af deres skalkeskjul, så det bliver synligt, at de blot ønsker at splitte riget ad. Eller …” Her gjorde han endnu et ophold og så over mod broder Clement. ”… eller også skal vore modstandere begynde at trække på samme hammel som os, og så er alt godt.” Det sidste sagde han med en betoning, så det fremgik, at den mulighed troede han ikke selv på.

”Jamen, hvordan får vi dem ud ad busken?” spurgte kongen.

”Ved at give en kreds af dem yderligere magt,” sagde Peter Hoseøl. Da kongen ikke reagerede, fortsatte han. ”Lars Tygesen og jeg går af som marsk og drost, og kongen genudnævner den gamle ledelse, Uffe Nielsen og Stig Andersen.” Hoseøls stemme var helt udtryksløs.

”Jamen, så er jeg jo helt omgivet af modstanderne,” afbrød kongen. I sit stille sind var det alligevel noget i den retning, han selv havde pønset på. Og dog havde han ikke kunnet forstille sig, hvordan han skulle slippe af sted med at afsætte Peter Hoseøl. Nu sad han selv og foreslog den løsning.”Hvordan havde du tænkt dig, at de kunne overtales? Og hvordan bevarer vi selv kontrollen over situationen?” spurgte kongen.

”Jeg skal nok selv overtale dem. Alle ved, hvor store modstandere jeg og Lars Tygesen var af håndfæstningen. Som også din mor, dronningen, var det, inden hun rejste. Det vil ikke virke usandsynligt, at jeg tog konsekvensen, af at du valgte at gå imod mit råd. Jeg tror endda, nogen forventer en sådan reaktion.

”Hvordan kan nogen så overtage alt det her.” Kongen skubbede lidt til bunken af breve på bordet. Han syntes pludselig ikke længere, det var nogen god idé.

Hoseøls rolige stemme afbrød. ”Det hænger sammen med dit andet spørgsmål. Det er naturligvis den nye ledelse, der overtager styringen af landet under kyndig overvågning af kongen.” Han viste med hånden, at det selvfølgelig var kongen selv, der var øverste ledelse.

”Når det så er sagt, vil det være nødvendigt, at kongen insisterer på, at det er broder Clement og hans brødre, der fortsat skriver brevene og fortsat arbejder tæt på både kongen og den nye drost.” Der opstod et langt ophold, hvor Hoseøl ligesom ville have det til at trænge helt ind, hvad der mentes med den sidste bemærkning.

”Du vil kigge dem over skulderen?” indskød kongen.

Hoseøl nikkede blot.

”Jamen, du har jo dine godser på Fyn? Jeg går ud fra, at du ikke ønsker at blive boende på mine borge og tilholdssteder.” Kongen lød skeptisk.

”Nej, jeg vil hjem og sørge for min familie. Men jeg vil samtidig være klar til handling, når det kræves. Det samme vil Lars Tygesen. Sammen med vore øvrige forbundsfæller vil vi stå som en stærk opposition.”

”Jamen, I kan da ikke sidde ovre på Fyn og have indsigt i rigets anliggender.” Kongens stemme lød undrende.

”Der tager kongen fejl,” sagde Hoseøl. ”Jeg har opbygget et stærkt system af meddelere, som holder mig underrettet, hvis der sker noget af betydning. Det er derfor, broder Clement er så vigtig. Han modtager alle mulige underretninger fra kirken, fra forbundsfæller og fra meddelere hos vore modstandere. Det hele er sat i god orden gennem de sidste år. Din mor, dronningen, var selv en af de mest aktive til at oparbejde denne form for tjeneste. Vi har også tæt kontakt til Peter Skåning, så vi hele tiden ved, hvor kongen befinder sig.”

Kongen stirrede vantro på Hoseøl. Så skævede han til broder Clement, der stadig sad tavs. ”Vil det sige, at når jeg tager på jagt i morgen, ved I, hvor jeg kan findes?”

”Ja, det var en ordning, dronningen lavede, da kongen var ung. Det var vigtigt hele tiden at være klar over, hvordan I skulle findes, hvis der blev behov her for. Ordningen er bestemt ikke lavet i nogen ond mening.” Hoseøl bøjede hovedet for at vise sin ærbødighed.

Kongen følte vreden blusse op. Han havde fra sin tidlige ungdom følt sig stærkt overvåget, specielt af sin mor. Nu fik han bekræftet, at der altid havde været nogen i hans umiddelbare nærhed, som rapporterede om hans færden. Så vidste de sandsynligvis også, at når han tog herfra, var der kun en dagsrejse til en af hans friller, en ung enke af adelsfamilie. Og når de havde jaget et stykke tid vest for Vejle, var der et andet arrangement, som han også troede var fortroligt. Mange andre uværdige ting, som enhver mand gerne ville holde for sig selv. Kongen stirrede frem for sig.

”Kongen kan naturligvis altid regne med vores diskretion.” Peter Hoseøl så over mod Clement, som alvorsfuldt nikkede.

”Ja så,” sagde kongen blot. Hans ben klemte hårdt om de to solide stoleben. Han hadede sin mor mere end nogensinde. Godt, hun var ude af landet.

Peter Hoseøl fortsatte. ”Kongen må tænke over, at hans far, kong Christoffer, blev dræbt. Og før ham Erik Plovpenning. Mange konger er dræbt ved letsindigt at stole på de få gode mænd, de har omkring sig. Med den nuværende politiske situation er det ikke utænkeligt, at andre pønser på noget tilsvarende.” Hoseøl holdt inde. Det var tydeligvis ikke den retning, samtalen skulle, så han skiftede tonefald og fortsatte: ”Oppositionen sidder blot og venter på, at vi begår en fejltagelse, og så slår de til. Ved at lade dem få mere indflydelse vil de forstå, at det kun er ved at stå sammen, vi klarer rigets problemer. Det er måske mere sandsynligt, at de blot pønser på at få en anden på tronen. Hvis det er tilfældet, vil de uvægerligt begå fejltagelser, og dem skal vi udnytte. Lad dem blot komme lidt til. Vi vil nøje overvåge ethvert af deres træk.”

”Hvad med kammermester Rane Jonsen?” spurgte kongen. ”Går han også?”

”Det har jeg tænkt meget over. Han passer rigets pengesager nogenlunde og gør det, vi beder ham om. Han stikker naturligvis lidt til side til sig selv, det har kammermestre altid gjort.” Hoseøl fortsatte: ”Egentlig stoler jeg ikke på ham. Hvis han ser en fordel i det, tror jeg, at han ville skifte side så let som ingenting. Lad ham blive, han kender arbejdet fra sine år på posten.”

Kongen så det hele for sig. Han var bekymret, fordi skiftet sikkert ville bevirke, at han måtte tage større andel i ledelsen. Han var 33 år nu, så på et tidspunkt var han jo nødt til at blande sig mere. Kongen forstillede sig flere ubehagelige problemstillinger, som ville være tidskrævende og vanskelige. Kunne der være en lille anelse af trods hos Peter Hoseøl? Højt spurgte han: ”Skal begrundelsen for jeres afsked findes i skuffelse over, at jeg ikke lyttede til jeres råd i forbindelse med håndfæstningen?”

For første gang i samtalens løb fornemmedes en bevægelse fra broder Clement.

Peter Hoseøl sad et øjeblik og stirrede frem for sig. Så svarede han. ”Som jeg sagde før, kan ingen af os svare for fremtiden. Jeg mente det ene og kongen det andet. Nu er situationen som den er.” Han blev afbrudt af kongen;

”Har jeg ingen indflydelse på beslutningen, om I skal gå af som drost?”

”I princippet nej,” sagde Hoseøl. ”Lars Tygesen og jeg bestemmer naturligvis selv, om vi vil forrette tjeneste som marsk og drost. Vi finder det svært at arbejde med den nye håndfæstning. Vi bestemmer ikke længere fuldt ud over eksempelvis skatteudskrivningerne. De herremænd, der fik dette punkt indført, tænkte ikke på riget, men snarere på deres egen pengepung. En stærk konge er nødt til at tilsidesætte egoistiske ønsker frem for en stærk kongemagt. Det er en god taktik at lade modparten smage deres egen medicin.”

”Men I er skuffede over, at jeg valgte, som jeg gjorde?” sagde kongen.

”Lad os kalde det stiltiende accept af, at vi ved, at kongen bestemmer.” Da kongen ikke besvarede denne kommentar, fortsatte Peter Hoseøl: ”Fra kongen var helt ung, har han forsøgt at bekæmpe eller frigøre sig fra sin mor. Og ved nærmere eftertanke også fra dem, som i sin tid hjalp hende med at styre landet. Kongen har gået sine egne veje, taget lange udflugter rundt i riget på jagtture og meget andet. Ønsket om, at kongen selv skulle træffe afgørelserne, er blevet udsat adskillige gange, da kongen ganske enkelt ikke var til stede. Nu har kongen selv truffet en vigtig afgørelse, og det er vi stolte af. Nu vil han selv. Men I skal også være med til at leve med de konsekvenser, som disse beslutninger afstedkommer.”

Hoseøl holdt inde. Der var en lang stilhed. Broder Clement spidsede omhyggeligt sin gåsepen.

Så fortsatte Hoseøl: ”Nu bruger vi vinteren til at få indsat en ny marsk og drost. Hvis det ikke lykkes at splitte oppositionen – eller i det mindste Stig Andersen og grev Jacob – tager vi magten tilbage, og det bliver med anderledes midler. Det skal jeg nok sørge for.”

Kongen sad længe efter og funderede. Peter Hoseøl havde endnu en gang overrasket ham. Han havde netop fået bekræftet, at den stille og underfundige drost var den egentlige magthaver i landet. Systematisk havde Hoseøl i det skjulte bragt sig i stand til at kontrollere ikke blot modstandernes, men også kongens mindste bevægelser.

Kong Eriks følelser var blandede. På den ene side var han tilfreds med at have sådan en kapacitet på sin side; med Hoseøl i baggrunden syntes intet at kunne gå galt. På den anden side var han atter blevet bekræftet i, at han var en marionet i det spind, som Hoseøl og hans mor havde spundet. Og Hoseøl var endda i stand til at sætte væbnet magt bag sine planer. Ved tanken om sin mor fik han igen denne rastløse fornemmelse, som havde fulgt ham så længe, han huskede. Hoseøl var hendes værk. Selv om hun nu var ude af landet, og det var tvivlsomt, om han nogensinde så hende igen, hvilede hendes skygge stadig over ham. Og det ville den også gøre, når hun en dag var død.

Kongen rejste sig, og forlod kammeret. På løngangen mod de kongelige gemakker gik han forbi skivestuen og så broder Clement sidde i samtale med de fire andre skrivermunke. Han ledte forgæves efter Agnes i den store stue. En af hendes kammerpiger kom ud fra børnekammeret. Et svagt lys kom ud fra den lille stue. Da han trådte ind, rejste Hoseøl sig galant fra dragsbænken, hvor han havde siddet og talt med dronning Agnes. Kong Erik følte en knugen i brystet .

- 16 -

Magtkamp – April 1284

Dagmar var netop færdig med meddelelserne efter morgenmaden og satte sig på bænken. De sidste sætninger havde været mærkeligt usammenhængende, kunne hun godt selv høre. Det hele føltes så uvirkeligt og fjernt, som om det var noget hun ikke selv deltog i. Hun var af og til svimmel, men i dag føltes det anderledes. De ord Ragnhild sagde til forsamlingen, hørte hun, men de var uvæsentlige og ikke bestemt for hendes ører. Jeg må tage mig sammen, tænkte hun. Hun kiggede rundt og så ansigterne, som hun kendte så godt. Kan de ikke se, at noget er helt galt? De sad blot og så på hende, der talte. Hvad er det nu hun hedder? Der kom sorte pletter for hendes øjne. Bænken begyndte langsomt at dreje rundt. Hun måtte gøre nogen opmærksom på, at noget sælsomt var ved at ske. Forbavset så hun et rødligt skær omkring alt i rummet, og forsøgte at åbne munden. De slidte planker i bordet kom langsomt op mod hende, og alt blev sort.

Dagmar blev båret til sit kammer. De tre dygtigste søstre på hospitalet, Cecilie, Kirstine og Klara, var hos hende. Hun trak vejret i små stød, men var ikke ved bevidsthed. Da Klara trak hendes øjenlåg op, så øjnene mod venstre.

”Jeg tror, vi mister hende,” sagde Cecilie. Hendes øjne afspejlede dyb hengivenhed og magtesløshed. Stemmen dirrede og var ved at knække over.

I arbejdsværelset ved siden af lød dæmpet tale. Ragnhild så ind på Dagmar. Andre nonner talte i baggrunden. Alle dagsværk var sat til side. Cecilie kom stille ud i arbejdsværelset. Samtalen forstummede i samme nu.

”Hun er stadig ikke ved bevidsthed.”

”Skal vi sende bud efter Asger Øgendahl?” spurgte Dorethe.

”Nej, det vil hun ikke have ønsket,” sagde Ragnhild. ”Så godt kender jeg hende.”

”Kald de andre op fra kapitelsalen, og lad os synge,” sagde Cecilie med dirrende stemme.

Den øverste etage fyldtes med salmesang. Da det blev middag, delte de sig, så de kunne synge på skift. Herberget var lukket; der blev kun uddelt brød til de fattige ved porten. Overalt på klosterholmen hvilede en knugende stemning. Portner Aage havde sendt folk til omkringliggende landsbyer med besked om, at Dagmar lå for døden. Når stormklokken hørtes fra klosterholmen, ville de vide hvorfor. Den følgende dag – tirsdag den 14. april 1284 – var det helt stille og klart vejr. Stormklokken ringede lidt før middag. Snart efter istemte klokkerne, først fra Sevel og senere fra Sahl, Ryde, Trandum, Borbjerg og Ejsing Kirke. Der blev ringet en hel time, og det spredtes på egnen, at Dagmar, den måske største priorinde i klostrets historie, var død.

Mange ting skulle gøres. Arbejdet med en kiste, og to mand blev bedt om at grave en grav mellem Beate og fru Lucia. Alt blev, som Dagmar havde ønsket det. Begravelsen skulle foregå lørdag. Ragnhild forventede, at rigtig mange ville møde op. Som ældste nonne vidste Ragnhild, hvor hun skulle finde brevet, som samme aften skulle læses op. Nonnerne hviskede lavmælt om, hvem Dagmar ville anbefale som ny priorinde, men først og fremmest var klostret i sorg. Alle tænkte, at det ikke kunne passe, at Dagmar ikke var mere, og hvordan skulle klostret og de alle sammen klare sig uden hende.

Kirstine havde længe frygtet denne dag. Dagmar var det faste anker i nonnernes dagligdag og liv. Hende der skabte tryghed i deres tilværelse. Som hun så det, var der to mulige scenarier. Den ene, at Ragnhild blev ny leder, den anden et komplot fra Dorethe. Begge dele kunne blive skæbnesvangert.

De tre fra Ribe blev stadig kaldt de nye. Det var aldrig helt lykkedes dem at få et tillidsforhold til de andre. Ikke, at de ikke var dygtige. Men de talte åbent med prioren om klostrets forhold, og de havde ved flere lejligheder endda sladret. Heldigvis var det endnu ikke lykkedes dem at få kendskab til ting, som kunne give problemer. Der førtes uændret to regnskaber, et officielt og et uofficielt. Det havde kun fungeret, fordi Dagmar havde sørget for, at det kun var Cecilie og Kirstine, der havde adgang til de følsomme sager. Prioren hadede Kirstine af et godt hjerte. Han havde accepteret at flytte over i herberget, når han besøgte klostret. Til gengæld fik han bragt rigelige mænger af klostrets bryg til sig selv og sit mandskab. Dagmar sørgede altid for, at Kirstine havde sysler, der holdt hende væk fra prioren. Forholdet var derfor tåleligt.

Kirstine var nu 25 år. Hun tænkte tit, at det føltes, som havde hun boet på klostret altid. 2 år tidligere var Jens Kalf kommet til klostret og havde fortalt hende, at der var indgået aftale mellem marsken og Albert Albertsen om forlovelse mellem ham og den smukke Signe Albertsen. Hun havde tydeligt kunnet se smerten i hans ansigt. Det var blot et kort møde på tunet, som var sluttet med, at han sagde: ”Jeg håber, vi altid må være venner. Du vil altid have en stor plads i mit hjerte.”

Kirstine tog til korset, hun altid bar, og svarede: ”Vi vil altid være venner, og jeg ønsker dig alt godt.”

Han havde svunget sig i sadlen og var sat i strakt galop op over bakkerne. Kirstine så længe efter ham, og greb hårdere om korset, mens de tanker, hun vidste, hun ikke måtte tænke, for gennem hendes hoved. De næste mange nætter havde hun ligget søvnløs. Efter omkring et år var Jens og Signe blevet gift. De boede nu på Vinderupgaard, hvor marsken overlod mere og mere til dem. Den unge Jens Kalf besøgte stadig sin søster Helene, som han var stærkt knydtet til, og indimellem kom han i tjenstlige anliggender. Kirstine fik stadig hilsener fra ham gennem Helene. Hun gik med det lille sølvkors, og det skete de kort talte sammen.

Nogenlunde samtidig med brylluppet på Vinderupgaard havde klostret fået en ny novice. Hun hed Gertrud, var 17 år og fra en adelsgård i Himmerland. Rygtet sagde, at hun var kommet i ulykke. Medgiften var tilgået klostret. Trods sin unge alder var Gertrud en stor gevinst. Hun var moden og motiveret for sit arbejde i klostret. Derudover var hun livlig med et godt humør, og derfor kunne det ikke undre, at hun gik godt i spand med Margretha og Helene.

Til stadighed var der bønder, som af forskellige årsager ønskede at sælge deres gårde. Nogle gange overtog bispestolen, andre gange lykkedes det at købe til klostret. Senest havde klostret erhvervet endnu en ejendom ved vadestedet Hagen, hvor rejsende om sommeren kunne vade eller sejle over fjorden, der længere sydpå blev til Karup Å. På den måde forøgedes klostrets jordtilliggende langsomt og støt.

Stemningen på klosterholmen var præget af Dagmars død. Der var sorg hos alle, hos tyendet og nonnerne. En time før aftensmaden sad Cecilie, Margretha, Helene og Gertrud i kælderen, da Kirstine trådte ind. Hun var netop gået forbi vævestuen, hvor alle væverne havde siddet i dyb samtale. På arkivet sad de nye, og i hospitalet sad Anne og Bodil sammen med Inge og Julie.

”Man kan vist roligt sige, alle er spændt på, hvem Dagmar anbefaler som sin afløser,” sagde Kirstine, da hun satte sig.

”Jeg ser kun tre muligheder,” sagde Margretha.

”Det er enten Cecilie eller Ragnhild. Ragnhild håber jeg ved Gud ikke, det bliver. Endelig er der dig, Kirstine. Det vil heller ikke være noget dårligt valg.”

”Nej, nu spøger du. Men Cecilie, jeg vil stemme på dig. Jeg håber og tror, at Dagmar har skrevet dit navn i sit brev.”

Helene nikkede. ”Jeg er sikker på, at Dagmar har tænkt på klostrets bedste.”

Cecilie slog bekymret ud med armene, men sagde ingenting.

”Vi her om bordet bliver nødt til at holde sammen,” fortsatte Helene. ”Det bliver nødvendigt. Jeg tænker ikke på Dagmars brev, men mere på den kommende afstemning. Der kan godt komme en grim overraskelse.”

Cecilie stirrede ind i lyset foran hende. Så sagde hun med svag stemme: ”Hvordan skulle jeg dog holde styr på Ragnhild og væveriet - og samtidig sørge for, at de nye ikke får held af at tage over.” Cecilie pillede ved lyset, og fortsatte: ”De siger og gør alt i Guds navn og får det hele til at lyde så rigtigt. De mener det samme som bisp og pave. Men jeg tror, det vil gå os ilde, hvis vi ikke bruger hovedet. Det er ikke nok at henvise til Guds vilje. Dagmar var stærk i troen, men hun lærte os alligevel, at vi skulle sætte vores lid til sund fornuft og ikke blot afvente, Guds hjælp.”

Alle tænkte sit.

Kirstine så, hvilket forventningens pres der lå på Cecilies skuldre. Som hun sad der, så Cecilie en del ældre ud end de 34 år, hun var. Hun var klar over, at Dagmar de sidste år havde forsøgt at lære hende op som priorinde, tænkte Kirstine. Hun får brug for alt den støtte, vi kan give hende.

Cecilie sank engang. Hun var bevidst om, at alle sad og så på hende, så hendes nederlag. ”Jeg synes bare ikke, jeg kan,” sagde hun sagte. Den glade lyse og kønne Cecilie, vellidt af langt de fleste, havde det ikke godt med de store forventninger, hun mærkede fra de andre i kredsen.

Kirstine forstod hende godt. ”Du kan godt, det ved jeg. Vi lover dig, at vi vil gå gennem ild og vand for dig. Hvis det ikke er nok, pudser vi Helene og Margretha på bispen. De har jo fået et godt grovfoder. Var det ikke det, han sagde engang?”

Der blev leet rundt om bordet, historien var blevet bedre med årene. Synet af Helene og Margretha kunne få én til at tænke på valkyrier og heltekvad.

”Hvis vi ser lidt praktisk på det,” sagde Margretha opmuntrende, ”er vi flere grupperinger her på holmen. Med Dagmars stemme er vi tyve i alt. Vi er altså nitten påvirkelige sjæle.” Hun sad og talte på fingrene, inden hun fortsatte: ”De taler sammen i væveriet, og jeg er sikker på, at de støtter Ragnhild. Ud over Ragnhild er det Thorun, Else, Aslaug og Merethe. I vævestuen holder de altid sammen. De nye er heldigvis kun tre, men de vil helt sikkert holde sammen, koste, hvad det vil. Jeg vil tro, at de forsøger at få Dorethe valgt, og så …” Hun tav et øjeblik. ”Jeg har ikke ord for, hvad der så vil ske.”

”Nej, vi har tre grupper med to i hver, som kan afgøre det hele. Gulla og Ingeborg i køkkenet er tidligere væversker. Inge og Julie som arbejder rundtomkring og blander sig sjældent, og som egentlig ikke er nogen gruppe. De går bare deres egne veje. Og endelig Anne og Bodil, som helst ikke kommer indenfor.”

”Anne og Bodil er på vores side, tror jeg,” sagde Helene. ”De er ikke begejstrede for vævestuen for at sige det mildt.”

”De er heller ikke særlig religiøse,” sagde Gertrud.

”De sten bliver spændende at tælle op. Der kan ske hvad som helst,” sagde Helene og skuttede sig.

”Vi har endnu en ubekendt,” sagde Cecilie. ”Prioren tog herfra for 14 dage siden. Det ville være dejligt, hvis han sprang os over på tilbagevejen til Gudum Kloster. Ja, det vil være uheldigt, hvis han dukker op. Han kan ikke undlade at blande sig. Det ville være direkte mod hans natur.”

Hvis han kommer inden på tirsdag, hvor valget skal stå, hvad gør vi så?” spurgte Helene.

Der var et øjeblik stille i kælderen. Lyset fra kerterne fik skyggerne til at bevæge sig på de rå kvadre på væggene.

”En af mine brødre skulle lige have været her fra Nørre Vosborg,” sagde Margretha. ”Jeg ville kunne få en af dem til at skræmme ham, så han sad i urtehaven i en uge.”

Alle lo.

”Kan vi få andre til at true ham?” spurgte Kirstine.

”Hvem skulle det være?”

”En, som kunne få ham til at sidde i urtehaven,” sagde Kirstine. ”Hvem kan det?”

”Vi kan ikke risikere, at han får held til sine rævestreger. Valget skal være retfærdigt. Bispen vil gøre alt inklusive at bruge sin magt for at få større indflydelse og medbestemmelse. Han vil ønske at få sine grådige fingrene endnu længere ned i kassen.” Margretha så ilter ud.

”Jeg har jo mine brødre tæt ved,” sagde Helene. ”Jeg kunne da godt prøve. Hvad med min far?” udbrød hun højt.

”Det ville være rigtig godt,” sagde Kirstine. ”Han ville kunne jage en skræk i livet på den gnom.”

”Lad os gå op og høre, hvad Dagmar havde tænkt sig,” sagde Cecilie.

Aftensmaden den aften skulle hurtigt overstås. Kirstine iagttog Ragnhilds ansigt. Hun fornemmede skuffelse. Ragnhild fik et bittert udtryk, når noget gik hende imod. I aften så hun både sammenbidt og skuffet ud. Kirstine var klar over, at Ragnhild også måtte gøre sig sine overvejelser. Det kunne være, hun påtænkte at lave om på hele klostrets virke. Hun var givetvis klar over, at på de mest følsomme områder ville hun blive meget afhængig af andre. Hun var holdt helt uden for den økonomiske side af klostrets drift. En alliance mellem Ragnhild og Dorethe ville sandsynligvis afgøre det hele. Da Ragnhild rejste sig op, kunne Kirstine se, at hendes hænder rystede. Ragnhild var nervøs.

”Er der nogen meddelelser?” Ingen svarede, og Ragnhild fortsatte. ”Ja, vi er jo alle dybt berørt af Dagmars bortgang.”

Kirstine fornemmede oprigtig sorg i den ellers skurrende stemme.

”Vi må forvente mange til begravelsen på lørdag,” fortsatte Ragnhild. ”Hvis vejret er godt, vil jeg foreslå, at vi holder gudstjenesten under åben himmel. Så undgår vi, at det meste af følget må stå udenfor. Jeg tror ikke, Asger Øgendahl vil have indvendinger.”

Flere af søstrene snøftede. Dagmars plads ved bordet stod tom og var en konstant påmindelse om det uigenkaldelige.

Ragnhilds stemme rystede, og flere gange måtte hun rømme sig. ”Modsat til Beates og fru Lucias begravelser vil køkkenet sørge for mad, som kan anrettes udenfor. Vi vil sandsynligvis modtage stormænd og vigtige personer, som kan komme ind i salen, hvor der vil være mad og gravøl. Jeg går ud fra, Kirstine, at du sørger for brygget i kælderen, og at der er nok, uden at vi lægger op til, at gæsterne beruser sig for meget.” Tanken om at skulle lede alt dette fik Ragnhild til at vride sine hænder. Så bragte hun orden ved hurtigt at sige: ”Efter klosterreglerne skal den ældste nonne oplæse Dagmars brev, så alle bliver gjort bekendt med vor afdøde priorindes sidste vilje. Jeg gør i den anledning opmærksom på, at det ikke er Dagmar, der afgør, hvem der skal være priorinde, men os alle – og helst i enighed.”

Det stive pergament, hun stod med i hånden, knirkede, da hun åbnede brevet. Så kom hun i tanke om reglerne og fortsatte. ”Det vil fra i aften være muligt at give mig forslag til navne, som vi skal stemme om næste tirsdag. Sidste frist for at aflevere disse, skriftligt eller mundtligt, er mandag aften inden aftensmaden. Som I sikkert ved, har vor afdøde priorinde en stemme, og det gør, at der i alt er tyve stemmer. Jeg vil senere vende tilbage med de nøjagtige regler.”

Brevet, tænkte Kirstine, læs det nu op.

Alle stirrede på brevet. ”Ja, og så var der brevet, som jeg nu vil læse op.” Med rystende stemme læste hun:

Til mine kære søstre.

Når dette brev bliver læst op, vil jeg ikke mere være i blandt jer.

Her brød Julie i gråd, men Ragnhild fortsatte.

Min Gud og skaber har givet mig et godt og langt liv. I dag kan jeg sige med fasthed og taknemmelighed, at jeg er glad for, at det blev på Stubber Kloster. Her har jeg levet blandt søstre, som jeg har holdt af, som jeg elsker – ligesom jeg elsker vor hellige jomfru Maria og hendes søn, Jesus Kristus.

Det, at jeg tillige fik ansvaret for, at Stubber Kloster kunne videreføres efter de bestemmelser, som den hellige orden og salig Magnus Hjælm har bestemt, har været en kær og ansvarsfuld livsgerning. Det er mit sidste håb og vilje, at min afløser vil vogte den gerning lige så ansvarsfuldt og næstekærligt, som jeg har forsøgt at gøre.

Det er efter bestemmelserne min pligt at sætte navn på mit ønske til en afløser. Mine overvejelser har været, om jeg skulle vælge erfaringen frem for en ung fornyer af klostret. Min beslutning er endt midtimellem, idet jeg peger på Cecilie Johnsen som min afløser. Til hende går min stemme.

Et sus gik gennem salen, da alle igen trak vejret. Ragnhild fortsatte læsningen.

Skulle det mod min forventning komme til en ny afstemning, hvor søster Cecilie ikke deltager, skal min stemme gå til Kirstine Nielsdatter. Jeg håber inderligt, at valget vil skabe enighed. Alle mine medsøstre ønskes et godt liv i Herren.

De kærligste søsterlige hilsener

Dagmar Krabbe

Der var stille i salen, som havde det været Dagmar selv, der havde talt. Langsomt rettedes alle øjne mod Cecilie, som sad med røde kinder. Tavsheden varede efter Kirstines opfattelse lidt for lang tid. Det var tydeligt, at Cecilie ikke viste sine levende råd om, hvad hun skulle gøre.

Ragnhild fortsatte: ”Dette var vor kære afdøde priorindes sidste ønske. Alle, der har lyst at læse brevet, kan se det i arbejdsværelset. Fra nu af vil der kunne opstilles emner til valget.”

Kirstine tog ordet. ”Jeg vil kun sige, at jeg til fulde støtter søster Dagmars opstilling af Cecilie, og at jeg ikke håber, der kommer nogen anden afstemning.” Hun følte sig lettet over at få det sagt. Inderst inde følte hun sig stolt og beæret over at blive nævnt i Dagmars brev. Men i hendes øjne var valget af Cecilie det eneste rigtige, et klarsyn, hun også havde forventet fra Dagmars side. Efter en lille pause fortsatte Kirstine: ”Jeg kunne måske foreslå, at de, der kunne have andre overvejelser, vil sørge for at foreslå navnene i god tid. Det vil endda være at foretrække at høre disse navne nu, hvis nogen allerede skulle have tænkt over det.”

Else rejste sig. ”Jeg vil gerne opstille søster Ragnhild. Jeg tror, hun har den fornødne erfaring.” Hun satte sig hurtigt ned igen.

Else var blevet sig selv igen, efter hun for nogle år siden havde født en velskabt søn, som lige efter fødslen var blevet givet bort. Kun Dagmar vidste til hvem. Else havde fået valget mellem at forlade klostret sammen med sit barn, eller at give barnet væk. I de fleste klostre ville hun ikke have haft noget valg. Dorethe havde da også argumenteret imod, at Else skulle have mulighed for at forblive i klostret. Hun var gået så vidt, at hun havde blandet biskop Tyge ind i sagen. Hun havde forventet, at han ville støtte hende. Der havde været andre eksempler i benediktinerordenen, hvor praksis altid var bortvisning. Sagen var gået i hårdknude, fordi Tyge godt nok støttede Dorethe, men han havde vanskeligt ved at korrespondere med Dagmar. Og Dagmar argumenterede heftigt for, at Else var voldtaget af bispens egne folk. Hun var gået så langt som at true med at gå på tinge, hvor hun henviste til klostrenes ukrænkelighed. Tyge ville helst glemme den sag. Historien var i sin tid kommet helt til Ribe, og han yndede ikke, at hans skrøbelige rygte fik for mange skrammer. Derfor var sagen endt med, at Else blev, men det havde været svært for hende at aflevere barnet.

Nu var Ragnhild i spil, heller ikke det var uventet. Kirstine sad og overvejede, hvordan hun skulle få Dorethe og hendes gruppe på banen. Det ville være uheldigt, hvis Dorethe og Ragnhild gjorde fælles sag. Kirstine rejste sig igen. ”Nu har jeg sagt, hvem jeg støtter. Men jeg har hørt rundt i klostret, at nogen ønsker en hårdere linje. Personligt vil jeg foretrække, at vi har et valg, hvor alle opfattelser bliver repræsenteret. Hvis jeg har hørt rigtigt, har Dorethe været inde på, at vi måske kunne blive mere som de større klostre?” Hun lod ordene hænge i luften og kiggede på Dorethe.

Dorethe var pludselig hjemmevant. Hun havde mange gange gjort Dagmar opmærksom på, at Stubber Kloster var for svagt i tolkningerne af ordenens regler. Hun fandt det vigtigt at slå endnu et slag for en hårdere linje. At forslaget netop skulle komme fra Kirstine, undrede hende lidt. Dorethe rejste sig og stillede sig bag bænken. Hun havde ved flere lejligheder haft ordet temmelig længe og yndede at argumentere for sine synspunkter. ”Jeg er glad for, at du bringer dette på bane, søster Kirstine. Det er min klare holdning, at vi kunne have gavn af at se os lidt om blandt de øvrige klostre. Da vi kom fra Ribe i sin tid, havde vi svært ved at vænne os til den sædvane, vor kære afdøde priorinde praktiserede. Vi kunne benytte denne lejlighed til at stramme op på praksis, så det mere bliver Guds sande ord, vi lever efter.” Hun gjorde korsets tegn og nejede. ”Jeg vil ikke give eksempler i dag, men jeg tror, mine medsøstre ved, hvad jeg sigter til. Ellers vil jeg gladelig stille mig til rådighed. Vi må huske, at vi har viet vores liv til Gud, og det er vor vigtigste opgave her i livet. Prior og bisp skal nok tage sig af den profane verden for os.

Dorethe sluttede med et ”Amen.”

Kirstine rejste sig nok engang. ”Skal vi forstå det således, at søster Dorethe stiller sig til rådighed for valget?”

Det direkte spørgsmål så et øjeblik ud til at komme lidt bag på Dorethe. Hun så hen på Margit, som nikkede tilbage.

”Ja, jeg stiller mig til rådighed,” svarede Dorethe.

Ragnhild rejste sig igen. Om hun yndede den tale, som Dorethe netop havde holdt, eller det modsatte, kunne man ikke se på hende. ”Så vidt jeg ved, har vi fire farver på de sten, som vi stemmer med. Så er der flere, der ønsker at stille op? Ellers kan I nu tænke godt over det. Men vi kan konstatere, at der indtil nu er tre opstillede til valget. Og så synes jeg, at vi skal synge endnu en salme til ære for Dagmar.”

Som Ragnhild havde ønsket, oprandt lørdag med solskin og tilstrækkelige varmegrader, til at gudstjenesten kunne holdes udendørs. Asger Øgendahl havde godt nok spurgt, om de ikke skulle flytte begravelsen til Sevel Kirke, hvilket nonnerne venligt afslog. Mange var mødt op fra nær og fjern. Fra middag og timen herefter blev deltagerne ved med at strømme til klosterholmen. Der var lavet en fenne uden for plankebroen, hvor klostrets drenge sørgede for, at heste og nogle få vogne kunne holde. Mange kom sejlende både sydfra og fra Søgårde og Jattrup, ja, helt fra Estvad kom der skibe. Klostrets landingsplads blev også fyldt op.

Kirstine havde ikke før set så mange mennesker på klosterholmen. Hun lagde mærke til, de mange fattige, som ikke kunne få sig selv til at gå til begravelsen, var mødt op i bakkerne. Hun gav besked på, at der skulle sendes nogle potter gravøl derop, når begravelsen havde fundet sted. Klostret havde søgt hjælp fra gårdene omkring, så nonnerne kunne være mest muligt hos de mange gæster.

Gudstjenesten begyndte, efter at den lille klokke ved kapellet havde ringet med sin spinkle tone. Kisten stod ved døren ind til kapellet. Trækorset var flyttet ud, så det stod i indgangen. Nonnerne havde taget opstilling til venstre, de adelige og storbønderne stod til højre for kisten. På vejen forbi herberget mod staldene, ja, selv næsten bag kapellet stod der folk. Det var meget smukt og stemningsfuldt.

Midt i gudstjenesten kom en lille flok ryttere til syne fra Sevel. Det var prioren med en seksmandseskorte, på tilbagevejen fra Ørslev Kloster mod klostret i Gudum. Prioren så noget forbavset ud, da han nåede frem.

Da gudstjenesten var overstået og den sidste salme sunget, ringede den spinkle klokke igen. Følget gik spredt om til de fem store træer, der skyggede for gravpladserne. Kisten blev hele vejen fulgt af Magnus Hjælms røde og grønne banner. Det så ud, som tyren blev levende, da en let brise fra syd fejede op over klosterholmen. Da jordpåkastelsen var forbi, sendte den store stormklokke de sidste toner til et endegyldigt farvel. Banneret blev igen båret ind i klostret. Magnus Hjælms ånd hørte til inden døre.

Kirstine sørgede for, at hun hele tiden havde Cecilie ved sin side. Hver gang de traf storbønder eller adelige, sørgede hun for, at Cecilie blev behørigt præsenteret. Ragnhild gik rundt blandt gæsterne, fuldt optaget af at sørge for, at det hele fungerede, som det skulle. Da hun passerede prioren, var han noget forbitret.

”Hvorfor er der ikke sendt ilbud til Ørslev, så jeg kunne nå denne højtid?”, hvæsede han.

Ragnhild vred sine hænder og gav samtidig en kone besked om at hente mere mad.

Prioren gik over mod Cecilie og Kirstine, som stod sammen med Eberstein og Albert Albertsen. Kirstine havde netop præsenteret Cecilie, da prioren standsede ved gruppen. Han havde nok forventet at blive præsenteret, men da han skulle til at aflevere sit mest elegante buk, vendte Eberstein sig igen mod Kirstine.

”Jeg vil endnu en gang komplimentere klostrets for jeres velsmagende og stærke bryg,” sagde han. Det var en skjult hentydning til, at de godt kunne drikke et bæger mere.

”Man ser tydeligt, hvor stor betydning afdøde havde for klostret og egnen,” sagde Eberstein, der stadig ignorerede den velklædte prior, i udkanten af gruppen.

”Ja, det er både rig som fattig, der er mødt op i dag,” sagde Cecilie.

I det dejlige aprilvejr havde mange slået sig ned i bakkerne på den anden side af plankebroen. Der blev delt rundhåndet ud af gravøllet. Stemningen på tunet var ved at blive lidt løssluppen. Der hørtes adskillige latterudbrud. Prioren havde ikke smagt på brygget, og følte sig til overs. Ærgerlig vendte han sig og gik over til de tre nye nonner, som stod lidt for sig selv. De tre nejede ærbødigt.

”Er det muligt for klostrets prior at få sig et bæger vederkvægende gravøl?” spurgte han lettere irriteret.

Søster Margit skyndte sig at sørge for ham. Hun havde stadig stor respekt for Mikkel, om end ikke helt så meget som tidligere. Han drak tørstigt af bægeret og gav med en håndbevægelse tegn til en ny ophældning.

”Hvem har Dagmar så peget på som ny priorinde?” spurgte han i et helt anderledes venligt tonefald.

”Dagmar anbefalede søster Cecilie,” sagde Dorethe og fortalte, hvad der ellers stod i brevet. ”Ragnhild er blevet stillet op, og jeg er tillige blevet opfordret,” fortsatte Dorethe. ”Så vi er tre.”

Mikkel kiggede olmt på Dorethe.

”Ja, det er, som man kan forvente … med hovedet under armen.” Han lavede et opgivende hovedkast, inden han fortsatte i en mere forsonlig tone. ”Kan I da ikke se, at på den måde opnår Cecilie lige netop stemmer nok?”

Dorethe så spørgende på ham.

”Hvis vi skal have foden indenfor, må vi holde på Ragnhild,” forklarede han. ”Hende kan vi styre. Hun har forstand på størrelse med en hasselnød.” Det så et øjeblik ud til, at han kom i tanke om, hvem han talte til, inden han nærmest jovialt tilkendegav: ”Vi bliver nødt til at bruge lidt mere omtanke.” Han smilede bredt, kiggede sig omkring og gik et skridt nærmere. I et lavere tonefald fortsatte han: ”Sørg for, hvis søster Cecilie vinder afstemningen, at forlange omvalg. Foreslå herefter Ragnhild, som I herefter støtter alt, hvad I kan. Det er den måde, Stubber Kloster skal vindes på. Rødtoppen er fjenden.”

”Jamen, det var faktisk hende, der foreslog Dorethe,” sagde Klara, som havde stået og lyttet opmærksomt.

Prioren nikkede indforstået. ”Ja, det er der, hjernen er. Hun skal for alt i verden ikke have indflydelse.” Han blev opmærksom på, at nogen stod bagved. Irriteret vendte han sig for at komme med en skarp kommentar. Han måtte dog kigge op, og han genkendte rigets tidligere marsk Jens Kalf. Priorens ansigtsudtryk ændrede sig hastigt, og han trådte et skridt tilbage og bukkede.”Guds fred, kære marsk. Der blev jeg helt forskrækket.”

Ikke en muskel rørte sig i marskens ansigt. Han så ned på prioren, som om han lige havde trådt i et eller andet. ”Det er et farligt spil, I spiller.”

”Hvad mener marsken?”

”Hvad står der i klostrets regler om valg af priorinde?” spurgte marsken iskoldt.

”Ja, valget sørger de helt selv for. Jeg kan kun give råd,” kom det hurtigt fra prioren, som nu så lidt skeptisk ud, mens han kløede sig på halsen.

”Det var ikke hvad jeg hørte.”

”Når nogen direkte spørger, har man da pligt til ...” Mikkel Tavsen skiftede fodstilling og skelede forlegent. Mærkeligt nok lykkedes det ham at bibeholde sit smil, om end lidt anstrengt.

”Tror prioren ikke, det ville være en god idé at rejse videre? Der må være meget andet, en travl prior skal tage sig af på denne årstid?”

”Øh, hvad mener marsken?” Mikkel vidste udmærket godt, hvad der mentes.

Efter et langt liv som hærfører og befalingsmand kendte Jens Kalf mange små kneb. Han rettede sig en smule mere op, og førte langsomt hånden over til sit sværdskæfte. Blikket var stadig ætsende. Nonnerne bemærkede ikke håndbevægelsen.

Mikkels smil kunne netop anes, da han sagde: ”Mine mænd og jeg er blot på gennemrejse. Vi håber at nå et godt stykke mod Gudum Kloster før mørkets frembrud. Jeg vil byde marsken farvel, og mine Guds søstre ligeså.” Han bukkede galant, og smilet brød frem på ny.

Alle fire så de efter ham, mens han snoede sig gennem folkemængden mod porten. De tre nonner stod lidt forlegne, da de pludselig befandt sig alene med Jens Kalf.

Tirsdag formiddag fandt et lille møde sted i kælderen. Det var dagen, hvor de skulle finde afløseren for Dagmar. Efter det fine solskinsvejr var vejret slået om. Det havde regnet i to dage. De kølige hvælvinger og det svagt blafrende lys var hyggeligt og beroligende. De fem, som altid mødtes her, fandt tryghed og venskab. Her kunne tales fortroligt, og gives frit løb for ærgrelser og tanker.

Det daglige arbejde var næsten gået i stå. Der var kun få syge. Forårsarbejdet i markerne var godt i gang, og priorens besøg var afsluttet. Ingenting var som før. Dagmars dødsfald havde lammet dem. Selv for de yngste drenge, som passede kvæget på markerne, var dagligdagen ikke som den plejede. Alle ventede på valget. I disse dage opdagede de, hvor vigtig en person Dagmar havde været. Den kærlige måde, Dagmar havde virket på, stod tydelig for alle, også tyendet. Alle gjorde sig tanker om, hvordan det ville blive, såfremt den eller den person blev valgt. Blandt tyendet var Cecilie den, de fleste foretrak. For nonnernes vedkommende var det langt mere kompliceret. Den enkeltes arbejdsområde spillede ind. Forholdet til Gud og den måde, religionen blev praktiseret på. Og endelig havde deres indbyrdes forhold stor indflydelse på nonnernes overvejelser.

Dagmar havde udadtil ledet klostret på sin måde. De fleste søstre beskæftigede sig slet ikke med den side og var uvidende om, hvilke egenskaber der krævedes for at omgås storbønder, adel og almue. For dem var de nære ting vigtigst. Kun om søndagen, når de skiftevis sejlede og gik til kirken i Sevel, gjorde de erfaringer med verden udenfor. Nogle fandt tryghed ved, at Ragnhild sørgede for tilstrækkelig uld til væveriet. Eller at der var en, der sørgede for det praktiske på vaskeriet, at køkkenet fungerede, eller blot en, som praktiserede bønnerne på samme inderlige måde som de selv.

Kirstine havde tænkt det hele gennem mange gange. Hvordan kunne hun medvirke til, at klostret ikke valgte en person, som i løbet af kort tid ville ændre på de ting, Dagmar havde lært dem? De andre sad og så på hende. Der havde været stille i lang tid. Da Kirstine endelig sagde noget, forplantede lyden sig i hvælvingerne.

”Der er ingen tvivl om, at prioren forstår at give de rigtige råd. Dorethe behøver ikke at trække sig inden valget. Det håber jeg heller ikke, hun gør. Prioren har ganske givet sagt til hende, at taber Dorethe og Ragnhild valget, skal de blot begære omvalg. Jeg tror lige netop, vi vinder denne omgang.”

”Jamen, vi er jo kun fem,” sagde Gertrud, den yngste i klostret.

”Det vanskelige kommer, når Dorethe trækker sig. Så vil hun anbefale at der stemmes på Ragnhild.” Kirstine gjorde et lille ophold, før hun fortsatte: ”Vinder Ragnhild så, står hun i gæld til Dorethe, som derefter vil sørge for mere eller mindre at styre Ragnhild sammen med prioren. Derfor skal vi se, hvem der kan påvirkes, og hvem der ikke kan. Men vi bør ikke tale med nogen, før vi kender resultatet i aften.”

Maden blev indtaget i andægtig tavshed. Ragnhild forsøgte at være helt upartisk, mens hun opremsede valgreglerne. Alle kendte dem, for der var ikke talt om meget andet siden begravelsen.

”Ja, så skal vi til det,” sagde Ragnhild. ”Her er tre forskellige farver sten. Dorethe får de røde, som ligger i denne kasse. Cecilie får de grønne og jeg de hvide. Hver enkelt af jer må kun tage én sten. I skal lægge den i denne krukke, der står her.” Hun så højtideligt rundt i salen. ”Vi stiller det hele heroppe bagved, så ingen kan se, hvad den enkelte stemmer. Skal vi gå i gang?”

Enkeltvis forsvandt de bag et ophængt tæppe. Der lød en klirrende lyd, hver gang en sten forsvandt ned i krukken. Til sidst lagde Ragnhild en grøn sten i krukken.

”Dette er så Dagmars sten,” bekendtgjorde hun med høj stemme. Hun gjorde en sigende pause, før hun fortsatte: ”Alle har nu stemt. Der skal være tyve sten i krukken.” Ragnhild hældte stenene ud på bordpladen, hvor alle kunne se dem.

Dorethe, Gulla og Ragnhild satte sig som de ældste søstre med front mod de tilstedeværende og begyndte at sortere stenene i tre bunker. Det var overstået på et øjeblik, og alle var i stand til at se resultatet.

Ragnhild rejste sig igen. ”Gulla, vil du fremsige resultatet.”

Gulla rømmede sig. ”Dorethe har fået fire stemmer, Cecilie har fået otte stemmer, og Ragnhild har fået otte stemmer.”

Ragnhild rejste sig igen. Der var lidt forvirring at spore i hendes ansigt. ”Vi har stemmelighed mellem to af de opstillede. Jeg foreslår, at vi i morgen tager endnu en afstemning med de tre opstillede. Så håber jeg, vi finder en, der har flertal. Har nogen indsigelser mod dette?” Ragnhild så rundt i forsamlingen.

Dorethe rejste sig. ”Jeg vil gerne meddele, at jeg trækker min opstilling tilbage.” Hun kiggede rundt, hvorefter hun foldede hænderne og sagde: ”Samtidig vil jeg opfordre til, at I stemmer på vor gudfrygtige søster Ragnhild, som efter min opfattelse har det rette kristelige sindelag til at lede Guds sjæle her på Stubber Kloster.”

Kirstine iagttog Ragnhild, da Dorethe fremsagde sin fromme bekendtgørelse. Hun var i tvivl om, hvordan Ragnhild tog meddelelsen. For første gang fornemmede hun, at Ragnhild tvivlede på sin egen formåen. Eller så hun en erkendelse af, at Dorethe overdrev sin fromhed og offervilje? Det var ikke til at sige, men der var noget, Ragnhild ikke brød sig om.

Kirstine blev afbrudt i sine betragtninger, da Cecilie rejste sig fra bordet bag hende. Hun havde været under et stort pres de seneste dage, og stemmen rystede, da hun begyndte at tale. ”Jeg har på fornemmelsen, at vores kære Dagmar havde forudset denne situation, som vi kunne læse i hendes brev. Vi havde en meget smuk begravelse i lørdags. Smukkere kunne vi ikke ønske det. Jeg tænkte, at det forhold, Dagmar havde til både høj og lav her på egnen, er særdeles vigtigt for os alle sammen.” Hun stod lidt for at samle kræfter. Hun var gråden nær. ”Jeg så også tydeligt for mig, hvem der ville være i stand til at fortsætte det tunge arbejde, som Dagmar har udført. Og det stod mig klart, at det ikke var mig.” Der løb en tåre ned over hendes kind. Hun tog sig sammen. ”Det er svært for mig at stå her og svigte jer. Men lige så svært er det for mig at føle, at jeg egentlig svigter den tillid, som Dagmar har vist mig.”

Gertrud rakte hende et klæde til øjnene.

”Når jeg siger, at jeg trækker mig fra valget nu, er det i erkendelse af, at vi har en helt ung nonne iblandt os, som jeg mener har de egenskaber, der er vigtige for en leder af klostret. Vi skal have en, der kan stoppe bispens mænd, når de voldtager vore søstre. En, der har mod og hjerte i sit arbejde.” Hun standsede og kiggede hen på Ragnhild. ”Vi føler alle dyb respekt for dig Ragnhild. For det utrættelige arbejde, du udfører overalt. Det er ikke mindst din fortjeneste, at alt gik så godt i lørdags. Jeg tror, Dagmar havde forudset dette, og jeg tror, hun ønskede, at vi skulle gennem en valgrunde, før vi kom til erkendelsen af, at Kirstine Nielsdatter vil være det rigtige valg for Stubber Kloster.” Cecilies stemme var ved at knække flere gange. Hun strammede sig an. ”Jeg forslår derfor søster Kirstine og trækker samtidig mit eget kandidatur.”

Kirstine sad lamslået. Nu havde de lige aftalt, hvordan de skulle forsøge at påvirke … længere kom hun ikke. Da hun hørte de sidste ord af Cecilies lange tale, kunne hun nærmest have skreget til hende: Nej, det kan du ikke! Nye tanker dukkede op. Hvis hun også trak sig, var Ragnhild priorinde. Den tanke var nærmest uudholdelig. Kirstine så for sig, hvordan klostret ville blive trukket ned – med smålighed og middelmådighed i højsædet. Kirstine sagde ikke noget. Varm og forlegen sad hun, mens alles øjne blev vendt mod hende. Cecilies øjne fandt hendes. Hun havde stadig tårer i øjnene og så undskyldende på Kirstine.

Langsomt kom samtalen i gang ved bordene.

Ragnhild rejste sig. ”Kan vi så få ro,” råbte hun til sidst. ”Der er stadig to kandidater tilbage. Vi vil foretage et nyt valg i morgen aften ved samme tid. Husk på, at det stadig er muligt at stille op eller foreslå andre navne, helt indtil vi går til bords i morgen.”

Da de gik ud af salen, sagde Kirstine til Cecilie: ”Hvad gik der af dig? Havde vi ikke lige aftalt, hvordan vi skulle forsøge at overbevise de andre?”

”Jo, men det her er det rigtige, tro mig. Jeg vil indtil i morgen gøre alt for at overbevise så mange som muligt.” Hun tog Kirstines hånd og så undskyldende på hende.

Kirstine holdt sig for sig selv hele onsdagen. Hun var godt klar over, at der ikke blev lavet noget fornuftigt i hele klostret. Alle var optaget af at tale og forhandle og hviske i krogene. Indimellem fik hun kuldegysninger ved tanken om - hvis det nu blev hende. Når hun tænkte tanken, fik hun kraftig hjertebanken. Samtidig gjorde det hende rolig, at det i hvert fald ikke var hende selv, der gerne ville. Nej, både Dagmar og Cecilie og flere til så gennem fingre med hendes alder og eventuelle uerfarenhed. Når hun tænkte på alternativet, Ragnhild, som så gerne ville, men som efter hendes bedste opfattelse var komplet uegnet, ja, så måtte hun erkende, at hun selv besad de færdigheder, som ville være nødvendige.

Aftenen oprandt. Kirstine følte, at spisningen varede flere timer. Ragnhild ledede nok en gang valget. Hun gentog reglerne og meddelte, at Kirstine havde de sorte sten og hun selv de hvide. En efter en forsvandt nonnerne bag tæppet, og til sidst lagde Ragnhild Dagmars sorte sten. Gulla havde æren også i aften. Kirstine så det hele gennem et uvirkeligt lys, og var klar over, at de andre holdt øje med hendes mindste bevægelser.

”Det har været meget tæt, og alligevel med en lille overvægt til en af parterne,” bekendtgjorde Gulla. ”Ragnhild, ni sten. Kirstine, elleve sten.”

Ragnhilds ansigt var helt udtryksløst, da hun meddelte: ”Kirstine Nielsdatter er herefter ny priorinde, hvis alle kan godkende valget.”

Kirstine bestræbte sig på ikke at se på nogen.

Så lød Ragnhilds stemme igen. ”Vi går til godkendelse af valget,” sagde hun.

Hun lød træt. Kunne det passe, at der også var en anelse lettelse i stemmen?

”Kan I godkende valget, går man bag tæppet og lægger en hvid sten i krukken. Skulle der være nogen, der ikke kan godkende det, lægges en sort i, og valget skal dermed gå om i morgen.”

Alle måtte om bag tæppet igen, og den klirrende lyd fra nitten sten hørtes. Alle var nu kendt med processen, og afstemningen gik ganske hurtigt.

Da Gulla efterfølgende måtte konstaterede, at der var to sorte sten i krukken, måtte Ragnhild endnu engang dekretere et nyt valg.

Kirstine sov ikke meget mellem aftenens og nattens tidebønner, og udmattet gik hun til tidebønnen tidligt torsdag morgen.

Ragnhild gik direkte til valghandlingen torsdag aften. Reglerne, og hvem der havde hvilken farve sten, blev hurtigt remset op.

”Er der nogen, der har noget at sige, inden vi skrider til handling?” spurgte Ragnhild med høj stemme. Hun lød træt og ønskede tydeligvis det hele overstået.

Efter tidebønnen om eftermiddagen var Kirstine gået en tur langs søen og havde helt set bort fra, at hun var ønsket i kælderen. Margretha havde om formiddagen informeret om de tiltag, der var blevet gjort.

”Vi vinder,” sagde hun. ”Else sagde her til morgen, at selv Ragnhild er begyndt at tvivle på, at hun kan blive priorinde.” Margretha var begejstret. ”Vi stoler alle sammen på, at det er dig, der kan føre klostret videre. Vi har spredt det budskab, at klostret vil blive underlagt bispestolen, allerede inden sommeren er ovre, hvis ikke vi får en stærk leder.” Margretha havde set uforstående på Kirstine. Hun undrede sig tilsyneladende over, at Kirstine ikke delte hendes begejstring. Så fortsatte hun: ”Vi har fortalt vidt og bredt om et kloster syd for Viborg. Der har bispestolen overtaget ledelsen af landbrug, køkken og klædefremstilling. Det har fået dem til at tænke over sagerne. Der har været krisestemning i Ragnhilds egne rækker i vævestuen. Anne og Bodil taler jo meget med karlene, som er gået til portner Aage. Alle er blevet bange for at miste deres bestilling. Cecilie har beordret os til at holde inde med de negative meldinger. Hun frygter, at vi kommer til at overdrive.”

Kirstine havde blot nikket til det, hun hørte, og var gået hen mod hospitalet. Margretha stod undrende og så efter hende. Senere på eftermiddagen, da Kirstine kom tilbage over plankebroen, gik hun forbi den nye staldbygning. Hun havde ikke kunnet undgå at høre brudstykker af ophidsede stemmer, der talte bag den halvåbne port.

”Du må kunne gøre noget, Aage,” sagde en.

”Klostret bliver aldrig det samme igen uden Dagmar,” fortsatte en anden.

Lige da Kirstine var ud for porten, blev der hysset kraftigt, og de ophidsede stemmer tav hurtigt. 15-20 personer af tyendet, som var forsamlet, vendte sig mod Kirstine. Hun valgte blot at gå forbi, som intet var hændt. Ud af øjenkrogen bemærkede hun spredte buk og ærbødige hilsner.

Ragnhild stod og så ud over forsamlingen. ”Ønsker nogen ordet før valghandlingen?”

Dorethe rejste sig. ”Jeg har i dag hørt en masse snak om bispestolen. Frygtelige historier om, hvor ond og grådig kirken er. Vi tre, som i sin tid kom fra klostret i Ribe, kan sige, at det forholder sig helt anderledes. Som nonner skal vi ikke tage os af den ydre verdens anliggender. Vi har viet vort liv til Gud. Det er sådan, vi har vor gerning.” Dorethe nød at tale til forsamlingen. Hun lød nærmest som en præst, messende sit budskab. ”Prioren i Ribe sørger for alt – at vi får mad på bordet, at der er penge til klæder. Det er ikke nødvendigt, at have søstre til at helbrede syge. Dagene går med bøn og de gøremål, der nu engang er nødvendige, for at klostret kan fungere.”

”Hvem bestemmer, om der skal gives mad til de fattige?” spurgte Margretha. ”Er det prioren eller priorinden?”

Dorethe så lidt irriteret ud ved afbrydelsen. ”I Ribe har vi meget lidt at gøre med folk i byen. Vi beder for de fattige, men at begynde at dele mad ud vil være så stor en opgave, at vi ikke vil vide, hvor vi skulle begynde eller ende. Et munkekloster tager sig af de syge.”

”Kan priorinden også bestemme, at der skal kød på bordet hver dag?” spurgte Helene.

Alle vidste, at maden betød meget for hende. Det var samtidig en kendt sag, at der ikke var mange klostre, hvor maden var så nærende og god som på Stubber Kloster.

”Maden er nok ikke helt så overdådig.” Dorethe slog ud med armene, som om det spørgsmål ikke var særlig vigtigt. ”Vor kære prior, sørger så godt for os, som det overhovedet er muligt for ham.” Hun vendte sig mod forsamlingen, for at afslutte svaret på Helenes spørgsmål. Så foldede hun hænderne og fortsatte: ”Vi har søster Ragnhild, som sørger for, at vi har alt, hvad vi behøver for at tjene den Gud, vi har viet os til, da vi afgav klosterløftet. Vi skal ikke beskæftige os med verdslige forhold, vi skal ikke omgås de adelige, afkøbe gårde, sælge øl og mange andre ting, som ikke hører et fromt og kristent nonnekloster til.”

Dorethe så ud, som hun ville sige en del mere, men blev afbrudt af Ragnhild. ”Tak til Dorethe. Er der flere, der ønsker ordet, inden vi starter valget?”

Kirstine havde svært ved at tolke Ragnhilds ansigtsudtryk. Det virkede nærmest, som hun tog afstand fra det, der blev sagt. I sit stille sind ærgrede Kirstine sig, da Dorethe blev stoppet. Disse lange salvelsesfulde taler virkede hykleriske på de fleste. Kirstine væmmedes næsten ved den påtagne fromhed.

Dorethe stod lidt desorienteret. Så satte hun sig.

Ragnhild ventede ikke længe, før hun greb til handling. ”Vi går over til endnu en afstemning. Jeg håber inderligt, at vi herefter endegyldigt kan godkende resultatet af afstemningen.”

Endnu en gang forsvandt alle bag det opsatte tæppe. Stenene blev tømt ud på bordet foran Gulla og Dorethe, som sad parat til optællingen. Der gik et sus gennem kapitelsalen. Der var kun to hvide sten, blandt alle de sorte. Dorethe så nærmest himmelfalden ud, da hun stirrede på det overvældende resultat. Hendes øjne ledte efter de øvrige to medsøstre. Så kiggede hun på Ragnhild, som stod udtryksløst og kiggede ud over forsamlingen.

Gulla rømmede sig. ”Søster Ragnhild har fået to stemmer og søster Kirstine atten stemmer.”

”Tak, Gulla.” Vi går så til afstemningen for at godkende valget.” Ragnhild virkede mærkelig afklaret.

Kirstine tænkte et øjeblik, om hun skulle lægge en sort sten i krukken, da hun forsvandt ind bag tæppet. Det var måske sidste mulighed, inden hun begik sit livs dumhed. Hvordan skulle hun dog kunne lede ældre søstre, som udviser så blind en tro, at de helt glemmer den sunde fornuft? Dorethe og Ragnhild ville aldrig anerkende så ung en priorinde. Der gik mange tanker gennem hovedet.

Alle havde sat sig. Krukken blev hentet. Det klirrede, da stenene blev åbenbaret. Alle sten var hvide.

Ragnhild virkede træt, da hun nævnte resultatet på afstemningen. ”Dagmar fik sit sidste ønske opfyldt,” sagde hun. ”Vi har fået en klar tilkendegivelse fra alle søstrene. Jeg vil lykønske søster Kirstine Nielsdatter med valget som ny priorinde. Herefter skal vi kalde hende moder,” rettede hun sig selv.

Alt virkede uvirkeligt for Kirstine. Hun sad med varme kinder. Søstrene kom på skift frem, lykønskede og nejede dybt i ærbødighed. På vejen ud af salen til tidebønnen trak hun Cecilie til side og spurgte: ”Hvad er det for et kloster syd for Viborg?”

Cecilie kiggede frem for sig. ”Det har jeg ingen anelse om.”

- 17 -

Priorinde – April 1284

Kirstine havde insisteret på at sove en sidste nat i sit gamle kammer, det værelse, som gamle Beate havde beboet en halv menneskealder. Hun vågnede som vanligt, så hun kunne nå sit morgentoilette, og fornemmede spændingen i hele kroppen. Det føltes nærmest, som skulle hun begynde forfra i klostret. Der var længe til samlingen. Kirstine ønskede inderligt at udføre sin nye gerning godt. Hun kendte en priorindes morgenopgaver indgående, men var langtfra sikker på, at hun kunne løse dem rigtigt. Det gik pludselig op for hende, at hun gik frem og tilbage i det trange soverum. Hendes hals var helt tør, og alligevel gjorde hun synkebevægelser. Hun knyttede hænderne og sagde højt til sig selv: ”Nu tager du dig sammen.”

Hun skyndte sig over i buegangen en smule tidligere end normalt. Ragnhild kom imod hende fra den anden side, nejede med sænket blik og bød godmorgen.

”Nu er det jer, der skal bære denne,” sagde hun højtideligt. Frem fra sin dragt trak hun Dagmars priorindekæde med det store kors, og hængte den om halsen på Kirstine, hvorefter hun atter nejede. ”Vi glemte i går, at vi efter gammel skik skulle have overdraget priorindekæden, mens alle søstrene var samlet i salen.” Det så ud, som om Ragnhild ville have sagt mere, men hun kiggede blot ned i gulvet og vendte sig for at finde i sin plads.

Omkring dem begyndte de øvrige søstre at indfinde sig. Det tog tid at finde de nye pladser i rækken, nu Kirstine skulle gå bagerst. Gertrud slog på den lille klokke ved kapellet og vendte tilbage til de øvrige. Som novice gik hun forrest i processionen.

Ragnhild vendte sig om mod Kirstine og spurgte stille: ”Skal jeg hjælpe dig med at forrette den første laudes?”

Kirstine mærkede, at hun blev rørt over Ragnhilds betænksomhed. Hun rystede på hovedet og lagde sin hånd på Ragnhilds arm. ”Tak,” sagde hun. Kunne Ragnhild se, hvor nervøs hun var? Kirstine istemte salmen, og processionen startede højtideligt.

De to rækker nonner gik op ad midtergangen i det lille kapel. Forbi de faste siddepladser op foran alteret, hvor de delte sig. Nonnerne gled ud i en tæt halvcirkel foran korset og de farvestrålende kalkmalerier. Kirstine tog trinnet op foran korset og vendte sig mod søstrene. Kerterne på væggene og ved alteret, lyste mod de smukt malede figurer, som naivt viste den hellige jomfru med Jesusbarnet. Hele rummet fremstod i en særlig højtidelig stemning.

Kirstine sank et par gange. Hun havde ikke tidligere interesseret sig særligt for ritualerne, men ønskede af hele sit hjerte at gøre det godt. Hun var vant til Dagmars spinkle røst til disse laudestidebønner. Det havde hun allerede i aftes besluttet at lave om på. Kirstine vidste, at hun havde en smuk og kraftig sangstemme, men havde tidligere blot fulgt med koret. Her til morgen sang hun igennem. Hun kikkede rundt til de spændte ansigter vendt mod hende. Det er også nyt for dem, tænkte hun. Hun følte, at det var afgørende som ny priorinde at kunne ramme en klang, der nåede de mest troende. Nogle af Kirstines nærmeste kendte hende så godt, at de var klar over, at for hende var troen næppe så stor og dyb. Men for de fleste andre var troen det vigtigste i livet.

Kirstine trak vejret dybt, og med klar og høj røst messede hun: ”Dagen er oprunden, vore søstre er kaldt til arbejdet. Du hellige jomfru, hjælp os med dagens dont.”

Søstrene svarede i kor: ”Du hellige jomfru, hjælp os med dagens dont.”

Kirstine vendte sig mod alteret og sang igen med høj stemme. Hun kendte teksterne fra de utallige tidebønner, der var afholdt, siden hun kom til klostret. Når Dagmar, og i hendes fravær Ragnhild, havde forrettet laudes, havde det været med deres spinkle stemmer. Kirstines stærke og lyse stemme fyldte det lille kapel.

Under den sidste del af ceremonien følte Kirstine, at der var kommet noget særligt over stemmerne. I øjnene kunne skimtes en særlig glød. Hos nogle af de yngre, Gertrud og Aslaug, kunne der anes en ny entusiasme, og salmerne blev sunget betydeligt højere end normalt. Hun kunne næsten aflæse sindsstemningerne hos hver enkelt. Hun tænkte et øjeblik, at Dagmar sikkert havde gennemskuet hendes egen manglende interesse. Sådan havde hun ofte følt det. Margretha og Helene så i dag ud til at deltage med engagement.

De var nu kommet af hyldesten til den hellige Benedikt. Højtideligt fremsagdes i kor: ”Du, som ved himmelsk lærdom har gjort Din hellige bekender Benedikt til fører og mester for en talløs discipelskare. Han, som var fyldt med alle de retfærdiges ånd og blev henrykt bort fra sig selv, da du opklarede ham Dit Lyses Glans – for at han midt i synet af Dit lys, med åbent og frigjort sind, måtte fatte, hvor snævert alt er her på jorden. Ved Kristus vor Herre. For denne glædes skyld jubler nu al jordens nonneskare, men også de himmelske kræfter.”

Laudes sluttede med en inderlig bøn efterfulgt af endnu en salme. Ved sidste strofe tog Kirstine trinnet ned fra alteret for at begynde den særlige hymne, som hørte til, når de gik tilbage fra laudes. Processionen gik tilbage gennem den lave gang og drejede ud i buegangen, hvor processionen opløstes. De havde hver især pligter, før der blev ringet til morgenmad i salen. Kirstine gik tilbage til sit kammer og samlede sine ejendele sammen. Over for Magnus Hjælms store værelse, som nu var magasin, gik hun ind i Dagmars arbejdsværelse, som hun kendte så godt. Det virkede tomt uden Dagmar. På det store plankebord lå en del og ventede. Hun åbnede forsigtigt døren til sit nye soverum. Det var enkelt indrettet, med et personligt præg. Træsengen stod midt i rummet, et stort skab stod ved den ene væg. En jernrist, hvorpå Dagmar kunne have varme sten fra køkkenilden, stod i hjørnet. Der var et vindue magen til det i arbejdsværelset. Under vinduet prydede et mindre skrivebord smukt med hylder på begge sider. Ved skrivepulten en skammel med en slidt hynde. Ved siden af kvistvinduet stod et skab. Skabet med den falske bund. Hun modstod fristelsen til at kigge, men kiggede tilfreds rundt. Her skal jeg nok finde mig til rette, hvis jeg bare kan klare opgaven, tænkte hun, da hun hørte nogen komme ind i arbejdsværelset ved siden af.

Ragnhild stod tavst ved det store plankebord. ”Ja, Dagmar og jeg mødtes jo her hver morgen og talte kort om dagens gøremål.” Ragnhild flyttede lidt på sig.

Med ét gik det op for Kirstine, at Ragnhild var usikker på sin rolle. Hun gik om på den anden side af bordet. ”Tilgiv mig, Ragnhild. Jeg behøver din hjælp mere end nogensinde. Lad os sætte os. Klostret kan ikke fungere, uden at du forsat tager dig af alt muligt.”

Ragnhild rystede på hovedet. Hendes overlæbe dirrede. ”Vi skal spise om et øjeblik. Jeg har lige et par ting, der skal ordnes.” Hun gik et skridt baglæns, vendte sig og forlod hastigt værelset. Tårerne strømmede ned ad hendes kinder. Kirstine kunne ikke huske, at hun nogensinde havde set Ragnhild græde.

Morgenmaden bestod som sædvanlig af havresuppe efterfulgt af nogle skiver stegt flæsk anrettet på fade, hvor der også lå store gennemskårne brød. Kirstine rejste sig, da alle var færdige. Hun var usikker på, hvordan hun skulle få bilagt de små konflikter, der var opstået i kølvandet på valget.

”Ingen vil kunne erstatte Dagmar som leder og moder. Det håber jeg, at I alle vil huske.” Hendes stemme rystede, og stod uroligt. ”Men jeg kan love jer, at jeg vil arbejde hårdt for klostret og for jer, mine medsøstre. Det lover jeg, hvis I vil bære over med mig, når I ser, at jeg ikke kan leve op til min kære forgænger.” Hun søgte efter ordene. ”Og så en anden ting. Det er vigtigt, at vi alle hjælper Ragnhild, så vi hurtigst muligt kan få klostret i gang igen. Ragnhild har en vigtig rolle og et stort arbejde foran sig.” Hun holdt igen en pause. ”Ragnhild kan du sige lidt om, hvad vi skal?” Kirstine satte sig.

En stadig beklemt Ragnhild rejste sig. Det lykkedes for hende at skjule sin sindsbevægelse, mens hun langsomt fik talt sig varm. Mange ting skulle besluttes, så arbejdet kunne komme i sin vante gænge.

Efter endnu en tidebøn trak Kirstine sig tilbage til sit arbejdsværelse. Hun havde ofte, når hun var sammen med Dagmar, tænkt: Hvis det var mig, ville jeg lave om på mange ting, men i dag kunne hun ikke komme i tanke om én eneste ting. Det tog hende ikke lang tid at flytte sine resterende ejendele og sætte de få ting på plads i skabet ved sengen. Skriveredskaberne ville hun hente senere. Hvem der skulle flytte ind i hendes gamle værelse, var endnu ikke besluttet. Hun vidste heller ikke, hvad Cecilies rolle skulle være, nu da hun ikke blev priorinde, som Dagmar ellers havde forestillet sig. Kirstine kiggede igen rundt i arbejdsværelset. Det føltes anderledes, selv om det var det selvsamme rum, hun havde tilbragt mange timer med skrivning, arkivering og planlægning. Hun gik igen ind i sit soverum. I skabet ved vinduet blev skøder på fæstegårdene opbevaret. Hun tog dem ud på gulvet og fandt lemmen ned i muren. Alt var, som det skulle være. Hun kunne ikke lade være med at tage nogle af guldmønterne frem og føle på dem. Mærkeligt, hvad guld kan få mennesker til, tænkte hun. Alt blev lagt på plads igen, inden hun gik ind i arbejdsværelset. For anden gang denne formiddag fik hun lyst til at gå ned i kælderen og sidde lidt og sludre med de andre. Hun slog det hen. En priorinde sidder ikke og hænger i kælderen.

En lille pirrende angst sneg sig ind på Kirstine. Der var tre breve, der skulle skrives. Alligevel kunne hun ikke få sig selv til at begynde på dem. Hun skulle også tale med den unge pige i herbergets køkken, der tydeligvis var gravid. Kunne hun få Ragnhild til at tage den samtale? Nej, det ville Dagmar ikke have overladt til andre. Dagmar havde taget sig af nonnernes vejledning. En gang imellem blev hver enkelt kaldt op til en samtale, som mere bar præg af et skriftemål. Kirstine havde ikke været til nogen vejledning hos Dagmar siden affæren med Jens Kalf for efterhånden lang tid siden. Kirstine sad og så ud på det dejlige forårsvejr. Hun huskede tydeligt, hvor kejtet og klodset Dagmar havde gennemført samtalen. Dagmar havde ingen erfaring med det andet køn. Samtalen var da også sluttet uden noget resultat, nærmest som en pludselig afbrydelse. Angsten kom tilbage. Hvad nu, når jeg skal udføre vejledning med Dorethe? Eller med Thorun eller Gulla? Kirstine fik heftig hjertebanken, og angsten i maven blomstrede op og blev næsten til en smerte. Hun tvang sig til at tænke på noget andet. Hun måtte ud at gøre noget. Noget dæmrede, nogle følelser, som havde været gemt væk siden ankomsten til klostret. Dengang havde hun også kunnet døve sin smerte med arbejde.

Lige neden for trappen mødte hun Anne.

”Jeg var på vej op til jer,” sagde hun lidt stakåndet. Omkring hende var der en umiskendelig lugt af stald.

”Jamen, her er jeg.” Kirstine var opsat på at være til gavn. Anne skævede mod køkkenet. Hun var lige ved at sige noget, da Kirstine afbrød hende. ”Skal vi ikke gå ud i det dejlige vejr?” Af en eller anden grund ville hun gerne være fri for at komme op i arbejdsværelset igen. Kirstine åbnede hoveddøren og ledte Anne ud i formiddagssolen.

De gik forbi Magnus Hjælms lille høj og forbi Dagmars nykastede gravplads. De gjorde begge korsets tegn og nejede.

”Hvad kan jeg hjælpe dig med?” spurgte Kirstine.

”Det er så urimeligt. Nu forlanger de endnu en gang, at vi skal slagte enten en stud eller et får.” Anne var vred og forbitret. ”Først skal vi sælge ud i januar, så vi næsten ikke kan klare resten af vinteren. Dernæst forlanger og forlanger de friskt kød fra køkkenet, så det ender med, vi skal slagte moderdyr. Vi har svært ved at få det til at hænge sammen. Der er ingen respekt for vores arbejde.”

De var standset op ved porten.

Kirstine lagde sin hånd på Annes arm. ”Skal vi ikke gå op og nyde udsigten fra bakkerne?” spurgte Kirstine. ”Har du tid til en lille tur?”

”Ja, selvfølgelig,” kom det hurtigt fra Anne.

De gik gennem porten og fortsatte over plankebroen.

Kirstine fortsatte: ”Godt nok har jeg sommetider været ude at hjælpe dig og Bodil, men jeg har egentlig aldrig rigtig sat mig ordentligt ind i jeres arbejde. Er det svært at få tyendet til at gøre arbejdet? I har jo indimellem mange, I skal sørge for.”

Anne var igen rolig; ”Tyendet har været yderst medgørligt på det sidste. Alle har været nervøse, siden Dagmar døde. Til daglig kan de godt være lidt træge. Vi skal sørge for, at Aage er med hele tiden, så der ikke bliver planlagt andre aktiviteter, når vi skal bruge karlene.” Anne skottede mod Kirstine for at sikre, at hun forstod meningen. Så fortsatte hun: ”Malkepigerne og drengene kan vi styre. Men flere af karlene er ved at blive ældre, og for nogle kniber det med kræfterne. I vinter døde gamle Alf, og det lader ikke til, at Aage ansætter nogen i stedet.”

”Hvad mener du, vi skal gøre?” spurgte Kirstine.

De var nået et pænt stykke op på den første bakke. Anne gav en ko et kærligt klask over halen, da den ikke ville flytte sig fra stien.

”Det er svært at sige,” sagde Anne. ”Vi har snart kun Toke og Niels, som er vokset op på klostret, begge er dygtige karle, som gerne tager fat. Eskild er heller ikke helt ung mere.” Anne rettede lidt på sin hovedklædning, som ikke så helt ren ud. ”Hvis det blev ufredstid, ja så er der ikke mange våbenføre mænd på klostret,” sagde hun og så på Kirstine.

Kirstine havde selv tænkt den tanke for nylig. Hun skiftede emne. ”Har vi plads til flere høveder?”

”Vi har plads til en del flere, både i staldene og på egne græsningsmarker. Derudover kunne vi genne kreaturer ud på almindingen mod Trandum,” svarede Anne.

De vendte sig og kiggede ud over søen og klostret.

”Med hensyn til en ny slagtning,” sagde Kirstine. ”Jeg har brug for hjælp fra dig og Bodil. Vi har ikke brug for flere konflikter nu.”

De var langsomt gået tilbage og passerede enkelte fattige rejsende, som allerede nu havde lejret sig ved plankebroen. Kunne man ikke betale, var der først adgang senere på dagen. Kirstine nød at se den spredte aktivitet overalt på klosterholmen. Oppefra så klosterholmen ud som en lille myretue. Mange arbejdede, eller også var de små personer dernede på vej et eller andet sted hen. Vejret bragte mange udenfor.

”Jeg vil tænke over det,” sagde Kirstine efter et stykke tid. ”Det kan godt være fornuftigt, at vi får flere kreaturer. Indtil da vil jeg foreslå, at vi accepterer køkkenets ønsker.”

En gruppe mænd stod inden for porten. Deres tale hørte op i samme nu, de to nonner kom til syne. De vendte sig mod dem og bukkede let. Aage, som stod midt i gruppen, kom over mod dem. Han var middelhøj, velklædt og havde et sværd hængende langs siden. Han standsede ved portbygningen og så afventende på Kirstine. Anne vendte sig mod Kirstine, nejede og forsvandt mod udhusene.

Kirstine gik hen til Aage. ”Er der noget, jeg kan hjælpe med?”

”Ja, der er jo en del, der skal tages beslutning om. Må jeg ønske den nye priorinde lykke til i hendes nye hverv?”

”Tak, Aage. Skal vi gå over i modtageværelset, eller er der noget, vi skal se på?” spurgte Kirstine.

”Vi kunne jo se på hejseværket til vindebroen.” Aage nikkede mod plankebroen og begyndte at gå hen mod spillet. ”Vi kommer til at bruge penge på, at smeden i Sevel skal lave en ny kæde. Det er noget kraftigt tungt jern, der skal kunne bære en stor belastning. Vi mangler omkring seks alen. Vi mangler også jernnagler til håndværkerne og flere andre ting.” Aage så ud, som var det meget vigtigt. Hejseværket var repareret flere gange, kunne man se. Kun den yderste del af hejseværket, var af jern. Sikkert af forsvarsmæssige årsager. Aage fortsatte: ”Søster Dagmar ønskede ikke, at jeg skulle aftale den slags med prioren, selv om pengesagerne jo hører til hans opgaver.”

”Hvad koster det?” spurgte Kirstine.

”Jeg kunne forsøge at bytte mig til det meste. Smeden har sikkert ikke noget imod at modtage klæder eller kød fra stalden.”

”Det er i orden, du taler med smeden. Men ønsker han penge, skal vi lige tale sammen, før vi giver ham arbejdet. Det kunne også være, at smeden var interesseret i at smage vort stærke øl.”

Det var en kendt sag, at smeden brugte en del af sin tid ved ølkruset.

Portner Aage nikkede. Flere ting skulle ordnes. ”Vi skal jo aftale min hyre som borgherre.” ”Jeg skal lønne alt tyende ud af min hyre, og folkene er ikke blevet billigere. Det er dyrt at holde så stort mandskab.” Han så ud til at få en idé, mens han stod ved rækværket og så ud over det mudrede vand. ”Ville det være en hjælp, hvis jeg overtog ansvaret for marker og dyrehold?” Han så spørgende på Kirstine.

Kirstine var klar over, at hun nu blev prøvet. Aage og hun havde ikke før haft meget med hinanden at gøre. Hun vidste, at Sorte Grethe respekterede Aage, men samtidig udnyttede ham til at skaffe sig oplysninger fra klostret. Dagmar og Ragnhild havde altid forhandlet med Aage. Kirstine havde altid haft på fornemmelsen, at Aage foretog sig så lidt som muligt. Der var stille lidt. De stod begge og så ud over det blanke vand mod syd. Så sagde hun: ”Hvor mange folk har vi egentlig på klosterholmen?” Hun kendte egentlig godt svaret.

”Vi har fire karle og tre håndværkere, som egentlig laver det samme arbejde: at hjælpe til, hvor der er brug for det. Der er ni tjenestepiger og endelig otte drenge. Vi har derudover nemt ved at få yderligere hjælp fra de mindre gårde og boelsteder, hvis vi har opgaver til det.”

”Hvad er folkene i gang med nu?” spurgte hun henkastet.

”Der er to i gang med den store båd, hvor et par af tofterne bliver udskiftet. Og så er vi netop blevet færdige med at så de sidste marker til. Der er småreparationer i gang flere steder. I morgen sender jeg folk op til Snævringen i Flyndersø, hvor vi vil skove tømmer. Ragnhild vil derudover gerne have den ene af bådene til Skive med klæde. Der er også forskellige ting, vi mangler fra markedet.”

”Hvad med klosterholmens forsvar?” Hun havde bemærket, at palisadehegnet langs bredderne flere steder var mørnet og dårligt vedligeholdt.

Han så fra søen og lige på hende. ”Der er jo fred og ingen fare. I vinter var der ikke engang hungersnød.” Han så undrende på hende. ”Så vidt jeg ved, står vi endda på god fod med de fribyttere, der bor oppe i bugten ved Brejnskoven. Det er vist noget, søster Cecilie og den nye priorinde har udrettet.” Aage så lidt forurettet ud.

”Hvor mange af de otte mænd er våbenføre?” spurgte hun. Hun var udmærket klar over, at Aage ikke var vant til den slags spørgsmål. Hun vidste også denne gang, hvad han ville svare.

”Alle er våbenføre,” sagde han.

Hun kunne høre, han ikke mente, hun skulle spørge til den slags. ”Har de da nogensinde været i kamp?”

”Eskild har været, for mange år siden. Og Wilfred er jo flygtning fra England. Han har fortalt om drabelige kampe derovre. I alt beskedenhed har jeg været i flere bataljer, end jeg har tal på.” Stemmen var svagt irriteret. Han kløede sig hurtigt i skægget.

”I tre er måske nok erfarne, men I er ved at være oppe i årerne. Erfaring gør det ikke altid. Hvad med de andre fem; de er yngre, har de været i rigtig kamp?”

”Toke har øvet sig meget med langbuen. Wilfred er en god læremester. Med de andre ved jeg ikke.” Aage gik i stå, da han blev klar over, hvor hun ville hen.

”Forventer vor nye priorinde overfald af stimænd og mordere? Eller er der farer, som jeg ikke kender til?”

”Nej, jeg har blot læst salig Magnus Hjælms gavebrev. Her forlanger han, at Stubber Kloster altid skal være forsvarligt befæstet og vogtet.”

”Klosterholmen er forsvarligt befæstet. Det kræver en talmæssig overlegen fjende at true os. Om natten vogter hundene ved anløbspladsen og i de fire hjørner. Priorinden kan sove helt roligt.” Aages blik var igen venligt. Det var tydeligt, at han betragtede emnet som udtømt.

”Jeg har nu set flere befæstede gårde bedre bevogtede end denne. Og vi har endda fordelen ved at ligge på en ø.”

Kirstine var ikke overbevist, og fortsatte: ”Det kunne være spændende at høre, hvad marsken ville gøre, om han skulle bebo klosterholmen. Jeg tror, jeg vil spørge ham, næste gang han kommer på disse kanter.”

Aage stod blot og måbede. Tilsyneladende godtog den ny, uerfarne priorinde ikke hans plan for forsvarsanlægget.

”Med hensyn til hyren vil jeg se at komme bedre ind i arbejdet, inden vi tager den forhandling. Jeg vil vende tilbage til spørgsmålet.” Hun vendte sig og nåede tilbage til hovedbygningen i god tid inden middagstidebønnen.

”Vi har ledt efter dig, hvor har du været? Vi har været oppe og set efter dig flere gange,” smilede Helene glad til Kirstine, der var på vej op ad hovedtrappen. ”Der har næsten været feststemning i kælderen i formiddag. Vi vandt.” Hun kiggede sig omkring for at sikre, at ingen så dem. ”Kom med ned i kælderen.” Helene trak hende med.

Kirstine fulgte med, og de forsvandt ned i mørket, som stod i stærk kontrast til den lyse forårssol udenfor. Kirstine kunne høre den hyggelige snak, da hun kantede sig langs væggen. Bag det store kar blev lyset stærkere. Der lød et latterudbrud, da Margretha netop havde karikeret en eller anden.

”Her er hun,” sagde Helene.

Der blev stille omkring bordet. hvor Cecilie, Margretha, Gertrud og Else sad. Margretha rejste sig, strakte armene ud og trykkede Kirstine til sit omfangsrige bryst. Kirstine var lige ved at miste vejret. Da hun blev givet fri, fik hun samme omgang af Cecilie, dog knap så voldsom.

”Dorethe og Ragnhild har set ud, som de skulle korsfæstes. Thorun var sur hele morgenen.” Flere talte på samme tid. Elses stemme lød skadefro, og øjnene lyste af morskab og forundring. Det lød allerede, som om hun havde tilhørt gruppen i lang tid. Helene gengav nogle bemærkninger, hun havde hørt fra Margit, den mest trofaste af Dorethes støtter.

Cecilie sad og iagttog Kirstine, som ikke tog del i glæden. Hun sad lidt apatisk og forsøgte at følge de mange udsagn. Samtalen forstummede. Alle blev opmærksomme på Kirstines sindstilstand.

Efter et øjebliks tavshed, spurgte Cecilie forsigtigt: ”Hvad sidder du og tænker på, Kirstine? Er der noget galt?”

Kirstine så sig langsomt rundt i kredsen. ”Hvem fandt på det med klostret syd for Viborg?” spurgte Kirstine.

”I alt beskedenhed vil jeg tage æren.” Margretha så sig veltilfreds omkring. Så fortsatte hun: ”De fleste ved ikke det mindste om, hvad en priorinde skal kunne, og hvor vigtigt det er at have overblik over alting i klostret, som Dagmar havde. De er derimod hunderædde, hvis noget truer deres lille dagligdag. Jeg fortalte blot, at de fik grød morgen, middag og aften.”

”Jamen, det er jo løgn,” afbrød Kirstine.

”Ja, vist er det løgn.” Margretha så ikke ud til at være brødebetynget, og det var tydeligt, at hun ikke skænkede det en tanke, hvad der stod om at lyve i Benedikts hellige regler.

Cecilie lagde hånden på Kirstine arm. ”Valget var ikke endt, som det gjorde, hvis vi ikke havde gjort noget særligt.”

”Det med grøden var ved at skræmme livet af mig,” sagde Helene.

Gertrud og Else lo.

Stemningen blev igen alvorlig. Kirstine så sig vredt om i kredsen. Hun rejste sig. ”Kan I da ikke forstå, jeg ikke kan være priorinde, når jeg er valgt på en løgn. Det kommer ikke længere an på, hvad vi sidder her i kælderen og finder på. Nu drejer det sig om hele klostret. Jeg skal være priorinde for alle. Ingen kan vinde tillid, hvis vi ikke kan stole på hinanden.” Kirstines stemme var blevet skinger, og tårerne løb ned ad kinderne. ”Jeg kan heller ikke sidde her og komme med spøgefulde bemærkninger om nogen, som tror på Gud.” Hun var grådkvalt og talte med nærmest barnlig harme. ”Det er det eneste, vi søstre har. Hvor tåbeligt det end lyder, har de kun deres Gud og det hjem, vi har i fællesskab.” Kirstine hulkede ukontrolleret. ”Skam over jer. Ingen må håne eller lave sjov med Ragnhild. Hun slider …” Kirstine var ude af stand til at fortsætte. Hun vendte sig og løb grædende mod trappen.

De hørte et udtryk af smerte, da hun blændet af tårer løb hovedet ind i en træhylde ved siden af trappen. Det sidste, de hørte, var hendes hastige trin op ad trappen. Der var fuldstændig stille i kælderen. Kirstines hulkende stemme blev hængende i de tavse mure. Cecilie var den første, der bevægede sig. Hun rejste sig og gik stille efter Kirstine.

Kirstine var kommet nogenlunde til hægterne, så hun kunne se medsøstrene i øjnene til middagstidebønnen. Bagefter havde hun bedt Ragnhild og Cecilia komme til arbejdsværelset. Da de sad i kapellet, brugte hun tiden til endnu en gang at gennemtænke, hvad hun skulle sige til de to, som var og skulle være hendes nærmeste medsøstre. Da tidebønnen var til ende, var hun var lige ved at glemme, at det var hende, der skulle istemme udgangshymnen fra kapellet. Heldigvis huskede hun at starte den rigtigt, og processionen gik langsomt gennem den lave gang og kom ud i buegangen i korsbygningen. Ragnhild og Cecilie fulgte hende rundt om hjørnet ved arkivet og videre ind i den høje hovedbygning. De gik forbi det store lagerrum og køkkenet. Lige inden de kom til kapitelsalen, drejede de til højre ad trappen til første sal.

Ingen sagde noget, da de kom ind i arbejdsværelset. Først da de sad ved arbejdsbordet, lagde Kirstine mærke til deres ansigter. Cecilie så venligt og opmærksomt på hende, hvorimod Ragnhilds ansigt var tillukket og anspændt.

”Som jeg sagde ved morgenbordet, er situationen uvant for mig. Jeg får brug for al den støtte og vejledning, I kan give mig.” Da Kirstine havde sagt disse ord, så de begge mere afslappede ud. Hun fortsatte: ”Jeg vil foreslå, at vi på mange måder fortsætter, som det var, da Dagmar var priorinde. Ragnhild og jeg mødes om morgenen, hvor vi aftaler dagens praktiske gøremål. Jeg håber, at du, Ragnhild, stadig vil være den, som planlægger og sørger for fordelingen af arbejdsopgaverne. De indre anliggender i klostret er din arbejdsopgave. De ydre opgaver såsom brevskrivning, hospitalet og herberget vil jeg bede dig om at tage dig af, Cecilie.”

Cecilie nikkede.

”Hvilke ansvarsområder vil du dele klostret op i, Ragnhild?” spurgte Kirstine.

Ragnhild sad stadig og pillede ved ærmet. Der var noget, som trykkede hende. Så sagde hun: ”Jeg vil blot sige, at jeg synes, vi valgte den rigtige i går. Jeg talte ofte med Dagmar.” Hun gjorde et lille ophold, inden hun fortsatte: ”Dagmar ønskede, at det skulle være en af jer, der efterfulgte hende. I er yngre og har fremtiden for jer. Det var først ved de to sidste omvalg, jeg så betydningen af de tanker.” Ragnhild rørte nervøst på sig og så alvorligt på dem. ”Jeg fik en henvendelse fra Dorethe for nogle dage siden. Hun foreslog forskellige løsninger på valget. Blandt andet sagde hun, at biskop Tyge havde sendt de tre nonner til Stubber Kloster, fordi bispen gerne så, at Gud og bispen fik større indflydelse på den måde, vi driver klostret på. Dorethe var af den opfattelse, at vi ville komme nærmere til vor Gud og skaber, såfremt vi holdt strengere på klosterreglerne og sørgede for et større mådehold. Det var her, jeg kom i hu, at Dagmar ofte sagde, at bispestolen aldrig måtte få mere magt. Det ville gå ud over søstrenes sjælefred.” Ragnhild så på Kirstine. ”Jeg er ikke sikker på, at jeg som priorinde ville kunne modstå prior og bisp, når de samtidig har en medsøster som Dorethe her. Dagmar var hellig og barmhjertig på én gang, og jeg tror, det er rigtigt at begrænse bispestolens indflydelse.” Det så ud til, at Ragnhild ikke havde mere at tilføje. Så kom hun i tanke om noget og sagde direkte til Kirstine: ”De sidste to gange, vi stemte, stemte jeg ikke på mig selv.”

- 18 -

Nye sæder – Juni 1284

Kirstine havde været priorinde i over en måned. Langsomt forsvandt angsten for ikke at slå til. Det var stadig ikke til at forstå, at det var hende, der havde overtaget Dagmars plads, men inderst inde var hun ganske godt tilfreds med tingenes udvikling. Stemningen i klostret var også bedret. De havde haft en periode med varme og sol, hvilket også hjalp på humøret. Dorethe var tilsyneladende den eneste, som stadig bar nag efter det opslidende valg. Hun misbilligede demonstrativt valget og havde trukket sig tilbage fra alle. Når hun blev tiltalt, svarede hun med enstavelsesord. Også de to medsøstre fra Ribe, havde hun helt vendt sig fra. Hun blev ofte fundet i dyb bøn i kapellet, hvor hun søgte tilflugt, når pligterne gav mulighed for det.

Morgensolen stod ret ind af det lille runde vindue bag Kirstine, da hun sang de sidste strofer ved laudes-tidebønnen. Hun trådte ned og startede hymnen, mens hun fornemmede søstrene finde deres plads bag hende. Idet hun drejede til højre mod den lille mellemgang, skævede hun bagud for ved selvsyn at konstatere, at alle fulgte trop. Under bønnen havde portklokken ringet heftigt. Hvem kunne det være? De ventede ingen gæster, og det var usædvanligt, at nogen ankom så tidligt. Der var noget desperat over den måde, klokken blev anvendt på. Normalt ville en høflig gæst blot give et enkelt kort klemt med klokken. Da processionen nåede det sidste hjørne, stod Aage og ventede. Han var i færd med at spænde sit sværdbælte. Under den ene arm havde han sin stormhue. Det var sjældent, han bar sin ringbrynje.

”Jeg har kaldt folkene til våben. Vi har netop fået budskab om, at der har været angreb på et par af gårdene i Sevel, uden nogen skade dog er sket derved. Derimod er Sorte Grethes hytte i Gjæven røvet og brændt ned. Sporene fra misdæderne fører mod Søgårde.” Aage talte hurtigt, og Kirstine hørte, at der blev ført heste frem på tunet. ”Jeg har tænkt mig at tage fire mænd med og sammen med bønderne fra Sevel sætte efter disse ransmænd.” Han så spørgende på Kirstine.

”Hvad er der hændt Sorte Grethe,” spurgte Cecilie, der sammen med de øvrige stod bag Kirstine og lyttede.

”Hun er ilde tilredt, men levede stadig, da budbringeren red ud for at varsko os.” Aage stod utålmodigt og ventede.

Kirstine rømmede sig. ”Sadl heste op til Cecilie og mig. Vi må til Sevel og tilse Sorte Grethe. Vi tager Toke med som eskorte.” Hun tænkte sig om, før hun fortsatte. ”Lad Niels og Eskild gøre den lille båd klar, så de kan sejle til Sevel for at hente Grethe, hvis hun kan hjælpes. Og endelig skal I lade yderligere to mand blive tilbage på klostret. I er så tre, som kan sætte efter voldsmændene.”

Aage stod lidt og måbede. Et øjeblik så det ud, som om han ville protestere, men nikkede herefter. Blikket viste, at han ikke havde ventet nogen form for indblanding. ”Jeg giver besked til folkene. Herefter slutter vi os til bønderne fra Sevel.” Han forsvandt hurtigt ad buegangen.

Kort efter var Kirstine og Cecilie på vej mod Sevel. Toke holdt sig bagved. Han medbragte bylten med de hastigt samlede remedier. Det skete stadig oftere, at der var ran og overfald. Enligt beliggende gårde var for det meste målet. Enlige rejsende var også oplagte ofre. Det var dog sjældent, at landsbyerne blev angrebet, da der hurtigt kunne samles mandskab til forsvar. Jo nærmere man kom til Salling, des flere overfald. Fra begge sider var der ofte grupper på korte ranstogter. Et hurtigt angreb og så tilbage igen. Der var sjældent nogen, der havde lyst til at forfølge ugerningsmændene over Geddal Enge. Der havde været en lang række voldsepisoder, og udgydt en del blod. Studedriften foregik efterhånden kun med store flokke af dyr. Sallingboerne måtte have stort mandskab som eskorte. Denne ekskorte kunne så på hjemvejen mod Salling godt tage nogle afstikkere, hvor fredelige folk måtte se sig bestjålet for både kreaturer og andet gods.

De red ad den krogede sti gennem Gjæven. Det røg stadig fra tomten, hvor Sorte Grethes hytte havde ligget. Nogle børn gik og rodede i de sørgelige rester. Sorte Grethe var bragt til Sevel, så Kirstine og Cecilie fortsatte op over Harilds Bakke. Da de nåede den tætte klynge gårde, blev de vist op på Pilegaarden, hvor Jens Mikkelsøns hustru tog imod. Hun nejede og bød velkommen. De blev vist ind i et forrum til folkestuen, hvor Grethe lå på et groft leje tilrettet på et bord. I den anden side af rummet var der plads til Pilgaardens heste.

”Ja, husbond er draget med mændene mod Søgaarde efter ransmændene. Der er over tyve mand af sted.” Den unge kone stod lidt forlegent, mens et par små-børn gemte sig i hendes skørter og nysgerrigt kiggede frem på de fremmede. Et par ældre koner stod bøjet over Sorte Grethe, der havde et grimt sår i hovedet.

”Hvordan er hendes tilstand?” spurgte Cecilie.

”Hun har et sår i baghovedet, og vi tror, at hun har brækket sit ene ben.” Den gamle kone trak sig lidt væk, da de to nonner bøjede sig over den syge. ”Hun har været ved bevidsthed et par gange. Men smerten er sikkert hård ved hende. Vi har vasket såret. Det ser grimt ud.”

Cecilie og Kirstine bøjede sig og undersøgte Grethe omhyggeligt. Den slags skader var ikke det, de havde størst erfaring med. Det var dog tydeligt, at såret i hovedet var alvorligt og langt det mest livstruende. Toke stod i baggrunden parat med bylten.

”Vi behandler såret først og forbinder. Vi må have noget lindrende klar, når hun vågner,” sagde Cecilie, der havde mange års erfaring fra klostrets hospital.

De fik en af konerne til at hente nogle stokke, som de kunne lægge langs benet. De arbejdede begge støt og effektivt uden megen tale.

”Er der sket skade her i Sevel?” spurgte Kirstine.

”Nej. De opgav tilsyneladende at stjæle kreaturerne fra en af hjemmemarkerne, da hundene og de to drenge, der holdt vagt, råbte gevalt. Det var heldigt, for de var omkring ti karle, hvoraf tre var til hest.” Konen virkede opskræmt over situationen.

”Det er sikkert det satans pak fra Jattrup Huse,” lød en mandsstemme i baggrunden.

Kirstine genkendte præsten Asger Øgendahls stemme. Hun rettede ryggen, vendte sig, nejede og gjorde korsets tegn. Cecilie arbejdede videre. Da Kirstine ikke sagde noget, fortsatte Asger Øgendahl.

”Det var hurtigt, I kom. Jeg havde kun forventet, at I stillede med våbenføre mænd. Vi regnede med, at klostrets mandskab forenede sig med vore knap så krigsvante karle. Troldkvinden her får vel blot, hvad man kan forvente, når man ikke er troende og bor afsides.” Han gjorde et hovedkast mod den bevidstløse kvinde.

”Aage er redet efter de flygtende,” skyndte Kirstine sig at sige. Det var aldrig rigtig lykkedes hende at respektere præsten. Efter hendes opfattelse var han blot en bonde, der havde tillært sig nogle brudstykker af det kirkelige. Han havde gård og jord på samme måde som de øvrige i Sevel. Han boede sammen med en kvinde, og de havde lige så mange børn som alle andre i landsbyen. Derudover ejede kirken også jord. Asger Øgendahl var kommet til klostret to dage efter priorindevalget for at lykønske. Dagmar havde altid behandlet ham mildt overbærende, og havde pænt afvist ham, når han påstod, at klostret ikke måtte begrave sine døde på klosterholmen, fordi det ikke var indviet jord. Forleden havde han luftet disse tanker igen.

”Sorte Grethe har vel ikke langt igen?” spurgte han retorisk. ”Vi kan ikke begrave hende på kirkegården. Hun har aldrig sat sine ben i kirken.”

Der blev en lang og lidt pinlig tavshed, da Kirstine ikke svarede. Hun forstod den konflikt, mange af bønderne i Sevel havde i spørgsmålet om Sorte Grethe. På den ene side benyttede næsten alle hende som helbreder. Samtidig var de nødt til at fordømme hende, fordi præst og gejstlige i almindelighed fordømte den manglende gudstro. For at tavsheden skulle blive alt for pinlig, sagde Kirstine: ”Jeg er nu sikker på, at det ikke er beboerne fra Jattrup Huse, der er gerningsmændene.”

”Hvad får den unge priorinde til at tro det?” kom det hurtigt fra præsten. ”At de får tilladelse til at bo på klostrets jord, er vel ikke det samme, som de ikke er et ugudeligt pak. De kommer heller ikke i kirken.” Tilsyneladende kom han i tanke om, at han nu havde mulighed for at præge beslutningen om Jattrup Huse. ”Skal vi ikke benytte lejligheden til at ryge dem ud af rottereden, nu vi er i gang?” Han vidste godt, at det ikke blot var hans beslutning. I Sevel som andre steder kunne præsten kun træffe beslutninger af kirkelig karakter. I landsbyen skulle alle gårdmænd, der ejede jord, tages med på råd. I Sevel var oldermanden smeden.

”Folkene i Jattrup Huse har aldrig gjort noget ondt her på egnen. Det ved vi alle. Sorte Grethe har stået på god fod med alle derude. Hun har hjulpet hvert et barn, der er født i Jattrup Huse til verden. Skulle de så lønne hende sådan?” Da der hørtes nogle lyde fra den syge, tav Kirstine og vendte sig om. Præsten forsvandt ud i det lyse junivejr. Cecilie og Kirstine bøjede sig begge over Sorte Grethe, som havde slået øjnene op. De så smerten i hendes øjne.

”Drik det her. Det vil tage det værste,” sagde Kirstine. Hun lagde forsigtigt hånden bag Grethes nakke og hjalp hende med at drikke. ”Vi vil sejle dig ud til klostret, hvor vi kan give dig bedre hjælp. Forsøg ikke at sige noget.”

Cecilie og Kirstine have gjort Sorte Grethe klar til afgang, da de så den blandede rytterskare komme tilbage. Portner Aage og hans to svende var med. Der var omkring 30 ryttere. Det var tydeligt, at Aage var agtet, som den tidligere kriger han var. Han red forrest sammen med smeden, som gerne var den, der førte ordet blandt bønderne i Sevel. De red ind mellem gårdene. De mange mænd sad af hestene, som dampede efter det lange ridt. Folk fra hele landsbyen indfandt sig. Der blev båret øl og forfriskninger frem. Når alle var forsamlet, var der omkring 400 sjæle i landsbyen.

Kirstine hilste hjerteligt på både Bjarke og Jens Mikkelsøn, som begge spurgte til hendes velbefindende. De ville høre, hvordan det gik med Sorte Grethe.

”Vi flytter hende hjem til klostret,” fortalte Kirstine.

Smeden fortalte om jagten på ransmændene. ”Vi sporede dem over vadestedet ved Søgaarde og videre på øen ned mod Bregnskoven. Ved vadestedet mistede vi sporene. Vi fulgte søen helt op nord for Snævringen, men fandt intet. Vi red tilbage og ville forhøre folkene i Jattrup Huse.” Smeden tog en ordentlig tår øl, før han fortsatte. ”De fleste af deres skibe er sejlet, så der var ikke mange våbenføre mænd tilbage i bebyggelsen. Jeg vil tro en femten stykker, men det var ikke meningen, at vi skulle se deres antal. Deres talsmand mødte os ved Bregnskoven og bad os vende om og ikke komme nærmere deres huse. Han påstod hårdnakket, at de hverken havde set eller hørt til nogen flygtninge.”

Smeden så ud, som om han ikke kunne tro, de ikke havde hørt eller set noget. ”Jattrup Huse ligger kun 3-400 alen fra vadestedet ved Bregnskoven. Det kan ikke passe, at ingen har set noget. Vi ville have ryddet hele bebyggelsen. Men da de bor på klostrets jord, er det klostrets anliggende. Derfor rådede Aage os til at vente, til vi havde talt med klostrets nye priorinde. Vi har nu muligheden for at komme af med det fredløse røverpak en gang for alle.”

Bjarke tog ordet. ”Vi må huske på, at de mennesker derude holder sig for sig selv og aldrig har forulempet os. Det virker mærkeligt, at de skulle gøre det nu, hvor de har sendt deres våbenføre mænd på langfart, eller hvad de ellers laver fremmede steder. Vi plejer da at kunne handle med dem. Nogle få derfra kommer indimellem på gæstgiveriet og i kirken.”

Aage hævede stemmen. ”Stubber Kloster har chancen for at komme af med Jattrup Huse i dag, såfremt vor nye priorinde ønsker det. Hvad siger priorinden?”

Kirstine havde ventet et spørgsmål i den retning, og ærgrede sig over, at Aage ikke kendte hende bedre. Hun overvejede, om hun skulle sætte ham på plads en gang for alle i alles nærvær. På den anden side var det vigtigt, at hendes borgherre havde et agtværdigt ry. ”Klostret har intet udestående med folkene i Jattrup Huse. Tværtimod bor de på klostrets jord efter en overenskomst, som ikke er blevet brudt. På trods af religiøse forskelle har Grethe altid gjort gode gerninger. Det har hun til fælles med klostret. Vi skal hjælpe vore medmennesker.”

Der var blevet helt stille. Alle havde talt om den nye unge priorinde, og nu stod hun og talte godt om Sorte Grethe i præstens nærvær og var endda ikke enig med sin borgherre. Der lød en sagte mumlen i forsamlingen. Enkelte skævede mod Aage for at se, om han tog til genmæle. Asger Øgendahl så ud til at ville sige noget, men Kirstine kom ham i forkøbet: ”Sorte Grethe har altid hjulpet de fattige i Jattrup Huse. De er venner, ikke fjender. Alt taler imod, at de skulle være gerningsmændene. I dag vil jeg personligt tage ud til Jattrup Huse og tale med dem. Jeg takker på klostrets vegne for, at I tilbyder os hjælp. Det vil jeg huske.”

Cecilie stod med hjælp fra landsbyen for transporten af Sorte Grethe, mens Kirstine med følgeskab af Aage og to karle red mod Søgaarde. De passerede de fem gårde, der lå ved vadestedet. Vandstanden var ret beskeden. Da de kom over til øen, red de langs den smukke vestside, hvis høje skrænter vendte ned mod søen. Efter at have rundet nordspidsen fortsatte de mod Bregnskoven, hvor vadestedet lå ude i selve søen. I en bugt godt afskærmet af de høje bakker lå den samling fattige tørvehytter, som blev kaldt Jattrup Huse. Bebyggelsen så lurvet og tarvelig ud. De fleste af de hen ved tyve huse var opført i tørv, nogle få i træ. Fælles for alle var de små indhegninger med husdyr. Om dagen blev dyrene gennet over vadestedet til almindingen i Grimmer Bakker. Det var kun, hvor bebyggelsen lå, at der var lagt beslag på klostrets jord. I den lille naturhavn lå tre skibe på land. Normalt var flere skibe tilknyttet Jattrup, men på denne årstid var flere af dem stukket til søs. Flere mennesker sås på pladsen i midten, da det lille følge nærmede sig.

Kirstine bad sit følge vente på bakken ovenfor, hvorpå hun selv til fods begav sig det sidste stykke. Hun blev mødt af en ældre skægget kæmpe, som hun vidste hed Stein. Han skævede mod bakkekammen, hvor klostrets ryttere iagttog dem.

”Vær hilset,” sagde han med en umiskendelig norsk accent.

Kirstine bøjede hovedet let og slog korsets tegn.

Han stod et øjeblik og iagttog hende. ”Hvis jeg ikke tager meget fejl, er det den nye priorinde, jeg har æren af at stå over for,” sagde han. ”Er det bønderne fra Sevel, der har sendt dig?”

”Ingen har sendt mig. Jeg kommer, fordi vi ikke ønsker ufred på klostrets jord. Er der et sted, vi kan tale i fred og ro?”

”Kom med mig.” Han smilte for første gang. Så sendte han endnu et blik mod de fire ryttere på bakkekammen.

”De venter der,” sagde Kirstine.

Stein viste hende ind mellem hytterne. Han nikkede til fem mænd, bag en af tørvehytterne. De var kampklare, fuldt bevæbnede med langbuer. Kvinder og børn kiggede frem bag døre og indhegninger. Et par stykker havde Kirstine set tidligere. Stein viste Kirstine ind i en af de små hytter tæt ved søen. En yngre kvinde satte et par ekstra lys på bordet, hvor Kirstine blev bænket. Det var dunkelt, men hun fornemmede både orden og renlighed.

”Må jeg byde et bæger øl?” spurgte han.

”Åh, ja tak, det ville være dejligt.”

Tavst kom den yngre kvinde med to bægre, hvori hun hældte øl fra en kande. Kvinden forsvandt stille ud bag ved i hytten. Kirstine drak tørstigt. Det havde været en begivenhedsrig dag, og nu nærmede det sig aftenstide. Stein sad og iagttog hende og havde endnu ikke rørt sit bæger.

”Det er blevet mere ufredeligt de senere år,” startede hun. ”Det overfald i Sevel her i nat ser vi meget alvorligt på. Ingen ved, om Sorte Grethe vil overleve.”

Han nikkede sørgmodigt. ”Alle på egnen er ophidsede. I Sevel er man rasende og parat til at gengælde.”

Han er en mand af få ord, tænkte hun. Han var over 50, men besad stadig en fysik, der var over gennemsnittet. Øjnene udtrykte klogskab og vid. Gad vide hvordan han er havnet her, tænkte hun. ”Jeg har fået fortalt, at sporene førte ned til vadestedet her ved Bregnskoven. Derefter har det ikke været muligt at finde spor efter stimændene.” Hun holdt inde og ventede en reaktion fra Stein. Da den ikke kom, fortsatte hun: ”Efter at have gennemsøgt området helt op til Snævringen har forfølgerne fået den tanke, at gerningsmændene kunne skjule sig her. Jeg har ikke givet tilladelse til at søge med magt, da jeg finder det – lad os sige – meget lidt sandsynligt, at I her i Jattrup skulle stå bag sådan en ugerning. Sorte Grethe har, så vidt jeg ved, altid hjulpet, når I har haft behov for en helbreder.”

Det sidste udsagn gav en ekstra rynke i Steins brede pande. Han tog for første gang et drag af øllet. Han satte bægeret omhyggeligt på bordet, som var det en vigtig sag. Endelig brød han tavsheden. ”Vi har en vigtig regel her. Vi ønsker at leve i fred og fordragelighed med alle. Overtræder nogen denne enkle lov, vil der før solnedgang være sørget for, at lovbryderne ikke længere er at finde i de levendes rækker.”

Hun troede et øjeblik, at han ville sige mere. Ordene blev hængende i den dunkle stue. Begge sad de og iagttog personen over for. Kirstine fandt sympati og ærlighed i stemme og blik. Hun var ikke et øjeblik i tvivl om sandheden i ordene.

”Så eller hørte I slet ingenting i nat eller her til morgen?” spurgte hun.

”Nej, ingen kom over vadestedet i nat. Derimod så en af knægtene, der vogtede får på Hjælm Hede, at nogen red over vadestedet mod syd. De tre var på hesteryg. Det lod ikke til, at smeden var interesseret i den nyhed,” tilføjede han tørt.

Kirstine nikkede. ”Var det nogen her fra egnen?”

”Drengen havde ikke set dem før. De kunne minde om studedrivere fra Salling, men sådan noget kan man aldrig være sikker på.” Han løftede blikket og så bagud i hytten.

Uden at der blev sagt et ord, kom kvinden og skænkede op til dem begge.

”Havde vi her i Jattrup vidst, hvad der var foregået, havde disse mænd allerede været kolde. Sorte Grethe er vores ven. Vi står alle i gæld til hende. Jeg håber, I kan få hende rask igen.”

De drak begge.

”Stammer I alle fra Norge?”

Han smilede for anden gang. Det var, som havde han læst hendes tanker. Hvor kom denne gruppe mennesker fra, og hvorfor holdt de sig for sig selv? Hun besluttede at bruge sit eget våben, tavsheden. Efter en stund besluttede han sig for at svare. Igen med et lille smil. ”Jeg er sikker på, at priorinden ved, at vi er en samling mennesker med et blakket ry. Nogle vil kalde os fredløse, andre vil sikkert kalde os det, der er værre. De fleste af os har en grund til at skjule sig. Vi har fundet sammen og har vore egne regler. En af reglerne kender I. Det er ikke sjovt at komme på tværs af os. Vi er mange og har til huse adskillige steder.”

Han sagde ikke mere. Denne gang fik han et lille smil fra Kirstine. ”I dag kom jeg til at sige en usandhed,” sagde Kirstine. ”Jeg fortalte, at I boede her i Jattrup efter overenskomst med klostret. Det passer ikke. I bor her, men I har ikke fået lov til at bo her.” Hun smilede igen. ”Skulle vi ikke få lavet den aftale og få fastsat en passende leje, så jeg ikke går rundt og lyver?”

”Åh, så den unge priorinde vil lave forretninger,” kom det fra Stein. ”Hvad skulle prisen så være for denne lille plet jord?”

”Jeg havde tænkt mig en daler om året med betaling i september, når alle jeres beboere er vendt helskindet hjem.”

”Vi vil gå med til en halv daler og ikke det mindste mere,” svarede han.

Kirstine kunne se i hans øjne, at han morede sig.

Efter en stund, hvor de begge havde argumenter for en pris, enedes de om trekvart daler.

De sad endnu en stund og talte om løst og fast, og fandt behag i hinandens selskab. Stein afslørede kundskaber, som ikke var almindelige for udskudte fredløse, men sørgede samtidig for ikke at afsløre, hvorfra han havde sin viden.

Da det var tid at tage af sted, gav Kirstine Stein hånden og sagde: ”Et godt råd til jer her i Jattrup: Sørg for at vise jer – bare en gang imellem – i kirken oppe i Sevel. Så vil I undgå mistænksomhed. Og husk så aftalen til september.” Hun gik mellem husene. Det var en stille lys sommeraften. Den lille gruppe kom på benene oppe på bakken. Aage så spørgende på hende, da hun nåede derop. Hun lod ham hjælpe sig i sadlen, hvorefter de begav sig hjemad i solens sidste stråler.

Lige inden de nåede vadestedet ved Søgaarde, sagde hun til Aage: ”Vil du i morgen tage op til det sydlige vadested ved øen og se, om du kan finde spor efter gerningsmændene?”

Resten af turen hjem til klostret var alle tavse.

Næste morgen inden laudes tilså Cecilie og Kirstine Grethe, som var eneste patient på hospitalet. Det var endnu ikke lykkedes at få hende i tale.

”Sørg godt for hende. Det er meget vigtigt for mig, at hun kommer sig,” sagde Kirstine.

Efter laudes var Ragnhild på plads i arbejdsværelset. ”Flere af medsøstrene var urolige i går, fordi vore våbenføre mænd næsten alle var væk, netop som der var ufred og ransmænd i nabolaget. De to tilbageblevne svende var samtidig de ældste og mindst egnede til klostrets forsvar. Jeg gav besked på at hæve broen.” Der var bebrejdelse i hendes stemme. ”Jeg er sikker på, at Dagmar ikke ville have redet af sted for at hjælpe en ynkelig kone, der ikke engang er troende.”

Åh ja, der har vi miseren, tænkte Kirstine. Ragnhild ville aldrig kunne forstå Sorte Grethe og kunne slet ikke tolerere, at hun ikke er gudfrygtig. ”Du gjorde klogt i at hæve broen i går. På den anden side mener jeg, at klostret er sikkert, selv når vi kun har få mand tilbage. Det var jo højlys dag.”

Ragnhild afbrød hende. ”Det er ikke en priorindes opgave at ride rundt og klare tingene uden for klostret. Aage kunne sagtens have klaret den forhandling i Jattrup. I går ved aftensmaden, da du stadig ikke var kommet hjem, blev søstrene urolige.”

Kirstine kunne se, at meget pressede sig på.

”Dorethe har ret, når hun kritiserer den måde, du leder klostret på. Hun sagde, at priorindens plads er hjemme og ikke på hesteryg rundt i egnen.” Ragnhild havde talt sig varm. ”Vi fik besøg af grev Eberstein fra Rydhave i går eftermiddags. Han forstod ikke, hvorfor vi ikke ville lade ham komme ind, og hvorfor vi havde hævet vindebroen. Han havde en seksmandsekskorte med sig. Gamle Leif, som tiltalte ham ved porten, ville ikke sænke broen. Det gjorde han først, da jeg kom til og så, det var greven. Han kom for at aftale jordkøb mod vest i herredet. Det lader til, at kongen har givet et tilbud på almindingen mod Geddal.” Ragnhild nød tydeligvis Kirstines overraskelse. Kirstine ville have sagt noget, men Ragnhild fortsatte. ”Jeg bad dem ind på en forfriskning, men gik ikke nærmere ind i forhandlingen om jordkøbet. De tog af sted igen med uforrettet sag. Han vil overlade det til sin søn. De vender tilbage til emnet, når de har talt med de øvrige storbønder. Han bad mig hilse.”

”Ragnhild, du har haft travlt i går. Er der sket mere?”

Ragnhild rystede på hovedet. ”Blot det sædvanlige. Mange af søstrene var urolige. Det hele er så utrygt.”

Kirstine nikkede blot. Der var igen brevskriverier, som skulle ordnes. Kirstine blev helt svedt over alle de ting, der skulle tages hånd om.

Ragnhild sad over for hende, afventende.

”Hvad er det vigtigste, vi skal træffe afgørelse om?” Kirstine talte i et mildt toneleje og forsøgte sig med et lille smil.

Ragnhild så ned, så sagde hun: ”Det største problem er Dorethe. Hun kritiserer alt. Når hun så har lidt ret, er det nemt for hende at få andre med.”

”Hvad med at sende hende tilbage?” røg det ud af Kirstine. ”Bare sende hende af sted.”

Kirstine fortsatte: ”Ja, jeg tager en søsterlig samtale med hende. Så sender vi hende med skibsladningen til Skive i morgen. Derfra kan vi sagtens finde skibslejlighed videre til Ribe. Gamle Leif kan ledsage hende. Eller hvad, om jeg tog med til Skive i morgen? Der er mange ting, vi skal have købt.”

Ragnhild fik igen et misbilligende udtryk, men sagde ikke noget.

”Lige én ting mere,” sagde Kirstine, og rejste sig. ”Grethe ser ud til at have det lidt bedre til morgen. Vi har dog endnu ikke kunnet tale ordentligt med hende. Jeg vil bede dig acceptere hendes tilstedeværelse her på klosterholmen. Grethe er et godt menneske, en form for nonne, bare på en anden måde end os. Hun har hjulpet mange mennesker, syge som raske. Nu er det hendes tur til at blive hjulpet.”

Ragnhild så væk igen.

Kirstine blev stående. Så let slipper du ikke, tænkte hun.

Da endelig Ragnhild så på hende, stod Kirstine stadig afventende.

Ragnhild rejste sig. Hun nikkede til Kirstine og ville gerne videre.

Kirstine standsede hende med en hånd på den ene arm. ”Jeg ønsker det virkelig,” sagde hun stille. ”Lover du mig det?”

Ragnhild ansigt var hårdt og uforsonligt. Kirstine holdt øjenkontakten, og stilheden mellem dem blev nærmest knugende. Til sidst så Ragnhild ned. Hun tog en dyb indånding og klappede Kirstines hånd. ”Det lover jeg,” sagde hun blot og skyndte sig videre.

”Jeg har intet at forrette i arbejdsværelset,” sagde Dorethe spidst, da Kirstine efter den sene tidebøn bad hende følge med op i arbejdsværelset.

”Kom alligevel. Vi har måske noget at tale med hinanden om.”

Dorethe fulgte modstræbende med.

Kirstines indre var i oprør. Hvordan skulle hun takle denne stejle og bitre person, der sad over for hende. Dorethe var 10 år ældre og langt mere erfaren.

Dorethe følte tilsyneladende, at der gik for lang tid, så hun sagde: ”Nå, hvad er der så?” Hendes attitude virkede kampberedt og klar til at parere.

”Du har det ikke godt,” sagde Kirstine stille. ”Det gør mig ondt at se dig mistrives.” Kirstine bestræbte sig på at se så medfølende på Dorethe som muligt. Hun tav og afventede en reaktion.

”Mit sjæleliv overlader jeg til herren. Det skal den unge priorinde ikke bekymre sig om.” Stemmen var næsten skinger.

”Din fromhed har jeg aldrig betvivlet. Men jeg kunne måske hjælpe dig med at få det bedre her i det jordiske.” Kirstine holdt sin moderlige tone. ”Jeg er sikker på, at det ikke er Guds vilje, at du skal have det så strengt.”

Dorethes hårde blik vekslede mellem flere følelser. Tilsyneladende berørte det hende, at hun nu endelig fik bekræftet, at Herren havde set og hørt hendes bønner. Hendes øjne hvilede ikke længere på Kirstine.

”Du må føle dig svigtet,” fortsatte Kirstine. ”Både af dem, der har stået dig nærmest og sikkert også af prioren og biskop Tyge. Dine ofre er ikke værdsat efter fortjeneste.” Pas nu på ikke at overdrive, tænkte hun, mens hun talte. Hun lod langsomt ordene trænge gennem det følelsesmæssige harnisk, som Dorethe havde iklædt sig de seneste uger. Kirstine så den første tåre, da hun nævnte Thyges navn. Det trodsige blik var afløst af en sitren i den ene mundvig. ”Du har for længst forrettet din opgave her. Tyge burde have kaldt dig tilbage.”

Dorethes mundvige dirrede, men sagde ingenting. Hun sad blot og så ned i det store plankebord.

”Jeg ved, at du blev værdsat i klostret i Ribe, og at du er savnet der.” Kirstine sænkede stemmen yderligere. ”Det ville være en stor gevinst for klostret i Ribe at få dig tilbage. Det er der, du har hjemme. Jeg er sikker på, at Tyge er enig i, at din opgave her er løst.”

Dorethe tørrede øjnene, hendes hænder rystede.

Kirstine fortsatte: ”I morgen efter laudes sejler jeg med den store båd til Skive med klæde. Vi skal have suppleret lagrene efter vinteren. Jeg synes, du skal tage med, så finder vi skibslejlighed til Ribe. Det er ikke svært på denne årstid, og vejret er stabilt og godt. Jeg skal nok skrive et brev, både et til Tyge og et til priorinden i Ribe. De vil afgjort forstå dit ønske.”

Dorethe så op. ”I morgen?”

Det sås ikke, om hun brød sig om forslaget eller ej.

”Ja, du skal få Leif med som ledsager, så du kan være helt rolig ved rejsen. De fleste skibe sejler ad den indenskærs rute.” Da Dorethe stadig ikke sagde noget, fortsatte Kirstine: ”Det kommer ikke til at fungere her.” Hun ville have fortsat, men blev afbrudt af Dorethe:

”Jeg ønsker ikke at tage afsked med de andre, men jeg vil gerne tilbage til Ribe. Guds ord bliver ikke efterlevet her.” Hun var ved at finde sig selv igen.

”Vi kan sige ved aftenbordet, at vi begge tager med til Skive. Så skal jeg orientere om din afgang, når jeg er tilbage.”

Efter aftensmaden var Kirstine på hospitalet, hvor Grethe endelig var ved bevidsthed. Det grimme sår i ansigtet var dækket af forbindinger. Det var tydeligt, at Grethe stadig havde stærke smerter. Øjnene så forpinte ud, men fra Cecilie vidste hun, at Grethe ikke en eneste gang havde beklaget sig. Da Kirstine bøjede sig over Grethe, så hun genkendelse i hendes øjne.

Grethes hånd tog et fast greb om Kirstines håndled. Med svag røst fik hun fremstammet: ”Kirstine Nielsdatter havde ikke haft nødig at tage sig af mig. Min hytte er brændt, og jeg har ikke mod på at starte på en frisk. Du skulle blot have ladet mig være. Men jeg siger dig tak alligevel.”

”Selvfølgelig skulle vi tage os af dig. Du har hjulpet så mange mennesker. Nu skal du bare se at blive rask. Vil du have mere mod smerterne?”

Grethe rystede umærkeligt på hovedet.

”Når du bliver rask, får du en af håndværkerboderne, så kan du bo her, lige så længe du ønsker. Du kan hjælpe os på hospitalet. Vi vil nok have behov for at lære et eller andet.” Kirstine så, at Grethes øjne var ved at falde i. ”Nu skal du bare sove og blive rask. Jeg sejler til Skive i morgen, men vil se til dig, når jeg er tilbage om nogle dage.” Kirstine skyndte sig over mod hovedbygningen. Der var stadig opgaver, der skulle løses, og endnu to breve, der skulle skrives.

Den svage vind fra sydvest gav klostrets store båd god fart, da de satte sejlet, og kursen blev sat mod det smalle løb mod Flyndersø. Båden var fuldt lastet, og ud over Dorethe og Kirstine var der en besætning på fem mand. Cecilie, Ragnhild og Aage stod og så efter dem ved anløbsstedet. Det var kun Ragnhild og Aage, der kendte planen med Dorethe, men Kirstine vidste, at Ragnhild om et øjeblik ville orientere Cecilie. Cecilie havde tydeligvis undret sig over, at Dorethe var valgt som rejseledsager. Fra søsiden så klosterholmen ugæstfri ud med de høje palisader og den hævede vindebro mod fastlandet. Om lidt ville broen blive sænket, og køerne, der havde været inde for natten, ville blive gennet på græs af drengene. Dagligdagen på klostret ville gå sin vante gang.

Der var et tyndt skydække og behageligt vejr til en kort sørejse. Kirstine var glad for udfaldet med Dorethe, og hun glædede sig til at komme lidt væk fra det hele. Hun havde kun været i Skive én gang tidligere og var spændt på handlen med købmanden. Dorethe sad oppe foran og så sig ikke tilbage. Til laudes havde hendes ansigt været mut og tillukket. En række andefugle fløj op foran stævnen. I sivkanten lå adskillige fugle på rede, og de små lappedykkere forsvandt under overfladen i deres søgen efter føde. Eskild stod sammen med Toke bagest ved det store ror, og foran spøgte de øvrige forårskåde.

Kirstine sank hen i sine tanker. Hun var godt tilfreds med sin indsats på klostret. Alle var opsat på at få det bedste ud af det. Nu var der tillige kommet en løsning med den værste af hendes modstandere. Gennem Helene havde hun erfaret, at Albert Albertsen på Landting havde afholdt det sædvanlige møde for storbønderne på egnen. Kirstine var ikke blevet inviteret. Tanken spolerede et øjeblik hendes gode humør. Den store respekt, som Dagmar havde nydt, gjaldt altså ikke hende. Det var ærgerligt, at Albertsen og andre åbenbart ikke regnede klostret for noget. Klostret var langt den største jordbesidder på egnen. Hun kunne forstille sig, hvordan sladderen gik. En ung og uerfaren priorinde, som samtidig havde et dårligt forhold til både prior og bisp, det kunne aldrig gå godt. Jeg skal vise dem, tænkte hun.

Hun fik stadig hilsner fra Jens Kalf, som nu boede i en sidebygning på Vinderupgaard sammen med sin unge kone, Signe Albertsen. Ubevidst tog hun om korset, hun altid bar. Når Jens besøgte klostret, var det som regel kun Helene, han talte med. Kirstines hjerte bankede altid voldsomt, de få gange de havde mødt hinanden. Hun havde også set en rødmen over Jens’ ansigt og fornemmede, at det samme gjaldt ham. Helene bragte overstrømmende hilsner, når Jens Kalf kom med den aftalte vin til klostret. Den gamle marsk havde overbragt sin gratulation efter priorindevalget. Det havde dog kun været en kort visit.

Det var uheldigt, at hun ikke var hjemme ved Ebersteins besøg forleden. Han tilhørte trods alt adelen og deltog hvert år i forhandlingerne om rigets vel. Kongen selv var nu delvis stækket af de håndfæstninger, som hvert år blev forhandlet på Nyborg Slot. Rygtet sagde, at kongen isolerede sig mere og mere.

Skatteopkrævningerne blev stadig større, og fra bønderne i Sevel havde Kirstine forstået, at den forhadte plovskat endnu en gang var sat op. Derudover blev der opkrævet skat af bøndernes jordtilliggender samt af den leding, der ikke var udskrevet de seneste år.

Kirstine blev bragt tilbage til virkeligheden, når skibet ind imellem tog bunden i det lavvandede farvand mellem Hjælm Hede og øen. De sejlede nu ud i Flyndersø og passerede Jattrup Huse til bagbord. Hun kunne tydeligt se, hvordan folk derinde holdt inde med deres gøremål og stirrede efter dem. Der blev vinket fra begge sider.

Klostrets stilling i forhold til småfolkene på egnen, som beboerne i Jattrup, var anderledes end forholdet til stormændene. De mange fattige og landsbybeboerne rundt i de små samfund var afhængige af klostret. Det var her, man søgte hjælp ved sygdom og hungersnød. De seneste to år havde været gode med hensyn til afgrøderne på markerne, så der havde ikke været den store nød i vintermånederne, som der ellers tit var. I de fleste landsbyer var der gårde, der tilhørte klostret, og hvor der blev svaret fæsteafgifter af forskellig størrelse. Her var et godt og tillidsfuldt forhold til klostret bydende nødvendigt.

De nærmede sig Snævringen, hvor Flyndersø blev til en bred å. Da Kirstine vendte sig, fik hun et bredt smil af Toke.

”Det bliver en hurtig rejse til Skive i dag med den vind,” råbte han.

”Ja, det er rigtig magsvejr,” svarede hun tilbage. ”Vi er der vel midt på eftermiddagen?”

De passerede det smalle farvand i pæn fart og fik endnu mere medvind, da de kunne sætte kursen mere østlig mod vadestedet ved Estvad. Hun fulgte et øjeblik med i Eskild og Tokes muntre samtale bag hende. Hun havde været glad for sin andel i beslutningen om at tage Toke i klostrets tjeneste. Hun fornemmede også hans loyalitet. Hans mor, Jonhild, var desværre død, efter at prioren havde sat hende ud af Næsgaarden. Af samme årsag var der kold luft mellem den unge mand, Toke havde udviklet sig til, og prioren. Toke kunne læse og skrive, hvilket var et særsyn. Derfor fik han særlige opgaver. Den foregående sommer havde han anmodet Dagmar om at blive sendt på korstog til Det Hellige Land, som stadig var i de vantros hænder. Gennem klostrets orden kom der med jævne mellemrum opfordringer til at deltage i kampen mod de vantro. Kirken tilbød syndsforladelse for dem, der ville drage i kamp for de hellige steder. Dagmar havde nu aldrig rigtig gjort nogen helhjertet indsats. Men en gang imellem var der blevet løst et problem, når en særlig krigerisk karl blev for voldsom på egnen. Så kunne klostret tilbyde vedkommende valget mellem straf eller opnå syndsforladelse. Misdæderen blev så sendt sydpå sammen med de adelssønner, som så det som deres pligt at befri det Det Hellige Land. Da Toke havde søgt, havde både Kirstine og Dagmar overtalt ham til at blive hjemme.

På vej gennem Flyndersø mødte de flere skibe i begge retninger. Nogle fra Sahl og andre, de kendte bedre, på vej tilbage mod Sevel og Herrup. Kirstine nød de smukke bredder langs søen og så vadestedet ved Estvad komme nærmere. Det var rart at lade tankerne løbe frit. I de forgangne uger havde hun brugt døgnets lyse timer til arbejde og til at tage sig af de ting, som forventedes af hende. I stunder som disse, kunne der blive tid til at fundere over de store ting i klostret. Hun tænkte på de samtaler, hun havde haft med Cecilie og Ragnhild, hvor hun havde luftet sine ideer om at købe større partier ind af korn og andre fornødenheder. Ideerne var blevet modtaget, men det var, som om det ikke interesserede dem. Deres arbejde var de nære ting. Det mere langsigtede havde de ikke øjne for. Ragnhild havde nærmest betragtet det som spild af penge at købe noget ind, som de ikke stod og manglede.

De seneste to år havde landet været velsignet med godt vejr og gode høstudbytter, og mange søgte at sælge af deres overskydende kornlagre. Klostrets kornbeholdning ville fint slå til hen over sommeren, og der ville være et pænt overskud, når den nye høst kom i hus. Kirstine havde luret de dygtige købmænd. Det var på tidspunkter som dette, der skulle tages højde for, at der kunne komme misvækst og andre plager. Hungersnød vendte altid op og ned på det hele. Det var normalt, at ud af ti år ville der være mindst to af årene med kornmangel og deraf følgende hungersnød.

Klostret kunne være det sted, hvor egnens overlevelse kunne sikres. Der var samtidig penge at tjene, og hvorfor skulle det være fremmede, der tjente på folks ulykke? Hvor ofte havde det ikke været de nordtyske købmænd, der tog fortjenesten, når armoden tog over. Stubber Kloster havde bygningerne og masser af lagerplads på lofter og i kældre. Hvorfor ikke udnytte det? Dagmar havde indimellem godt set mulighederne, men det var kun blevet til mindre indkøb, som ikke var tilstrækkelige, når der endelig var brug for det. En anden og vigtigere årsag var, at bispestolen sørgede for at udsuge alle de værdier, de kunne få fingre i. Det kunne være farligt alt for åbent at lave store forretninger uden om prioren. Hvad ville der egentlig ske, hvis Tyge for alvor opdagede, at prioren ikke mere fik hele fortjenesten? Det var nemt at skjule guld og penge, men store proviantlagre en helt anden sag. Men lagrene var adgangen til flere og gode forretninger og dermed også til den anerkendelse, klostret burde have. Kirstines tanker kredsede endnu en gang om mødet på Landting.

Lige inden vadestedet ved Estvad lagde de til land og spiste. Det mudrede vand i vadestedet gav dem ikke vanskeligheder, hvorefter de fortsatte mod Skive med den befæstede Estvadgaard til bagbord og den mindre Nikkelborg til styrbord. Slægten på Nikkelborg var efterkommere af Hjælm-ætten. På den modsatte side af vadestedet blev Estvadgaard betragtet som det sydligste af Salling. Der havde gennem århundreder været uvenskab over det smalle farvand. Dette var årsagen til, at slægten på Nikkelborg for generationer siden havde tilgivet den gamle Magnus Hjælms testamente til klostret. Den fælles fjende mod nord gjorde, at der var et godt forhold til klostret. Det var ikke ualmindeligt, at klostrets skibe lagde til ved Nikkelborg og overnattede der. Folkene her tjente da også godt på at hjælpe skibe gennem mudderet ved vadestedet. Munk-familien på Estvadgaard havde planer om en opdæmning ved vadestedet. Det var hensigten at bygge en vandmølle efter tysk forbillede. Planerne mødte dog stærk modstand, især familien på Nikkelborg protesterede, hvilket blev støttet af alle, der besejlede farvandet, helt ned til Herrup i syd. Man frygtede at skulle betale bropenge, som det kendtes fra Holstebro og Skive.

Den gode vind bragte dem snart ud, hvor de to fjordarme mødtes. Her mødte de mere medstrøm fra den lange fjordarm, der gik stik syd og forbandt mange små landsbysamfund med havet. Det var sidst på eftermiddagen, da Skive Kirke dukkede op i det fjerne. De sejlede frem til den store bro, midt i købstaden, hvor vandets veje mødtes med landets.

- 19 -

Handel i Guds navn – Juni 1284

Det havde regnet hele natten, men ved solopgang sås enkelte strejf af blå himmel. Kirstine stod sammen med Eskild og Toke og så efter skibet, som netop var afsejlet. Der var endnu ingen vind, så tre hold årer drev skibet langsomt frem. Dorethe havde afmålt bøjet hovedet til afsked, og hun havde straks vendt sig bort. Eskild havde brugt det meste af dagen på at finde skibslejlighed til Dorethe og Leif. Det var lykkedes, da et handelsskib, som kom fra markedet i Aalborg, var ankommet med en mindre last, og straks skulle videre mod Ferring og videre sydover. Efter lange forhandlinger var de gået med til at sejle ind om Ribe, ganske vist mod en fordobling af rejsens pris. Kirstine var så opsat på at komme af med Dorethe, at hun gerne havde betalt endnu mere. De havde haft tre overnatninger på det beskidte gæstgiveri i købstaden. Dorethe var tvær og umedgørlig. Et øjeblik havde Kirstine haft medlidenhed med hende, da hun blev hjulpet om bord. Men da hun ikke fik noget svar på hendes ”Lev vel,” var modviljen vendt tilbage.

Det var tidligt morgen, og endnu var der ikke meget liv i de beskidte og mudrede stræder. De holdt sig til de udlagte planker, som gjorde, at man kunne færdes nogenlunde tørskoet. De mange boder omkring havnen var endnu ikke åbnet. En søvndrukken handelsmand stod og ladede sit vand, så de måtte træde ud i pløret for at komme forbi. Et andet sted var der ved at blive tændt op til dagens madlavning. Kirstine fik mindelser om sin barndom ved at høre de mange forskellige tungemål. De store skibe langvejsfra bragte varer til markedet og til købmændene i byen. En del blev omladet til de mindre skibe fra inderfjordene og til det øvrige Salling. Der var stadig mange skibe fra landsbyerne, der sejlede videre ud og hjembragte de nødvendige varer.

De foregående dage havde Kirstine handlet med købmanden og modregnet saltsække og andre specialiteter. Hun vidste, at prioren ikke brød sig særligt om denne fremgangsmåde, da der dermed blev færre penge til bispestolen. Som de havde hørt, var et stort udbud af korn strømmet til hele Norden. Høsten sidste sommer havde været gunstig længere sydpå. Kirstine forhandlede med en købmand fra Rostock, som forsøgte at afsætte to skibsladninger korn fra sine to store kogger. Han havde indtil nu ikke haft held i handelen. Udbuddet af korn var i år meget stort, og prisen var i bund. Kirstine og Eskild havde besigtiget kvaliteten, som var ekstra fin. Det var både byg, hvede og spelt. Købmanden falbød sit korn, og prisen var faldet til under det halve. Det var en stor fordel at købe direkte og således undgå mellemhandlere.

Både Toke og Eskild gjorde store øjne, da hun fortalte om sine overvejelser.

”Der er jo korn til mindst tre års forbrug,” sagde Eskild. ”Og vi har rigeligt i forvejen.” Han så lettere rystet ud.

”Vi har masser af magasinplads. Og den kvalitet korn kan ikke mange lave her i det vestlige Jylland.” Kirstine undlod at nævne, at prisen var så lav, at det skulle gå meget galt de næste par år, hvis de ikke kunne tjene på det.

Toke så derimod ud til at forstå hendes hensigter og nikkede langsomt.

Kirstine havde taget rigeligt med penge med, men alligevel var der kun nok til den ene skibsladning. De regnede ud, at deres største båd skulle sejle seksten ture til Skive for at få hele partiet hjem.

De nåede hen til båden, hvor de to øvrige karle fra klostret var ved at spise morgenmad. Den ellers store båd synede ikke af meget i forhold til de havgående koggere. Det var udelukket, at koggerne kunne sejle ind i inderfjordene, og da slet ikke komme gennem vadestedet ved Estvad. Kirstine spiste hos folkene i båden. Det havde været dyrt at bo på gæstgiveriet, hvor tillige Eskild havde logeret sammen med de to nonner. De resterende folk sov under et sejl, spændt ud over rælingen, så alle kunne ligge tørt og godt.

”Om lidt skal jeg mødes med skipperen fra Rostock. Det er muligt, at jeg køber et stort parti korn til klostret.” Kirstine kiggede rundt på folkene før hun fortsatte: ”Der ligger yderligere to både fra Sevel, som sejler tomme hjem. Dem vil jeg gerne have, at du taler med Eskild. Du kender dem sikkert. Hvis handlen går i orden, hyrer vi dem til at sejle noget af kornet hjem.” Hun rettede opmærksomheden mod Toke. ”Og Toke, jeg vil gerne, at du taler med nogen af dem i de tomme boder. Vi kunne leje plads til at opbevare kornet, indtil vi kan afhente det. Det bliver din opgave at blive her i Skive og passe på varerne. Men lad os nu først se, om vi kan få en god pris.”

En time senere sad Kirstine sammen med skipperen i gæstgiveriet. Hun takkede nej til tilbuddet om øl og fik i stedet bragt et bæger vin. Ved de tidligere samtaler havde hun bestræbt sig på at virke nidkær og gudfrygtig. Hun havde intet besvær med at tale sproget. Det var en af de gaver, hun havde med sig fra barndommen i Lund.

”Som jeg sagde i går, har mit hellige kloster pålagt mig at købe korn til opmagasinering. Vi har konstateret, at kvaliteten er tilfredsstillende. Vi er dermed interesseret i det halve af jeres ladning.” Kirstine holdt en lille pause. ”Det er vel at mærke en betingelse, at vi opnår en fordelagtig pris. Vort kloster er ikke særlig velhavende.”

”Mit indtryk var, at vi allerede i går nåede frem til en pris, som gør, at jeg må sælge min ladning med tab.”

Kirstine kunne se en anelse irritation i hans øjne, men fortsatte: ”Jeg er udmærket klar over, at det var en favorabel pris, vi nåede frem til i går, men jeg er kommet under vejr med, at yderligere et skib anløb havnen sent i går, og at prisen sandsynligvis vil falde yderligere i løbet af sommeren.”

”Jeg kan umuligt gå yderligere ned i pris,” afslog han kategorisk.

”Vil det have nogen betydning, hvis mit kloster købte begge skibsladninger?”

Han hævede øjenbrynene en anelse. ”Hvordan har jeres hellige kloster tænkt sig at betale, om jeg må spørge?” Han så skeptisk på Kirstine og fortsatte: ”Er det tanken, at vi skal modtage varer som betaling?”

”Nej, jeg tænkte at I måske var interesseret i at modtage gangbar mønt i sølvmark.”

”Det er sådan, vi ønsker at handle. Så kan vi frit købe de varer, vi ønsker at bringe tilbage,” sagde skipperen. Han sad lidt og tænkte efter. ”Jeg har til fulde indset, at det var en fejltagelse at rejse til Danmark med korn i år. Priserne er for ringe, og det flyder med godt korn i hele Skandinavien. Men nu er vi her. Jeg vil nedsætte den samlede pris med hver tiende for begge skibsladninger og mod kontant betaling ved levering.”

Kirstine skjulte sin tilfredshed, men kunne ikke lade være med at udnytte den ellers sympatiske skippers situation. ”Jeg vil tilbyde at afkøbe begge ladninger mod et yderligere nedslag på hver femte. Så kan vi slutte handlen for den ene skibsladning, når jeg har fundet lagerplads, og senest om ti dage vil jeg betale for den anden halvdel. Vi skal tilbage til klostret for at hente pengene.” Kirstine fremtog læderpungen og hældte sølvmønter ud i hånden.

Skipperen så på de blanke sølvmønter.

”Du får kun denne mulighed. Ellers vil vi vente på et bedre tilbud,” sagde hun.

Skipperen måtte afveje muligheden for at opnå mere mod at komme af med hele sin last i én handel og så endda mod rede penge i sølv. Han var fristet, men det samlede tab ville blive for stort. ”Det sidste nedslag, jeg vil give, er, at vi mødes på halvvejen med halvdelen nu og resten leveret her i havnen ti dage fra dato.”

Handlen blev afsluttet, og begge gik hver til sit for at forberede de praktiske ting.

Eskild fik lavet en aftale med de to både fra Sevel, og Toke lejede en af boderne på havnen til opmagasinering. Kort tid efter gik de tre både op på siden af koggerne, og omladningen blev påbegyndt. Hen på eftermiddagen var arbejdet tilendebragt, og de tre skibe fra Flyndersø påbegyndte hjemrejsen. Kirstine havde overladt til Toke at omlade resten af kornet til den indlejede bod.

Tre uger var gået, siden Kirstine var kommet hjem. Rejsen hjem havde været vanskeligere end udturen. Kraftig modvind og vanskeligheder ved at komme gennem vadestedet ved Estvad med de tunge både havde forsinket turen. Ragnhild havde været vred over Kirstines lange fravær, men Cecilie havde taget sig af klostrets drift. To søstre fra en stormandsgaard i Himmerland var ankommet; børneflokken var blevet for stor. De to var 14 og 16 år, og klostret havde fået en større fæstegaard i Vridsted i Fjends Herred som medgift. De to ulykkelige piger var i første omgang blevet indlogeret i gæstefløjen. Cecilie havde sendt en ældre bror til Himmerland med besked om, at klostret accepterede den tilbudte medgift. Der var også opstået stridigheder om ålekisterne ved Søgaarde, hvor bønder fra Sevel og Nautrup havde en tvist om rettighederne. Ifølge Aage var begge parter langt inde på klostrets område, og striden handlede om, at klostret skulle udstikke retningslinjer for grænsedragningen. Endelig havde Eberstein været forbi igen, og han havde igen udtrykt sin forundring over, at klostrets nye priorinde aldrig var hjemme.

Efter hjemkomsten havde Kirstine sat et større arbejde i gang med de nye kornmagasiner. Lofterne over hovedbygningen var velegnede til formålet. Aage klagede over, at der ikke var folk nok. Han skulle også afse folk til at rejse til Ribe, bevogte kornmagasinet i Skive og endelig have begge klostrets skibe i drift med transport af korn.

Kirstine havde anbefalet ham at fæste yderligere to karle. ”Jeg vil foretrække, at disse er unge, og det gør heller ikke noget, hvis de har erfaring i våbenbrug.”

Aage skumlede over al den travlhed og længtes i sit stille sind efter den gode tid, da Dagmar havde sat tempoet. Han måtte selv tage to ture med en af bådene til Skive. Kirstine havde haft held til at afsætte et stort parti øl til et gæstgiveri i Skive, så bådene sejlede ikke helt tomme den anden vej.

En morgen ved morgenmåltidet, da der blev talt om klostrets anliggender, markerede søster Gulla, en af de ældste nonner. Hun nød stor respekt, var en meget dygtig væverske og styrede nu køkkenet sammen med Ingeborg.

”Jeg ved, at en nonnes opgave er at arbejde og bede. Alligevel vil jeg godt gøre opmærksom på, at der ikke tidligere er arbejdet så meget på Stubber Kloster som nu. Dyreholdet er forøget, der købes og sælges forarbejdede og uforarbejdede varer. Fremmede kommer og går. Jeg synes, der er sket en meget stor ændring, siden vi valgte ny priorinde.” Hun tænkte sig om et øjeblik. ”Jeg vil dermed ikke sige, at du Kirstine ikke arbejder meget og længe, for det gør du. Jeg tænker mere på de af os, som ikke er helt unge længere. Vi får mindre og mindre tid til tidebønner. Indimellem er jeg helt udslidt, når jeg står op om morgenen. Skal det absolut være sådan?”

Ragnhild skævede hen til Kirstine, men svarede alligevel selv. ”Nu har vi heldigvis fået to unge og arbejdsomme novicer, det hjælper nok lidt på det.” Ragnhild så hen mod de to søstre og skar en grimasse, som skulle ligne et smil.

Hun har aldrig været god til at tage sig af nyankomne, tænkte Kirstine. Gerda og Tove så ikke ud, som om de fandt de opbyggende ord motiverende.

”Mener du, at vi skal tilrettelægge arbejdet anderledes?” spurgte Cecilie.

”Jeg ved egentlig ikke, hvad vi skal gøre. Kunne vi ikke gøre det lidt mere bekvemt for os selv?” Det var tydeligt, at Gulla ikke var utilfreds.

Hun fortsatte: ”Vi ved, at kosten ikke kan blive meget bedre; det hører vi fra alle, der kender til andre klostre. Vi skal måske passe bedre på hinanden og ikke mindst vor nye priorinde, som gør alt, hvad hun kan – og mere til. Vi andre forsøger efter bedste evne at følge med i det tempo og render så med tungen ud af munden det meste af tiden.”

Enkelte lo af den sidste kommentar. Der var ved at gå en prås op for Kirstine. I sin iver for at gøre alt så godt og gøre meget, havde hun haft alt for travlt. Alle ønskede, at klostret skulle klare sig godt. Hun blev nødt til at sætte hastigheden ned, være til stede og også lade andre sætte ting i gang.

”Jeg tror, jeg ved, hvad du mener, Gulla,” sagde Kirstine, mens hun rejste sig. ”Vi skal vist være taknemmelige for, at du har sat ord på. Jeg har været så opsat på at gøre det godt, at jeg glemmer, at alle andre i klostret ønsker det samme. Vi har alle viljen, men vi haster af sted og glemmer at arbejde sammen og sørge for hinanden, som du siger.” Kirstine kunne ikke finde andre ord og stod lidt, inden hun fortsatte: ”Jeg har talt med Aage om at fæste yderligere to karle. Vi har brug for mere arbejdskraft. Det er også vigtigt, at vi tænker på klostrets sikkerhed. Vi hører ofte om overfald og ran. Vore frænder på Nikkelborg havde besøg af overfaldsmænd for en måned siden, og vi hører, at en gård ved Ryde blev udplyndret og siden brændt ned.”

Alle tænkte på overfaldet i Sevel.

Kirstine fortsatte efter en lille pause: ”Vi burde være trygge her på klosterholmen, med sø og palisader. Men vi er sårbare, når vi har to skibsbesætninger af sted, og Leif er heller ikke kommet tilbage fra Ribe endnu. Klostret ligger jo ganske afsides.”

”Er to mand tilstrækkeligt?” spurgte Else.

”Vi må tale med Aage,” sagde Ragnhild.

”Noget andet er,” sagde Kirstine. ”Vi har tillige besluttet at optage yderligere to novicer, når lejlighed byder sig. Det vil sikkert hjælpe på noget af det, Gulla talte om før.”

Da der ikke var flere kommentarer, gik alle til deres arbejde. Kirstine så til Sorte Grethe, som en uge tidligere var flyttet over i en af håndværkerboderne, mod palisaden mod øst. Grethe havde haft svært ved at komme sig og gik stadig med krykker, selv om det brækkede ben var groet godt sammen. Hun var dog så småt begyndt at hjælpe til på hospitalet, ligesom hun havde talt med søster Gertrud om nogle særlige urter i køkkenhaven.

Cecilie og Kirstine sad i samtale, da de hørte råb fra tunet. De hørte ikke, hvad der blev råbt, men der lød hurtige trin på trappen. En stakåndet Helene meldte, at otte ryttere nærmede sig ad vejen fra Sevel.

”Vi kan endnu ikke se, hvem det er,” stammede hun.

Da de trådte ud på tunet, kunne de se, at Aage sammen med de to karle, der var hjemme, gjorde klar til at hæve broen. Karlene havde fundet deres langbuer frem. Der var ingen tvivl om, at Aage havde taget dagens korte samtale alvorligt. Tre af drengene kom i løb mod Aage, der spejdede mod de ankommende ryttere. På trods af afstanden så de ud til at være svært bevæbnede.

”Ham til højre ligner sønnen på Landting, Gert Albertsen,” sagde Helene bag dem.

Kirstine så, at de fleste nonner var troppet op og stod bag dem. ”Lad os gå indenfor. Det ser så voldsomt ud, at vi alle står og glaner,” sagde hun. ”Cecilie og Helene, gå hen til Aage og varsko ham om, hvem I tror, det er. De skal naturligvis lukkes ind. Vi andre gør klar til at modtage gæster i kapitelsalen. Og Julie, vil du sørge for, at der kommer lidt spiseligt fra køkkenet, så vi kan byde en smule mad.” Hun overvejede lidt, om alle søstrene skulle deltage, men besluttede sig for, at alle, der ønskede at blive, kunne gøre det. ”Skal vi gå ud og tage imod, Ragnhild?”

De otte ryttere var stået af og overlod hestene til drengene.

Helene havde diskret stillet sig bag Kirstine og Ragnhild og sagde sagte: ”De to prominente er sønnerne fra Rydhave og Landting, Niels Eberstein og Gert Albertsen. De andre er jævnaldrene fra egnen. Den store rødhårede er sønnen fra Kjeldsmark.”

Kirstine huskede nogen af dem fra mødet på Vinderupgaard. Hun kiggede efter Jens Kalf, men han var der ikke. Sammen med Ragnhild gik hun dem i møde og bød velkommen.

Niels Eberstein præsenterede alle. Hele flokken fulgte med ind i kapitelsalen, hvor der trods årstiden var sat kerter frem. Begge de prominente var elegant klædt. Det klirrede fra våben og sporer, da de entrede salen. Flere af de unge mænd kendte Helene Kalf. Gert Albertsen og sønnen fra Hasselholtgaard spøgte højlydt med hende. Særligt Gert Albertsen var helt overstadig, og hilste kun skødesløst på Kirstine og Ragnhild, selv om de nejede høfligt.

”Jeg havde aldrig i min vildeste fantasi forestillet mig, at du skulle blive nonne,” sagde Gert højrøstet til Helene. ”At se dig i det komiske kostume. Kom ikke og sig, at du både er kysk og ærbar. Det er ikke sådan, jeg husker dig.”

De andre slog en rå latter op, mens Helene stod lidt forlegen.

Niels Eberstein var mere dannet. Da Ragnhild bød til bords, roste han det, der var sat frem: ”Øllet fra klostret er snart berømt på hele egnen. Det er både velsmagende og stærkt.”

Alle blev bænket ved langbordene. Kirstine, Ragnhild og Cecilie satte sig over for Niels Eberstein, mens Gert Albertsen satte sig i den anden ende, hvor Margretha og Helene sad.

”Hvordan står det til på Stubber Kloster?” spurgte Niels Eberstein. ”Ja, undskyld, tillykke med valget som priorinde,” skyndte han sig at tilføje.

”Det er naturligvis et stort savn at skulle undvære vor kære Dagmar,” sagde Kirstine. De øvrige nonner gjorde korsets tegn. ”Men det går egentlig udmærket. Vi hjælpes ad og løser opgaverne.” Hun tav og ventede, at Niels Eberstein ville fremsige sit ærinde, men han blev forstyrret, da Gertrud skænkede noget i krusene. I stedet fortsatte Kirstine: ”Jeg håber, I har gode tidender at bringe. Vi ser, I kommer med mange våben.”

Niels havde taget et stykke koldt fårekød, som han skyllede ned. ”Vi har ikke dårlige tidender at bringe, bortset fra at der igen har været bataljer med sallingboerne. I forgårs brændte Ulf Krabbes folk fra Hostrup gården Ultang ned til grunden og dræbte fire af gårdens karle. Heldigvis var naboerne hurtigt til hjælp, og de gæve Ejsing-bønder nåede at indhente gerningsmændene. Hele syv karle nordenfra blev dræbt, inden de nåede over strandengene ved Geddal. Der blev taget to fanger, hvoraf den ene siges at være en af Ulf Krabbes skippere.”

”Ja, hvis de bare turde gå i åben kamp, så kunne vi give dem sådan en lærestreg.” Gert viste hvordan han ville skære halsen over på dem … med sin bordkniv. Han sad og gumlede på den fremsatte mad.

”Vi kan kun henstille, at alle på egnen holder øjne og ører åbne,” sagde Niels Eberstein. ”Heldigvis er Ulf Krabbe i Riga. Han sejlede for 14 dage siden og ventes først hjem igen sidst på sommeren. Indtil da regner vi ikke med der sker noget. Men nej, vi kom for noget helt andet. Min far har været her et par gange af samme årsag. Bent Hvide Christensen og Thyge Skårtoft har haft kontakt til kongen om køb af almindingen ved Geddal og ud mod Rønbjerg.” Han gjorde et kast mod den store rødhårede knøs, der havde præsenteret sig som Uffe Skårtoft, tilsyneladende den yngste i gruppen. Han rømmede sig og blev lidt mere rød i de fregnede kinder.

”Kongen har indikeret en pris på halvanden daler pr boel, fortalte han. ”Han er ikke uinteresseret i at sælge jorden. Kort og godt har han bedt om at få at vide, hvem han skal tilskøde jorden. Vi er interesseret i at høre, om klostret stadig vil købe, som det fremgik på Vinderupgaard- mødet for nogle år siden.”

Alles øjne blev rettet mod Kirstine. Hun svarede forsigtigt: ”Handel med jord er normalt ikke noget, vi forhandler om i større forsamlinger. Men jeg deltog i mødet dengang, og vor kære Dagmar afgav dengang et løfte om at deltage. Det står vi ved. Spørgsmålet er, hvor meget vi ønsker at købe.” Der var stille i salen. Kirstine fortsatte: ”Prisen finder jeg vel høj, og jeg vil naturligvis drøfte spørgsmålet med prioren, som vi venter i løbet af få uger.”

”Hvad sagde jeg,” røg det ud af Gert Albertsen. ”Det er prioren, vi skal tale med. Det er ikke en ung og uerfaren bortgiven.” Han så bebrejdende hen mod Niels Eberstein.

Kirstine ignorere udtalelserne og henvendte sig igen til Niels: ”Hvem har fået til opgave at fordele jorden? Det var måske nemmere, hvis vi tog en samtale direkte med vedkommende.”

Niels skulle til at svare, men blev afbrudt af den unge Albertsen. ”Den jord, klostret ikke vil købe, kan vi overtage på Landting. Vi har ingen prior, vi skal tale med først.” Han slog en høj latter op, som et par af de øvrige istemte.

Niels kom til orde: ”Det er min fader, som vil forsøge at lave en jordfordeling.” Han så ikke ud til at være tilfreds med den vending, samtalen tog. Albertsen-familien på Landting havde ry for at være opfarende og ærekære. Han ønskede dog ikke at komme på tværs af dem. På den anden side kunne han heller ikke bifalde de fornærmende ord, der nu gentagne gange var faldet. Han spurgte i stedet Kirstine: ”Hvornår kan du få talt med din prior?”

Kirstine følte, hun var lige så rød som Uffe for lidt siden. I sit indre var hun rasende på den halunk, som talte nedladende og fuldstændig respektløst. Hun fornemmede, at lige netop det, Gert sagde, sandsynligvis var den holdning, stormændene havde til hende og klostret. Her sad han og udstillede hendes manglende evner foran hendes medsøstre. Det var ikke til at holde ud. Hun svarede usikkert: ”Prioren kommer sandsynligvis om en 14 dages tid.”

En af dem, som sad ved Gert, hviskede ham noget i øret, begge slog de en skoggerlatter op. Situationen blev endnu mere pinlig. Niels Eberstein smilede forlegent.

Kirstine vidste ikke, hvad hun skulle sige, og skelede til Ragnhild og Cecilie. Ragnhild sad og kiggede ned i bordpladen. Cecilie havde fået sine velkendte røde pletter på kinderne, normalt et sikkert tegn på, at også hun manglede svar.

De er alle pinligt berørte over mine manglende evner, tænkte Kirstine. Hun følte, at alle kunne se hendes oprørte sind. Hendes hjerte bankede vildt. Et øjeblik var der helt stille.

”Vi må videre,” sagde Niels Eberstein, idet han satte begge hænder i bordpladen. Igen tavshed. Så rejste han sig med et sæt. ”Vi siger tak for den gode forplejning og håber, at vi hører fra klostret, når I ved besked.”

De andre kom på benene.

”Lad os komme af sted,” sagde Gert og fulgte de andre mod døren.

På vej ned ad trappen kunne nonnerne høre ham sige noget i et lavere tonefald, hvorefter han fniste. De andre lo højlydt. Den unge Uffe Skårtoft var den sidste ved døren. Fra ham modtog Kirstine et trøstende blik, som hun ikke besvarede. Han bukkede let og forlod salen.

Kirstine skyndte sig hen til trappen. Hun bestræbte sig på ikke at løbe. Men hastigt og med den sidste rest af værdighed kom hun op ad trappen. Hun skyndte sig ind i det store arbejdsværelse og huskede at lukke døren efter sig. Hun lukkede også døren ind til sit soverum, hvor hun kastede sig på den hårde madras. Det sidste, hun havde hørt fra salen, var Ragnhild, der råbte: ”Så går vi til arbejdet.”

- 20 -

Alliancer – September 1284

Sommeren var begyndt usædvanlig tørt, men fra midt i juli til midt september havde det regnet de fleste dage. Det sure sommervejr havde resulteret i færre rejsende og dermed færre i herberget. I Sevel klagede gæstgiveriet over få rejsende på den ellers så befærdede Adelvej.

Da prioren ikke var dukket op sidst i august, var Cecilie og Kirstine blevet enige om at sende bud til Eberstein på Rydhave om, at de endnu ikke var i stand til at give svar om jordkøbet. Kirstine havde skrevet, at det stod Eberstein frit at sælge klostrets andel til anden side. Episoden under de unge herrers besøg havde tilsyneladende oprørt de øvrige nonner endnu mere end Kirstine. Fra Cecilie havde Kirstine erfaret, at flere var skræmt fra vid og sans. Ragnhild havde dagen efter bedyret, at hun ikke mere ønskede at deltage i den slags forhandlinger. Kirstine havde til sin overraskelse erfaret, at besøget havde medført, at de øvrige nonner mere end nogensinde stod bag hende. Helene havde desuden nævnt de unge herrers opførsel for en af sine yngre brødre, der besøgte klostret i august. På den måde fik marsken kendskab til forhandlingen.

En formiddag midt i september sad Cecilie og Kirstine og gennemgik de seneste indbetalinger fra fæstebønderne. De undrede sig over, hvorfor prioren ikke viste sig.

”Jeg tror, det er godt, vi ikke har kastet os ud i jordfordelingen,” sagde Cecilie. ”Prioren vil ikke have forståelse for, at vi bruger rede penge til opkøb af græsningsjord, og så endda så langt væk. Vi kommer aldrig selv til at benytte det.”

Kirstine havde selv tænkt den tanke.

Cecilie fortsatte: ”Det kunne få ham til at spørge til forskelligt, som vi ikke ønsker, at han skal interessere sig for. Jeg tænker her på indkøb af de ekstra tønder saltet mad og fisk. Det bliver sværere og sværere at skjule, at vi holder bispestolen uden for en del af vores økonomi.”

”Han kan også komme under vejr med, at vi har købt det store parti korn.” Kirstine havde tit anfægtelser i den retning. ”Det skal vi have fundet en god forklaring på.”

”Jeg kan ikke mindes, han tidligere har været her så sent,” sagde Cecilie. ”Kan der være sket ham en ulykke?”

”Hvis jeg sad trygt og godt i bispegården i Ribe og så de sølede veje, ville jeg også vente på lidt bedre vejr. Jeg har hørt, at broen i Holstebro er skyllet væk.” Kirstine skuttede sig. ”Det er dejligt, at vi har haft lidt tørvejr de seneste dage. Det kan være, at vi kan høste den smule, der ikke er ødelagt af regnen.”

”Den gamle marsk fra Vinderupgaard og hans ældste søn er lige redet over vindebroen.” Det var søster Gertrud, som stak hovedet ind ad døren. ”Skal de vises op i arbejdsværelset?”

Cecilie og Kirstine rejste sig omgående. Kirstine kunne ikke lade være at rette på sin hovedklædning. ”Det var en overraskelse,” sagde hun.

Gertrud stod og ventede på besked.

”Ja, lad dem vente et øjeblik,” fortsatte Kirstine. ”Få køkkenet til at sætte noget mad frem. Der skal også nye kerter herop. Cecilie, vil du gøre det lidt ryddeligt.” Kirstines stemme lød hektisk. ”Det kan også være, at de blot vil tale med Helene.”

”Gå du blot ned og byd velkommen, så ordner jeg her.” Cecilie flyttede to stole hen mod det store plankebord.

”Du deltager sammen med mig,” sagde Kirstine og gik.

På tunet stod Helene sammen med sin far og sin ynglingsbror, Jens. Et par af de øvrige nonner så til. Deres hvide hovedlin blafrede i efterårsvinden. De tre familiemedlemmer var optaget af gensynsglæde, og så ikke Kirstine var gået ned for at hilse. Nu stod hun afventende i respektfuld afstand. Både far og søn var begge høje og velklædte. Alderen havde dog sat sine spor på marsken, holdningen var blevet en anelse for rank. Det var tankevækkende, som Helenes fjendske indstilling til sin far var vendt. Derimod talte hun stadig nødigt om sin mor.

Den unge Kalf blev først opmærksom på Kirstines tilstedeværelse. Hans ansigt lyste op i samme nu. Som vanligt, når hun så ham, skyllede en bølge af glæde ind over hende. Det var tydeligt, at det også gjaldt for ham.

”Der har vi jo den nye unge priorinde,” sagde marsken. Hans bevægelser var lidt langsommere end sønnens.

Kirstine slog blikket ned ved Jens Kalfs vedvarende stiren. ”Velkommen,” sagde hun. ”Er I kommet for at besøge Helene, eller er I her i et tjenstligt ærinde?” Hun syntes, at hun lød alt for formel.

”Vi besøger altid gerne Helene. Det er dejligt, at hun ser ud til at trives så godt. Men det er nu lige så meget på grund af forretninger, vi kommer denne gang.” Marsken satte den ene hånd i det kraftige bælte, hvor han bar sit vældige sværd.

”Må jeg byde en lille forfriskning?” spurgte Kirstine.

Ved hoveddøren stod Ragnhild og få andre nonner, som nejede og slog korsets tegn, da de besøgende blev vist ind. Da de gik op ad trappen, mødte Kirstine Ragnhilds spørgende blik. Kirstine rystede på hovedet, som tegn på, at hun klarede det selv.

Vel bænket omkring arbejdsbordet, bød Cecilie på øl fra kælderen.

”Jeg hører, at klostret har haft besøg af Gert Albertsen til Landting,” brød marsken tavsheden, efter at de havde ønsket god tår.

”Ja,” sagde Kirstine. ”Vi havde fornøjelsen af et kort besøg. Det var vist lige før det for alvor begyndte at regne.

”Vi har fået så meget regn, at vi næsten kan sejle ind på gårdspladsen,” sagde Jens Kalf med et bredt smil. Afbrydelsen passede dog ikke marsken, som var interesseret i at høre mere om besøget tilbage i juli måned.

”Vi har skrevet til Eberstein, at han kan sælge vores andel til Albertsen på Landting. Vi venter stadig på, at prior Mikkel Tavsen dukker op. Vi vil gerne diskutere så stor en sag med ham,” sagde Kirstine og lagde mærke til, at marsken nikkede svagt.

”Ja, det sagde Eberstein i sidste uge.” Marsken så tankefuld frem for sig. ”Sagen er den, at vi er afhængige af klostrets bidrag til jordkøbet.” Han holdt en pause, hvor et bittert drag gled over hans ansigt. ”Jeg er klar over, at klostret er holdt uden for indflydelse her i foråret, hvor der blev afholdt et møde på Landting. Nabo Albert Albertsen fandt det tilsyneladende ikke vigtigt, at klostret deltog. Dagmars dødsfald og meget andet var sikkert med i overvejelserne. Jeg kunne i hvert fald ikke ændre beslutningen. Som I ved, er vort naboskab blevet velsignet med familieskab. Signe, I ved, er jo flyttet til Vinderupgaard …”

Kirstine nikkede og så over på Jens Kalf, der smilede lidt genert. ”Vi venter os her til februar.”

Marsken fortsatte: ”Sagen er den, at Albertsen-familien er lidt … lad os sige hastige. De har markante meninger og kan være ikke så lidt opfarende. Derfor er vi som naboer og som, ja, frænder lidt forsigtige for familiefredens skyld.” Han holdt inde.

”Min svigerfar er en hidsigprop,” sagde Jens uden omsvøb. ”Han tirrer Ulf Krabbe og andre stormænd i Salling i unødig grad. Hans søn Gert har desværre slægtet ham usædvanlig meget på.”

Marsken fortsatte: ”Vi ved besked med hans skændige opførsel, da de unge tankeløse herrer gæstede klostret og gjorde gæstfriheden til skamme. Ja, sagt i fortrolighed, naturligvis, har Albertsen-familien ikke midler til at deltage andet end symbolsk i jordfordelingen.” Marsken så ud til at være helt lettet over at få det sagt. Han var tydeligvis ikke vant til at tale ilde om sine naboer.

Den unge Kalf tog over. ”Mange vil deltage i fordelingen. De største bidragydere er Ebersteins, Skårtoft fra Kjeldsmark og Pors-familien på Svenstrup, Hasselholt og Raastgaard. Og så os, naturligvis. Derudover er der de mange mindre bidragydere. Det ville hjælpe, hvis klostret kunne gå med på lige fod med de største gårde.”

”Hvor stort et bidrag taler vi om?” spurgte Cecilie.

”Ja, det er store tal,” sagde marsken. ”Vi regner med 25 dalere fra hver af de store bidragydere. I alt forsøger vi at afkøbe jord for 300 dalere.”

Begge nonner var synligt imponerede.

Marsken fortsatte: ”Vi ved, at forholdet til prior og bisp kan være lidt anstrengt indimellem. Dagmar og jeg havde et tillidsfuldt forhold, og hun betroede sig fra tid til anden mig om sine problemer. Jeg har dog altid haft det indtryk, at det, klostret virkelig ønsker gennemført, som regel har kunnet lade sig gøre.” Han tav et øjeblik, inden han fortsatte. ”Alting ændrer sig i disse tider. Jord bliver det samme som magt og dermed også rigdom. Der bliver mange fæsteafgifter at opkræve på den jord. Det er dyrt lige nu, men jeg tror, at jorden bliver efterspurgt.”

Kirstine sad tankefuldt og lyttede til marsken. En plan var langsomt ved at tage form. Hun sagde: ”Kunne man tænke sig, at I ville deltage i et møde med prioren, når han engang ankommer til klostret? Vi venter ham når som helst.” Kirstine fortalte om sin plan, som de herefter brugte det meste af en time på at drøfte.

Det var efterhånden blevet over middag, og Kirstine sørgede for, at der blev sat mad frem til dem i arbejdsværelset.

”Vi har noget, vi godt vil søge råd om,” sagde Kirstine. ”Det handler om klostrets forsvar og bemanding. Kunne de to herrer formås til at råde os om, hvilke tiltag vi skal foretage i disse ufredelige tider?”

Kirstine satte de to herrer ind i de bekymringer, hun havde om klostrets forsvar. Hun kunne ikke have fundet bedre rådgivere. Far og søn kastede sig med ildhu over overvejelserne. Aage blev tilkaldt, og den lille gruppe bevægede sig rundt på klosterholmen. Samtlige forsvarsværker blev gennemgået. Til at begynde med var Aage noget forbeholden. Hans stolthed som borgherre og hans ønske om selv at træffe nødvendige beslutninger om forsvaret var truet. I sine yngre dage havde han dog gjort tjeneste under den gamle marsk, og han kom hurtigt til den erkendelse, at de herrer Kalf besad stor viden og indsigt på området, som han kunne have gavn af. Aage var også bevidst om den ære, det var at blive set sammen med de statelige herrer. Det skadede ikke, at hans mænd og det øvrige tyende kunne se, at han var respekteret. Der blev aftalt talrige ændringer, og Aage noterede sig med tilfredshed, at den gamle marsk som han selv, var af den opfattelse, at bemandingen på klostret burde udvides.

”Hvor stor en udvidelse af mandskabet vil marsken foreslå?” spurgte Kirstine, efter de havde spist i tavshed.

Den tidligere marsk undertrykte et opstød. ”Jeg kan forstå, at der i dag er ti karle på klosterholmen inklusive Aage selv og de to unge karle fra egnen, som er fæstet for nylig.” Marsken fremkom med sine overvejelser.

Kirstine betragtede marsken, som var ved at være godt oppe i årene. Hun gættede på omkring 55 år. Han var tydeligvis i god form og ville være en værdig modstander for de fleste. Hans personlighed tryllebandt hende, og hun tænkte flere gange, at her var en tillidsfuld forbundsfælle. Hans ræsonnementer kunne hun nikke bekræftende til.

Han fortsatte: ”Jeg vil anbefale, at I antager yderligere tre mand. Den ene kunne være en erfaren kriger, men stadig ung. En sådan person kunne tage to andre med sig, han har tillid til.”

”Kender I sådanne personer?” spurgte Cecilie.

Den unge Jens Kalf svarede prompte: ”Der går mange gode folk rundt, som kan den slags. Det kunne være nogen, som er kommet tilbage fra udlandet, hvor der er stor fortjeneste i at være lejesvende for krigsherrer. Der er også en del, der er kommet hjem fra felttogene til Det Hellige Land. Der kan sagtens findes gode folk.”

Marsken brød ind. ”Klostrets problem er jeres mange opgaver ud over klostrets forsvar. I driver handel og landbrug og har også jeres folk ude omkring.”

”En beslutsom modstander vil med selv en beskeden styrke kunne overrumple klostret ved højlys dag,” fortsatte Jens Kalf. ”Ja, vi ønsker ikke at gøre jer unødigt urolige. Det er truslen fra overraskende overfald, I skal gardere jer mod. En modstander, I ved vil angribe, har I et godt forsvar imod.”

Han smilte bredt til Kirstine. Hun smilede tilbage, men sænkede hastigt blikket igen.

Marsken tog ordet: ”Da jeg købte Vinderupgaard for efterhånden mange år siden, var Stubber Kloster et kloster som så mange andre. Udadtil virker det, som om I bliver mere og mere velhavende. I driver handel, har store jordtilliggender og dermed store fæsteindtægter. I har evnerne og viljen til at hjælpe de fattige og jeres naboer. Omverdenen betragter jer som velhavende.” Marsken sad og tænkte højt og fortsatte: ”Jo mere man ejer, des vigtigere er det at beskytte sig mod dem, som ikke har så meget. Var det her et fattigt kloster, kunne I nøjes med at låse porten.”

”Lovløsheden bliver værre og værre,” sagde Kirstine. ”Inden for de sidste år er det blevet helt galt. Vi hører om overfald og ran, uden nogen rigtig kan gardere sig.”

”Kongemagten er svag, og ingen har respekt for loven som før i tiden.” Marsken rystede på hovedet.

”Det gør det heller ikke lettere, at vi har stridigheder med naboerne fra Salling.” Jens Kalf kiggede på sin far og fortsatte: ”Vi har talt om, at vi skulle tage kontakt til Ulf Krabbe på Hostrup og selv forsøge at forliges med dem.”

Marsken så lidt irriteret på sin søn. ”Vi har en alliance med Eberstein og Albertsen, og vi kan ikke svigte de aftaler, vi har lavet. Desuden bliver det mere og mere klart, at stormændene fra Salling støtter kongen. De ønsker åbenbart denne lovløshed.”

Kirstine fornemmede visse spændinger mellem far og søn og spurgte: ”Hvilken betydning har det, at Salling stormændene støtter kongen?”

”Landet er ved at blive delt i to partier – de, der støtter kongen, og de, som ønsker en ændring på dette jammerlige styre.”

Cecilie så ud, som hun ikke forstod noget af det, hun hørte.

Marsken fortsatte. ”Jeg var marsk for Christoffer, Erik Klippings far. Da Christoffer pludselig døde, stod Erik med kongemagten. Selv om han var meget ung, kunne jeg med det samme se, at Erik ikke var den rette til at overtage magten. Han har ganske enkelt ikke evnerne. Jeg søgte selv min afsked, få år efter han blev kronet.” Da ingen sagde noget fortsatte han: ”Via mit ægteskab er jeg involveret langt ind i Hvide-ætten, som jeg altid har sympatiseret med. Christoffer-linjen er ikke retmæssige arvinger til tronen. Det er Abels afkom.”

Kirstine lagde mærke til marskens engagement i emnet. Hans ord var måske mest rettet til hans søn, som tilsyneladende ønskede et forlig med Ulf Krabbe på Hostrup.

”Krabberne støtter Erik Klipping. Det samme gør flere andre i Salling. Det og meget andet gør, at det er utænkeligt med et forlig. Der er langt mere visdom i at købe jord af kongen og dermed stække Ulf Krabbes magt mod syd.” Marsken sagde det sidste med eftertryk som for at stoppe indvendingerne fra sønnen.

”Erik Klipping er jo kronet og anerkendt som konge,” sagde Cecilie.

Marsken havde bemærket sønnens demonstrative tavshed. Med et skarpt blik til Jens sagde han: ”Du må aldrig glemme, at du er af Hvide-ætten. Den boglige uddannelse, du har fået, indførslen i krigskunsten og vort nære forhold til kirken.” Han tav, men fortsatte snart igen. ”Det er samme opdragelse, som du har fået.” Han nikkede mod Kirstine. ”Hvordan tror I, riget havde set ud, hvis vi ikke havde haft Hvide-ætten?” Marskens ansigt var igen belevent. ”Vigtige mænd som Absalon, Esbern Snare, Jacob Sunesen, Jacob af Halland og Jacob Erlandsen. De fleste af rigets marsker har været Hvider. Senest Stig Andersen fra Møllerup.” Han fortsatte højtideligt: ”I har som Hvider en forpligtelse i at støtte ætten.”

”Der er nu også Hvider, der støtter kongen, har jeg hørt,” sagde Jens Kalf med et smil på læben. Han henvendte sig til Kirstine. ”Vigtige mænd som Jon Jonsen Little og Rane Jonsen støtter op om kongen.” Han smilede afvæbnende.

Marsken så igen lettere irriteret ud, om end han anerkendte, at stedet ikke var egnet til at drøfte den slags affærer. Han følte sig dog overbevist om, at han sagtens kunne vise tillid til nonnerne, som sad over for ham. Den nye priorinde havde gentagne gang udvist klogskab, om end hun var meget ung. Sidst havde han anerkendt den måde, hun agerede på, da bønderne i Sevel ville brænde Jattrup Huse ned. Med klostrets store jordtilliggende og den foretagsomhed, der blev lagt for dagen, kunne der blive tale om en vigtig forbundsfælde. Han svarede derfor sin søn i et let belærende tonefald:

”Vi er jo mange. Hvad angår Rane Jonsen, er jeg nu ikke sikker på, at han støtter kongen så ihærdigt, om end han er kongens kammermester. Jeg har hørt i fortrolighed, at kongen ikke har oplyst sin kammermester om indtægterne fra vores jordkøb. Men dette er naturligvis sagt i stor fortrolighed.” Han skiftede emne. ”Det er sært, I ikke har hørt fra jeres prior. Har han end ikke skikket bud om forsinkelsen?”

”Nej, vi har ikke hørt noget,” sagde Kirstine. ”Han plejer ikke vente så lang tid med efterårsbesøget. Men det kan naturligvis være på grund af det dårlige vejr.” Kirstine havde den sidste tid hørt rygter om en ny kirkereform, som betød, at ikke verdslige personer ikke længere kunne blive bisper, blot fordi de var adelige eller af fornem byrd. ”Jeg fornemmer, også store ændringer inden for kirken. Var der nogen forlydender på danehoffet i år?”

”Bisperne beklagede sig højlydt over den øgede beskatning. Som jeg hørte det, er der splittelse mellem dem. Der har været forlydender om at de mødes i Aalborg,” sagde marsken.

”Skal vi frygte Ulf Krabbes reaktion, når han kommer hjem fra langfart?” spurgte Kirstine. ”Forårets træfning får vel ikke lov at gå stille af?”

”Det er vi også spændt på,” sagde Jens Kalf. ”Men lad os håbe, at der går lidt tid, før han når hjem. Indtil denne kedelige sag er afklaret, vil det være fornuftigt at holde behørigt mandskab hjemme og låse porten for natten.”

Der blev spist i tavshed. Bag ruderne var det endnu ikke helt lyst. Kerterne på bordene sendte lys ud i kapitelsalen uden at kunne oplyse rummet helt. Der var en mat morgenstemning og spredt samtale ved bordene. Lyden fra madredskaberne var næsten hørt op. Det regnede igen udenfor, og Kirstine sad og overvejede, hvad hun skulle sige til søstrene.

Tre dage forinden var en gruppe tyske visesangere kommet forbi. Hun kunne stadig høre lyden. Hun havde været imponeret over instrumenternes velklang. Særligt harpen havde gjort stort indtryk på hende. Hun var glad for, at hun havde givet efter for Margrethas bøn om at invitere visesangerne med til aftensmaden. Flere af søstrene havde været rørt over de stemningsfulde sange, nogle havde været på dansk og andre tysk. Hun huskede stadig flere af teksterne, som ramte folkestemningen. Der havde været viser om griske og grådige stormænd, bisperne var heller ikke gået fri. De var karikerede som velnærede og ikke særlig religiøse. Hun kom til at smile, da hun tænkte på, hvor meget det mindede om hendes egen bisp Tyge. Særligt en af viserne, havde gjort stort indtryk. Det var, da sangeren med sin smukke og klare røst sang om den politiske situation i landet. Omkvædet efter hvert vers havde lydt:

Der ere så mange i Dannemark, som alle herre være.

Så nu stander landet i våde.

Kirstine tænkte ved sig selv, at der var sammenhæng mellem det, marsken havde sagt, og det, disse poeter tolkede. Nyheder og smædekampagner blev spredt via trubadurer, som frit kunne underholde og samtidig kommentere situationen i landet.

Kirstine blev kaldt tilbage til virkeligheden, da Ragnhild gjorde tegn til, at det var tiden til, at priorinden sagde noget. Kirstine rejste sig. Hun rømmede sig og startede selvsikkert: ”Da det regner igen, tror vi ikke længere, det kan lønne sig at bjerge det sidste af høsten. Det sidste, vi fik ind, var næsten råddent, og med mere regn må vi nok erkende, at det sidste er tabt. Vi har fået under halvdelen af det, vi høstede sidste år. Det vil blive et dårligt år for mange.” Hun kiggede rundt på søstrene. ”Har nogen noget at berette til klostrets bedste?”

Ragnhild rejste sig. ”Nu da vi ikke kan høste, kan vi få færdiggjort den sidste sending klæde, så vi kan få sendt det af sted.” Hun kiggede rundt i forsamlingen. ”Er der ellers nogen, der har noget at sige?”

Tilbage i arbejdsværelset opsøgtes Kirstine af Margretha og Helene.

”Ja, vi vil lige fortælle, at de unge adelsmænd med Gert Albertsen i spidsen red ind og spredte vore får og kvier, da karlene og drengene ville drive flokken hjem fra græsningen ved Sevel. De standsede og råbte skældsord om klostret.”

Kirstine kunne se Helenes forbitrelse. Det var sket flere gange, at tyendet og søstrene var blevet ydmyget og råbt ad. Det var særligt den unge Albertsen, der benyttede enhver lejlighed til at håne dem.

”De var på jagt og befandt sig langt inde på klostret jord,” sagde Margretha. ”Det lader ikke til, at de har noget fornuftigt at tage sig til.”

”Tak,” sagde Kirstine. ”Vi må se, hvad vi kan stille op.” Hun bøjede sig over det brev, hun var i gang med. I sit stille sind var den manglende respekt fra de yngre stormænd en stor ærgrelse for hende. Menigmand og de dårligere stillede havde hun et godt forhold til. Derimod var det langsomt blevet en besættelse for hende, at klostret ikke blev respekteret, som i Dagmars tid.

Midt på eftermiddagen blev Kirstine varskoet om, at et skib havde lagt til i klostrets lille havn mod øst.

”Jeg skulle sige, at prioren er om bord,” sagde en stakåndet novice, der kom løbende op gennem urtehaven i øsende regnvejr.

Nu havde jeg vænnet mig til tanken om, at han sprang efterårsbesøget over, tænkte hun. Hun samlede i hast sine ting sammen og beredte sig på sit første rigtige møde med prioren, efter hun havde overtaget klostrets ledelse. Hun kunne mærke sit hjerte slog lidt hurtigere. Hvad mon han siger til de nye tilstande? Hun vidste, at de planlagte ændringer i forhold til prioren kunne blive svære. Hun ville tage diskussionen fra begyndelsen, for han skulle ikke tro, at de bare gjorde, som de plejede. Hun tog en dyb indånding og gik ned ad trappen. Ved køkkenet mødte hun Cecilie, som hastede mod arbejdsværelset.

Det havde længe været aftalen, at når prioren kom, skulle Cecilie bringe hans sager over til modtageværelset, som for eftertiden skulle være Mikkel Tavsens arbejdsværelse. Når prioren ankom, var det nøjagtigt aftalt, hvorledes der skulle handles.

Kirstine nåede netop ud i korsgangen. Her mødte hun en lille delegation med prioren i spidsen, og Ragnhild og to af karlene bagved. ”Velkommen, Mikkel Tavsen,” sagde hun og nejede. ”Guds fred. Sikke et frygteligt vejr. Det må have været en kold og våd rejse.”

”Guds fred,” svarede han mat. ”Ja, det er noget jammerligt vejr.”

Kirstine kunne næsten høre hans tænder klapre.

Så fortsatte han: ”Ikke ti vilde heste kan få mig til at sove i herberget i nat. Vil I sørge for, at der kommer brænde på, og mit gamle værelse i gæstefløjen bliver gjort i stand. Jeg vidste ikke, man kunne fryse så meget i oktober. Jeg vil også gerne have sat mad frem.”

”Nu skal jeg,” sagde Ragnhild.

- 21 -

Prioren – Oktober 1284

Prioren sad ved den store ovn ud mod køkkenet i kapitelsalen. Han havde fundet tørt tøj i sin vadsæk, men frøs stadig. Hans sindsstemning havde været mørk i lang tid, og kunne nu se frem til at tilbringe flere dage i et mørkt og dystert kloster. Han skuttede sig og lagde sine kolde hænder mod muren, som var lun af ovnvarmen. Han havde frabedt sig selskab af priorinden og Ragnhild. En af nonnerne havde sat en kande øl ind, og nu sad han og ventede på noget spiseligt.

Det har været et frygteligt år, tænkte han, og erindrede sit sidste besøg og pludselige hastværk med at komme af sted. Men det var ingenting imod det helvede, der var brudt ud, ganske få uger efter han var kommet tilbage til Ribe. Den store ulykke, som den blev kaldt, havde vendt op og ned på alt ved bispestolen. Tyge havde ikke været sig selv siden da, og alle kannikker, præster og borgere ville sent glemme oplevelsen. Det var sket lige midt i højtiden, da der var stopfyldt i den smukke domkirke. Han gøs ved tanken.

Han havde ikke selv deltaget i gudstjenesten. Når der var gudstjeneste, plejede han at tilbringe nogle afslappende stunder hos en tjenestepige, der boede i et af baglokalerne i bispens gård. Han blev et øjeblik revet ud af de dystre tanker. Den normalt rolige tid ved bispestolen havde herefter ændret sig, og allerede først i august var han begyndt at glæde sig til at komme væk. Den desperate bisp havde jagtet ham og forlangt penge, som ikke fandtes. Der havde kun været nogenlunde roligt, når bispen var sengeliggende efter drukaftener, hvor han talte i vildelse og meget andet.

Mikkel blev forstyrret i sine tankebaner, da en af nonnerne kom for at hente noget i et af de store skabe. Hun nejede forskræmt, da hun fik øje på prioren.

”Kan jeg ikke få et lys mere eller to? Det ligner jo et gravkammer herinde,” brummede han.

Han vendte hurtigt tilbage til sit tungsind. Dagen før afrejsen til klostrene havde han pludselig fået besked fra bisp Tyge, som ønskede hans deltagelse på sin rejse til Aalborg ved det store kirkemøde. Hans protester var med en håndbevægelse blevet affærdiget. Han havde håbet på et positivt afbræk ved at deltage i det store møde. Det var allerede inden afrejsen begyndt at regne, og vejret gjorde, at turen havde været langsommelig og besværlig. Tyge var blevet syg to gange på rejsen, og det store følge havde måttet overnatte kummerlige steder. Den ene gang på munkeklostret i Øm, hvor munkene til sidst nærmest havde smidt dem på porten. De påstod, at de blev ædt ud af huset. Tyge havde forbandet dem og lovet dem evig fortabelse, fordi de ikke ydede den rejsende gæstehellighed. Da de endelig kom til Aalborg, var bispegården og hele byen oversvømmet af bisper, præster, klerke og deres store følge. Det var ikke til at opdrive overnatning, og disse nærige nordjyder forlangte betaling på forskud. Han havde erfaret, hvorfor han skulle med på rejsen. Tyge var fattig som en kirkerotte, og hvem andre end Mikkel kunne sørge for pengesagerne. Magen til umulig opgave. Tre mand fra eskorten var stukket af allerede efter fem dage i den mudrede by. Han huskede tydeligt, at han også var på nippet til at stikke af. Så stort et folkehold, så lidt plads, så vådt og ubekvemt. De elleve bisper og nogle få tjenere kunne bispegården klare at have boende. Alle øvrige, skrivere, tjenere, befalingsmænd og ryttere, var stablet op i hver en beskidt rønne i hele byen. Som en af de få var det lykkedes ham at bo som gæst hos tiggermunkene i byen. Han måtte dog dele sengehalm med flere andre og fik stadig kvælningsfornemmelser, når han tænkte på den mad, de måtte æde. Nordjyderne var nogle beskidte kæltringer, som troede, de kunne slå mønt på alt.

Han forsøgte at tænke på noget andet. At de var kommet fra byen med livet i behold var et under. Tyge havde været drukken meget af tiden, hvilket gjaldt flere af bisperne. Han var blevet revset på det skammeligste, fordi der ikke var penge til at alle kunne opretholde livet. De måtte gældsætte Ribe Bispestol for at kunne rejse ud af byen. Stemningen havde været forfærdelig. Bisperne havde ikke kunnet blive enige om meget. Bisperne fra Lund, Roskilde, Slesvig og Aarhus stod sammen med få andre i stærk opposition til kongen. Flere fra det øvrige Jylland kunne derimod se en fordel i at støtte op om kongen. Mikkel havde til sidst opgivet at forstå, hvilke holdninger hans egen bisp havde. ”Død over Erik Klipping,” havde han hørt Tyge råbe en af de sidste aftener. Senere havde Tyge i kraftige vendinger advaret mod en snarlig magtovertagelse af hertug Valdemar. Mikkel havde ikke selv været til stede i bispegården ret længe ad gangen. Det meste af tiden var han på byens gæstgiverier og det forfærdelige sted, han boede. Det var altid med bange anelser, når der blev sendt bud efter ham.

Mikkel hældte sit femte bæger op. Søster Gulla fra køkkenet kom ind med mad til ham. Der var stadig et par timer til aftensmaden. Han var glad for, at han kunne sidde og spise for sig selv. Fanden til sommer. Han kom igen til at tænke på den store ulykke hjemme i Ribe. Der ville ikke blive megen julefred i år. Det var ikke med glæde, han tænkte på hjemkomsten. Igen rakte han til fadet med fårekødet. Det slog ham med ét, at ikke var nogen steder, man spiste så godt som på Stubber Kloster. Ja, tænkte han undrende, det har jeg aldrig bidt mærke i før. De fik kød på bordet hver dag og drak vin. Det var det bedste øl, de havde i kælderen, og de solgte af det. Hvor bliver pengene af? Hans fingre klistrede til bægeret, da han igen forsynede sig. Han greb et stykke postej, som han spiste med velbehag.

Det havde været en lettelse, da han en dagsrejse syd for Aalborg tog afsked med Tyge, som med et noget mindre følge end på udturen fortsatte sydpå ad den gamle hærvej. Hans normale eskorte kiggede langt efter ham, da han alene med en ledsagende rytter red mod færgeoverfarten ved Virksund.

”Ingen overfalder en prior,” råbte Tyge. ”Der er ingen penge at komme efter. Og har du penge, så er det nogen, du har skjult godt for din bisp.”

Den sidste bemærkning skabte en del moro. Tyge fortsatte med sin 23 mand store eskorte. Derudover et par tjenere og den lille skriver.

”Jeg sender dine folk mod Gudum eller Stubber Kloster, når vi kommer hjem,” råbte Tyge. ”Husk at få betalinger for aflad og gavebreve. Vi må tænke på den ulykkelige situation hjemme i Ribe.”

Han var kommet velbeholdent til Ørslev Kloster. Priorinden der var et gammelt fugleskræmsel, som vred sine hænder, hver gang hun så ham. Maden i Ørslev var betydelig bedre end hos tiggermunkene. Men ingen steder så god som her, tænkte han igen. I Ørslev havde de ikke stort dyrehold, og der var ikke den samme gejst og arbejdsomhed. Klosterreglerne blev efterlevet nidkært. Nonnerne der havde nærmest trukket sig tilbage fra den omgivende verden. Det er jo egentlig også det, der er tanken med klostrene. De var bare så kedelige. De talte aldrig med nogen uden for klostret. Alle indtægter gik næsten ubeskåret til bispestolen. Og de brokkede sig ikke. Der var ikke hospital eller nonner i staldene. Derimod sad der nogle gamle furier og afskrev bibler og andet religiøst materiale til kirkerne rundtomkring. Det er der ingen penge i, så det var egentlig spild af tid. Det kunne præsterne selv ordne, tænkte han. Indtægten kom næsten udelukkende fra gavebreve og køb af sjælemesser.

Han frøs ikke længere. Han mærkede igen på muren ind mod køkkenet, den var nu lun og god. Han ræbede højlydt og kiggede rundt i den svagt oplyste sal. Bordene stod lige, Magnus Hjælms banner hang i det ene hjørne. Her er rent og ordentligt, og når alle var til stede i salen, var der glade stemmer og megen tale. Han studsede. Det var sært. I de andre klostre, hvor han færdedes, var en mere alvorsfuld og højtidelig stemning. Irritationen kom igen, da han genkaldte sig købmandens ord: ”Der er kun en lille levering af klæde til afregning. Vi venter stadig på efterårets sending.” Den klatskilling var ikke ulejligheden værd. Da der afgik skib mod Herrup, havde han valgt denne rejseform til klostret. Hans følgesvend kunne så rejse over land med begge heste. Han måtte være fremme nu?

Det var dejligt at sidde lidt for sig selv og fundere. Der havde været alt for mange mennesker omkring ham i alt for lang tid. Han måtte se, hvordan han kunne styre den nye unge priorinde. Hun havde set lidt stram ud, da han forlangte værelset i gæstefløjen. I de seneste år havde han overnattet i herberget. Det havde nu også sine fordele. Han ville flytte derover dagen efter. Han tænkte igen på priorinden. Det havde været meget nemmere, om de havde valgt Ragnhild eller Dorethe. De viste ham begge mere respekt. Dagmar havde været besværlig, men alligevel rolig og velovervejet. Men hun var faldet af på den. Det havde ikke overrasket ham, da hun pludselig ikke var der mere.

Denne Kirstine havde han allerede haft flere bataljer med. Hun tænkte hurtigt, og meget var igangsat efter hendes hoved. Men nu har hun ikke Dagmar at gemme sig bag mere, tænkte han veltilfreds og gabte. Ved hans ankomst havde hun nævnt noget om ændringer. Ja, der skulle komme ændringer. Han var overbevist om, at Dagmar havde gået og puttet med tingene. Det skulle være slut nu. Den store katastrofe hjemme i Ribe ville komme til at koste penge. Klostret her virkede ikke så udpint som de fleste. Ligesom klostret i Øm og nogle få andre var her foretagsomhed. Det er det, det drejer sig om, tænkte Mikkel og funderede igen over Tyges utrættelige krav om flere penge. Uanset hvor meget han kom hjem med, ville det ikke være nok. Der ville aldrig være nok. Kongen brandskatter kirken. Kirken udsuger klostrene. Læren kunne han udenad. Tænkte han ikke på sin egen indkomst, ville han dø fattig og udslidt. Han så sit lille kammer på andet stokværk i bispegården foran sig. Er det sådan, jeg ønsker at leve? Han svandt hen i melankoli.

Øllet havde gjort sin virkning. Da han så mod banneret, var det stort og uvirkeligt. Jeg tror her er godt at leve, tænkte han. Hvorfor finder jeg mig egentlig i at blive misbrugt på den måde? På turen til Aalborg var han blevet ydmyget gentagne gange. Andre bisper viste deres priorer respekt og tillid, men Tyge havde undertrykt og udnyttet ham. Han orkede ikke at gå en lang vinter i møde, hvor han blev behandlet på den måde. Han mærkede tungsindet presse på og hørte svagt i det fjerne, salmesangen fra tidebønnen fra korsgangen. Han blev for alvor revet ud af sine tankebaner, da to af de yngre søstre kom ind og begyndte at dække op til aftensmaden. Han rejste sig og gik målbevidst mod gæstefløjen og ænsende ikke, at flere af søstrene nejede, da han gik forbi dem.

Mikkel var veludhvilet efter en god nats søvn, da han begav sig over til morgenmaden. Mange besøg i klostre havde lært ham, at efter laudes gik en rum tid, inden der blev ringet til morgenmad. Klokken lød, netop som han gik forbi depotrummet og drejede mod kapitelsalen.

De fleste af søstrene havde allerede indfundet sig og stod ved deres pladser og ventede. Han fandt den plads, hvor han plejede at sidde, og stillede sig bag bænken som alle andre. Han undrede sig over, at en yngre nonne havde fået Dorethes plads, da han kiggede rundt. Den nye priorinde kom efter et øjebliks venten. Hun drejede kvikt rundt om langbordet og fandt sin plads lige over for Mikkel.

Hun nikkede venligt. ”Godmorgen, prior.” Hun gjorde en håndbevægelse til begge sider, og alle satte sig.

Han måtte erkende, at søster Kirstine så både morgenfrisk og nydelig ud. Hun kiggede undersøgende på ham. ”Godmorgen og guds fred,” sagde han. ”Ja, det blev jo noget senere på året, end jeg havde regnet med.” Han tav, mens en af nonnerne velsignede maden. Herefter blev der bedt en kort bøn. Alle rakte herefter til maden. Det var den bedste morgenmad, han havde fået i lang tid, og spiste med glubende appetit.

Den ny priorinde var ved at rejse sig, da han spurgte hende. ”Hvor er søster Dorethe?”

Kirstine så undrende på ham. ”Jeg troede, prioren var klar over, at søster Dorethe er i klostret i Ribe. Hun ønskede inderligt at komme tilbage til sit oprindelige kloster.” Så rettede hun opmærksomheden mod resten af forsamlingen og talte: ”Vi var lige ved at tro, at der var sket prioren en ulykke, siden han ikke som vanligt kom i august. Vi er glade for at se dig i god behold og tilsyneladende sund og rask. Vi byder velkommen. Det er forståeligt, at prioren sejler for at komme frem, med al den regn er vejene ikke så farbare.” Hun holdt en lille pause. ”Vi er spændte på at høre, hvad prioren kan fortælle fra Ribe.” Efter denne opfordring til at tale satte hun sig igen.

En voldsom irritation over, at Dorethe havde forladt klostret, strømmede gennem ham. Det har hun ikke fået tilladelse til, tænkte han. Af egen fri vilje? Søster Kirstine så spørgende over på ham. Han havde nær glemt, hvad hun spurgte om. Nå ja, nyheder fra Ribe. Prioren vendte sig, så alle kunne se ham. ”Ja, jeg kommer ikke lige fra Ribe denne gang. Der skete jo en frygtelig ulykke. Men biskoppen og jeg har de seneste uger deltaget i bispemødet i Aalborg. Derfor har jeg ikke de seneste nyheder fra byen. Derimod kan jeg fortælle, at landets bisper forsøger at danne fælles front mod kongen, som beskatter os så urimeligt. Jeg er dog ikke pålagt at give nærmere oplysninger herom.” Han stod lidt og tænkte sig om. ”Der går stærke rygter om, at hertug Valdemar nu åbent gør krav på tronen, efter hans bedstefar Abel, der …” Han standsede brat, da han så Kirstines åbenbare forbavselse. ”Er der noget priorinden vil spørge om?”

”Hvad er det for en frygtelig ulykke der er sket i Ribe?”

Igen blev han forundret. ”Ved I da ikke det?” kom det studst. Da Kirstine stadig så forundret ud, svarede han: ”Det troede jeg, hele landet vidste. Hører I slet ingen nyheder her?” Han kiggede målløs rundt i salen, som om nogen da måtte have hørt det. ”Ved højtidsmessen i vor kære domkirke skete der det forfærdelige, at det nordre tårn styrtede sammen midt under messen.” Prioren gjorde korsets tegn, hvilket ikke skete ret ofte. Han havde selv mistet en slægtning ved sammenstyrtningen. Hans stemme rystede lidt, da han fortsatte: ”Sammenstyrtningen tog mange gode mennesker med sig. Blandt andet fra min egen familie.” Det ærgrede ham, at han pludselig blev så rørt. Han havde ikke tidligere skænket sin brors kone en tanke. ”Byen har været i sorg lige siden over de mange menneskeliv, sammenstyrtningen tog med sig. Der forestår nu et stort arbejde med at genopbygge tårnet, og det kommer til at koste mange penge.”

Margretha, som vantro havde fulgt priorens mimik, kunne ikke holde sig og udbrød: ”Vil det sige, at alle de penge, vi har sendt ned til bispen, er gået til murbrokker, der ligger og roder i gaderne?”

Ragnhild hyssede.

Mikkel havde ikke et svar på rede hånd.

Margretha var derimod både forundret og forarget, og kunne ikke holde ordene tilbage. ”Usle rønner, der styrter omkuld ved Guds ord. Det vil vi ikke betale for.”

Flere nonner lo ved denne hastige konklusion.

Kirstine rejste sig hurtigt, og der blev ro i salen. ”Det gør mig overordentlig ondt at høre. Hvordan kunne det ske?”

Mikkel gav en længere beskrivelse af forløbet og ikke mindst sin egen store rolle i redningsarbejdet.

Da morgenmaden langt om længe var overstået, var der den sædvanlige tumult.

”Ja, lad os komme i gang,” sagde Mikkel, på vej mod trappen til arbejdsværelset. Det lykkedes først Kirstine at standse prioren, da han stod ved trappen.

”Vi skal ikke sidde ovenpå,” sagde hun hurtigt.

Han så uforstående på hende.

Hun fortsatte: ”Ja, der er flyttet yderligere to nonner op på første stokværk, så derfor skal prioren fremover arbejde i modtageværelset og ikke i mit personlige arbejdsrum. Alle nødvendige ting er flyttet over.” Han kunne mærke, hun var lidt febrilsk.

”Nej, hør nu,” sagde han. ”Alle skøder og dokumenter ligger jo i arbejdsværelset. Vi kan ikke rende og springe, hver gang vi mangler noget.” Han var ved at gå ovenpå alligevel.

”Nej, det er nu søstrenes område og ikke for mandlige gæster af klostret. Selv ikke prioren.” Hun viste med en håndbevægelse, at der ikke kunne blive tale om nogen modsigelse.

Han mærkede igen irritationen, skulle til at gå hårdt i rette med hende, men kom i tanke om en tidligere episode med en ung pige fra herberget. Hvad bilder hun sig egentlig ind, tænkte han.

”Søster Cecilie vil være behjælpelig med at gå til hånde.” Kirstine viste med en armbevægelse, at de skulle videre hen mod korsgangen. Da hun selv gik foran, fulgte han efter. Ragnhild og Cecilie fulgte med. Han nåede lige at se dem veksle blikke.

Hele formiddagen gik med det sædvanlige arbejde. Gennemgang af fæsteafgifter fra de mange gårde. Ganske få havde ikke betalt.

”Det er mærkeligt, at antallet af gavebreve stadig falder. Kan det virkeligt passe?” sagde Mikkel. ”I andre klostre, hvor jeg er prior, er antallet stigende. Det virker påfaldende?”

Ingen kommenterede den bemærkning.

Tre dage efter sin ankomst, sad prioren og arbejdede i modtageværelset. Søster Cecilie havde netop fået besked på at hente noget i arkivet.

Jeg kan ikke beklage mig over hendes tjenestevillighed, tænkte han. På det mindste vink hentede hun, hvad der blev bedt om. Et par gange havde han taget brugen af modtageværelset op, og hver gang havde den unge priorinde været ubøjelig. Arbejdsværelset var ikke for mandlige besøgende. Det irriterede ham at skulle opholde sig i dette mørke og trange kammer. Dagmar havde altid selv deltaget i hans arbejde. Den nye priorinde havde åbenbart overladt dette til søster Cecilie, som ikke var nær så godt inde i tallene som priorinden selv. Flere gange havde de været nødt til at hente Kirstine for at spørge. Indimellem var han selv gået efter hende og havde opdaget, at hun åbenbart holdt af at gå i urtehaven. Sidst han fandt hende der, var det sammen med den halte kone, alle kaldte for Sorte Grethe. De høstede urter til hospitalet.

”Er det ikke arbejde for novicerne?” spurgte han.

”Nej, slet ikke,” svarede hun. ”Det giver mig lejlighed til at lære om planternes kraft og helbredende evner.”

Hun så glad og tilfreds ud i sit våde arbejdstøj. Han blev herefter præsenteret for kvinden, som han gennem tiden havde hørt en del om fra portner Aage. Det forbavsede ham, at denne lidt udslidte kone havde fået en så fremtrædende rolle i klostret, at hun belærte priorinden.

”Vi har god hjælp fra Grethe på hospitalet. Grethe går også på sygebesøg i omegnen, når nogen har brug for det. Hun bor i en af de små håndværkerboder.”

Det lod til, at Kirstine arbejdede lidt med flere steder. Han måtte erkende, at hun havde godt fat i ledelsen af klostret. Fra Aage erfarede han, at der var ansat flere karle, og at den tidligere marsk havde hjulpet med råd om klostrets forsvar. Han så og hørte om de arbejder, der var sat i gang. Over ølkruset var han kommet under vejr med de store indkøb af saltede sild og anden indkøbt proviant. Klostret havde ellers for vane selv at have en båd i fjorden, hvor der var masser af sild. Mange indkøb blev modregnet i den klæde, som blev leveret hos købmanden. Sådan havde Dagmar trods alt aldrig flottet sig. Der var tale om indkøb, som langt overskred klostret egne behov.

Den mest bemærkelsesværdige opdagelse var, da Aage fortalte om de mange skibsladninger korn, som var sejlet hjem til klostret. Mikkel var blevet ganske ædru, da han hørte det. Aage fortalte, hvor vigtigt det var, at de fik flere folk. De forventede at hyre yderligere tre yngre mænd med krigserfaring til forstærkning af klosterholmen. Efter morgenmaden havde han sammen med søster Klara været på lofterne, hvor han med egne øjne havde set den mængde korn, der var opmagasineret. To af drengene var netop i gang med at lufte kornet, så det blev holdt tørt og godt. Utroligt, tænkte han. Hvor fanden har hun fået penge til det?

Søster Klara og Margit, de to fra Ribe Kloster, var ikke særlig meddelsomme. Det havde næsten altid været Dorethe, der førte ordet. Kirstine meddelte, at hun havde en vigtig sag at drøfte med prioren. De havde aftalt at mødes lige efter middag. I sit stille sind godtede han sig; nu skulle hun sættes på plads én gang for alle. Mikkel smilte lidt for sig selv. Med den katastrofale høst i år var der mange penge at tjene på det korn. Han havde faktisk ærgret sig over, at bispestolen – eller han selv for den sags skyld – ikke havde købt stort ind, mens priserne var lave. Nu var det for sent. En hård vinter til, og der ville blive hungersnød igen. De havde været forskånet de seneste år, fordi høsten var god. Men med jævne mellemrum døde folk af sult og nød.

Cecilie trådte stille ind i kammeret. Hun lagde nogle papirer på bordet og rømmede sig. ”Jeg skulle sige fra søster Kirstine, at klostret får besøg af den tidligere marsk fra Vinderupgaard, Jens Kalf.”

”Hvorfor?” spurgte Mikkel.

”Han er inviteret af priorinden, og jeg har fået til opgave at sørge for, vi får noget at spise i priorindens arbejdsværelse. Jeg går ud fra, at priorinden har meddelt, at der er nogle vigtige sager, hun vil tale med prioren om.”

Mikkel måbede. Forundringen lyste ud af ansigtet. ”Hvad har det med marsken at gøre?”

Cecilie stod med sænket blik, så svarede hun. ”Jeg mener at vide, at priorinden ønsker at drøfte et jordkøb, som klostret påtænker at foretage sammen med egnens stormænd. Og så er der vist også nogle andre ting.”

”Hvorfor har hun ikke sagt det noget før? Og hvorfor kommer hun ikke selv og meddeler den slags?” spurgte han undrende.

Cecilie så ned uden at svare.

Prioren rejste sig og gik over i herberget for at skifte til passende beklædning. Hans tanker var i oprør, og forbitrelsen lyste ud af hans øjne.

Mikkel Tavsen modtog marsken på tunet. De fire ledsagende ryttere var alle bevæbnede med korte lanser og iført harnisk, og bar alle Kalfernes mærke i gult og sort . Marsken selv var i et mere fredeligt antræk, om end han bar sit store sværd.

Mikkel var blevet rolig igen. Han havde netop haft en skarp ordveksling med Kirstine. ”Dagmar ville aldrig have handlet på denne måde,” havde han sagt. ”Et sådant møde underretter man ikke om på så sent et tidspunkt.” Hans stemme havde været hård og uforsonlig.

Så sagde hun: ”Vil prioren ikke gå ned og modtage rigets forhenværende marsk?”

Marskens hest var urolig. Netop som han skulle stige af, tog den nogle hurtige skridt, og han måtte hive i tømmen for at få dyret til ro. Uroen fik de øvrige heste til at blive rastløse. Drengene baksede med dyrene.

Marsken steg lidt stift af og strakte benene. ”Gad vide om krikken er besat af djævelen; den blev bange for priorens fromme åsyn.” Den forhenværende marsk slog en vældig latter op.

Mikkel istemte efter lidt tøven. Marskens munterhed smittede, og hans fromhed var i stærk kontrast til hans sindstilstand for et øjeblik siden. Derfor var det en lettet og velment latter, som tillige løste op for en vis anspændthed. ”Velkommen til Stubber Kloster.” Mikkel bukkede elegant.

”Tak, prior. For en gangs skyld har vi da tørvejr, men vejene er stadig et pløre. Jeg tror, vi må vente til foråret, før vi får farbare veje igen.”

Drengene trak af med hestene.

Margretha var kommet til fra herberget og bød rytterne på mad og øl. ”I vil vel også gerne af med den mundering,” hun pegede på brynjerne.

Marsken nikkede til sit mandskab, hvorefter han begav sig mod hovedbygningen.

Vel bænket i arbejdsværelset, som til Mikkels forundring nu godt kunne benyttes af udefrakommende mænd, bød Kirstine velkommen.

”Jeg håber, I vil tage til takke med klostrets ringe formåen.” Hun bød af fadet med de store dampende gåselår.

Cecilie fyldte i bægrene.

Mikkel var blevet opstemt af den afslappede samtale, og svarede: ”Jeg er lige hjemvendt fra kirkemødet i Aalborg, og den mad, som klostret her byder, er mangedobbelt bedre end det hundeæde, der blev budt os i tiggermunkenes kloster.”

”Ja, jeg har fået nys om mødet. Hvide-bisperne kunne nok ikke få deres vilje,” sagde marsken.

Mikkel var lidt forundret over marskens viden, og valgte at skifte emne, inden det blev for tydeligt, at han havde meget lidt viden om kirkemødets konklusioner. Han fortsatte: ”Jeg hører, at der er sket mange ufredelige ting her på egnen. Gårdafbrændinger, mord og ran?”

”Ja, det har været slemt. Det betaler sig efterhånden dårligt at bringe strid og fejde op på tinge. Det er mere afgørende, hvem ransmændene kan få til at afsværge for sig. Alt for mange går fri for straf,” sagde marsken lidt henkastet, hvorefter han lagde ansigtet i alvorlige folder. Mest henvendt til Kirstine sagde han: ”Ulf Krabbe er vendt hjem fra Riga. Jeg hørte i går, at han har svoret hævn for det mandskab, han mistede i foråret. Og det på trods af, at hans egne mænd uden ære angreb ved nattetide.”

”Hvad mon der sker nu? Skal vi have vagter ud om natten?” spurgte Kirstine.

”Vi kan ikke vide os sikre, selv her i vinter. Men jeg tror, han venter til foråret. Der er meget vand ved Geddal, så det er ikke nemt at komme over sundet uden at sejle ved højlys dag.”

”Kan sagen ikke forliges? Det burde vel ikke koste liv og lemmer, når der kun strides om almindeligt græsningsjord,” indskød Mikkel.

”Det var netop det, jeg ønskede at tale med prioren om,” sagde Kirstine. Hun så lidt anspændt på ham, før hun fortsatte: ”For nogle år siden var der et møde på Vinderupgaard, hvor der blev lagt råd op i denne sag. Dengang blev det besluttet, at egnens storbønder og adelige, skulle arbejde på to forskellige planer for en løsning af fejden. Det var måske bedre, at marsken fortalte om de beslutninger, der dengang blev truffet.” Hun så spørgende på marsken.

Mikkel nåede lige at tænke, at det her handlede om penge. De har brug for penge fra bispestolen.

”Ja,” sagde marsken. ”Kort og godt blev det vedtaget, at vi skulle sætte hårdt mod hårdt over for sallingfolkene. Det har vi efterlevet de sidste par år med flere kamphandlinger til følge. Det blev ved samme lejlighed besluttet at forsøge med et køb af de betydelige græsgange, som er stridens kerne. Altså Almindingen fra Geddal og Egebjerg til Rønbjerg. Almindingen ejes som bekendt af kongen.

”Ja så,” sagde Mikkel.

”Vi har nu taget kontakt til kongen, og der er tilvejebragt en pris, som begge partner er tilfredse med.” Marsken slog ud med armene. ”Helt billigt er det ikke. De 300 daler, som er den aftalte pris, er så stort et beløb, at ingen stormand alene kan magte det. Står vi sammen, kan vi løfte opgaven. Vi er ved at have tilsagn fra de fleste og forsøger nu at lave en jordfordeling til alles tilfredshed.”

”Mit problem er,” sagde Kirstine, ”at salig Dagmar ved mødet gav tilsagn om klostrets deltagelse.”

”Dog ikke tilsagn om beløbets størrelse,” tilføjede Cecilie hurtigt.

Mikkel smilede imødekommende. De må spørge pænt, tænkte han. Han følte sig ganske godt tilpas i marskens selskab, selv om han ikke havde glemt den truende adfærd ved Dagmars begravelse. Tonen var ganske anderledes, for nu havde de brug for pengestærke partnere. Han var ikke i tvivl om, hvad udfaldet skulle blive. Pludselig blev han opmærksom på, at de tre så spørgende på ham. ”Det var mange penge,” sagde han blot.

”De store bidragydere har aftalt 25 daler hver. Der er adskillige små herremænd, som gerne vil erhverve ekstra jord. De bidrager med alt fra 1 til 10-15 daler. Vi har naturligvis regnet klostret for en af de større bidragydere.” Marsken stoppede op og kiggede spørgende på prioren.

”Ja så.” Prioren så ikke ud til at ville svare andet.

”Jeg tænkte, det måske var bedre at kontakte biskop Tyge.” Marsken strøg langsomt det velplejede skæg, som var mere hvidt end håret. ”Men det hører vel under prioren at træffe sådanne større afgørelser?” Da Mikkel stadig ikke svarede, udbrød marsken igen. ”Var det en mulighed, at prioren selv kunne føle sig fristet til at deltage? Jordkøbet ser ud til at blive en god forretning. Mange ønsker sig større jordtilliggender.”

”Jord kan man tjene mange penge på,” bekræftede prioren blot.

De spiste i stilhed.

Da tavsheden blev lidt for meget for prioren, tyggede han af munden og sagde: ”Det kunne være, man skulle investere i lidt jord. Det ligger dog langt fra Ribe.” De manglede sandsynligvis stadig en del tilsagn. Det kunne være, han kunne få det lidt billigere, hvis han gjorde sig lidt kostbar.

”Eberstein og jeg garanterer for, at alle bliver behandlet fuldstændig lige.” Marsken havde forsøgt at læse hans tanker. ”Hvor meget kunne prior Mikkel tænke sig at investere?” spurgte marsken henkastet.

Mikkel tog en dyb indånding. ”2-3 daler kunne jeg nok finde til formålet. Men jeg rejser aldrig med så mange penge, skal naturligvis have skødet, før jeg betaler.”

”Naturligvis. Vi udskriver selvfølgelig en kvittering for pengene. Her på egnen stoler alle på Eberstein, som tilhører gammel tysk adel.”

”Ja, selvfølgelig.” Mikkel smilede forlegent.

”Hvad med klostret?” spurgte marsken igen. ”Er det noget, priorinden kan beslutte?” Han så over på de to nonner.

”Det må jeg hellere tage mig af,” svarede prioren hurtigt.

”Javel, og hvad svarer prioren så?” spurgte marsken.

”Det er et stort beløb, vi taler om her, og 25 dalere er en stor sum for Ribe Bispesæde, især i den nuværende situation.” Han fortsatte med en længere udredning om de store udgifter, som forestod, nu da genopbygningen af det nordre tårn stod for døren.

Der blev igen en pause, hvor de spiste de udsøgte lækkerier, der stod på bordet.

”Vil bispestolen være interesseret i et mindre køb?” Det så ud, som om samtalen begyndte at trætte marsken.

”I øjeblikket er vi desværre nødt til mådehold. Vi har store udgifter til flere store anlæg, ikke blot i Ribe.” Prioren rystede på hovedet. Han var selv skuffet over, at han ikke kunne gøre noget. Inderst inde vidste han, at bispestolens situation var mere end vanskelig. Tyge brugte stort set alle de penge, der kom ind til sit store folkehold og til en bekostelig levevis. Mikkel ønskede, at han selv kunne bidrage med mere, for han var overbevist om, at forretningen ville vise sig at blive god.

Jens Kalf kiggede over på Kirstine. ”Man vil ikke kunne laste den nye priorinde. Det er trods alt et stykke tid siden, Dagmar gav sit tilsagn.” Det så ikke ud, som han helt mente det. Så fortsatte han: ”Jeg kunne selv have lyst til at købe for klostrets andel. Der er blot det, at de andre større investorer så vil se skævt til os på Vinderupgaard.” Han holdt inde, mens han med sin madkniv, skar et pænt stykke af lammestegen.

”Så hverken bispestol eller klostret ønsker at købe. Har nogen ideer til, hvordan vi løser problemet? Eller skal vi blot lade det falde?” Marsken så ikke ud, som om spørgsmålet bekymrede ham. Så indskød han: ”Kirken i Sahl køber lidt, og jeg tror også Asger Øgendahl i Sevel kan købe lidt mere op til præstegården.”

Cecilie skænkede op på ny.

Mikkel sendte hende et stort smil.

Marsken udbrød igen: ”Vi har jo vor datter Helene her, og ønsker alt godt for klostret. Den nye priorinde har været så god at lade vort opkøbte korn opmagasinere. Hvad siger søster Kirstine til, at jeg låner klostret de 25 daler, mod jeg til gengæld tager pant i jordtilliggendet?”

Mikkel fik postejen galt i halsen og hostede kraftigt, og greb ud efter bægeret.

De øvrige så mod prioren, som så helt forkommen ud.

Han hostede og kom lidt til hægterne. Så udbrød han: ”Af hvilken grund har marsken sit korn oplagret her?”

”Nå, kornet. Det var blot en forretning, jeg gjorde i Skive. Priorinden havde ikke pengene til opkøb, så jeg slog til, da prisen var helt i bund. Kornet lå i Skive, så det var nemmere at transportere det hertil, og klostret har fine oplagringsmuligheder.”

Mikkel sad og så forbløffet ud. ”Vil marsken låne klostret 25 daler til jordkøb?”

Marsken så på Kirstine. ”Ja, hvis priorinden ønsker det. Jeg vil tage pant i jorden, og fæsteafgifterne skal vi tale nærmere om.” Han så igen på prioren og sagde: ”Jeg ønsker ikke bispestolens indblanding i handlen. I givet fald vil jeg gøre det for Helenes og det gode naboskabs skyld. Vi laver jo indimellem lidt forretninger, eksempelvis det med kornet.” Jens Kalf så direkte på prioren.

Prioren havde set fra marsken til Kirstine. De seneste dage havde beredt ham flere overraskelser. Fandens til kvindfolk, tænkte han. Hun ligger ikke på den lade side. Så blev han klar over marskens direkte blik og kom af en eller anden årsag til at tænke på episoden fra foråret, og han nikkede blot. I øjeblikket havde han ikke det rette svar.

Marsken tilføjede: ”Det kunne så være, priorinden havde mulighed for at lægge penge ud for prioren? Så kunne vi få afsluttet handlerne. Har priorinden mulighed for det?”

Kirstine havde været helt opslugt af samtalen. Hun rettede sig op og svarede: ”Såfremt det kun er kortvarigt, kan det vel lade sig gøre.”

Mikkel hævede spørgende øjenbrynene.

Jens Kalf fortsatte: ”Nu synes jeg, der skal være forretning for prioren. Var det ikke på sin plads, at prioren fik lejlighed til at gøre en rigtig god forretning? Hvad med at købe for 8-10 dalere? Prisen vil sikkert blive fordoblet på få år. En prior har også brug for fortjeneste. Jeg tror ikke altid, det er så let at være prior.” Marsken smilede og så spørgende på prioren.

Mikkel smilede tilbage. Det var selvfølgelig en spøg, det med at kunne låne af priorinden. Han lo lidt anstrengt. Lad dem ikke se, at jeg er overrasket, tænkte han. Hjertet slog lidt hurtigere. På den ene side var han skuffet over, at kornet ikke tilhørte klostret, og på den anden side var han vred over ikke at have haft kendskab til de ting, der foregik. Nu sad marsken og tilbød ham at deltage nærmest for lånte midler. Jordhandel var en type forretning, der var værd at deltage i. Sådan så han gerne bispestolens kapital blev brugt. Desværre gjorde ødselheden i bispegården, at de aldrig nåede at investere. Han beundrede Jens Kalfs forudseenhed med kornindkøbet og nu også med jordhandlen. Højt sagde han: ”Som søn af en købmandsfamilie i Ribe har jeg naturligvis lagt noget til side. Jeg kunne nok finde 10 daler til jordkøbet. Min familie investerer selv i jord, og min bror har fyldt sine lagre med korn som marsken.” Han rømmede sig. ”Men klostret har ikke midler at lægge ud. Det ville ellers have været belejligt.”

En længere pause opstod, mens måltidet afsluttedes.

”Vi kunne godt lægge 10 daler ud for prioren.” Kirstine brød tavsheden med sin lave stemme. ”Det skal naturligvis være et ganske kortvarigt udlæg,” fortsatte hun. ”Det er jo ikke klostrets penge.”

”Har I 10 daler til at ligge og flyde?” Ordene røg ud af munden på prioren. ”Det har jeg ikke hørt noget om.”

Kirstine så lidt forlegen ud. ”Dagmar modtog indimellem penge fra mennesker, som har tillid til klostret og søstrene. Man har gennem tiderne ment, at det var bedre at opbevare pengene i klostret, frem for selv at ligge inde med dem.” Kirstine kiggede rundt i kredsen.

”Det har Dagmar aldrig fortalt,” sagde prioren. ”Hvor meget har I liggende?”

”Disse penge er en tillidssag mellem klostret og de personer, som betror os midlerne.” Kirstine så lidt kuet ud og fortsatte: ”Vi har i hvert fald 10 daler, som vi tillidsfuldt og gerne overlader til vor prior som et lån. Naturligvis under forudsætning af, at vi får dem tilbage senest til foråret. Så får ingen at mærke, at pengene er genudlånt. Vi skal naturligvis have behørig kvittering, og vi tager selvfølgelig pant i det skøde, som marsken vil udfærdige. Deri kan marsken være os behjælpelig?”

”Med fornøjelse. Der bliver alligevel en del arbejde for min skriver.” Marsken tog sit bæger, og hilste mod de øvrige. ”Det er altid en fornøjelse at gøre forretninger med folk, som er vant til at handle.”

Det var priorens næstsidste dag på klostret. Han havde travlt med at komme videre til Gudum Kloster, så det ikke blev alt for sent med hjemrejsen til Ribe. Han sad og arbejdede i modtageværelset. Cecilie var netop ved at skrive de sidste aftaler ned.

”Var det alt?” spurgte hun.

Prioren nikkede.

Han havde haft hovedpine hele dagen. Selv ikke et par bægre godt øl havde kunnet dulme den foregående dags udskejelser. Eskorten fra Ribe var ankommet, alt var nu klar til afrejsen. Da den forhenværende marsk havde forladt klostret, var Mikkel gået tilbage til herberget, hvor han sammen med Aage og sine egne folk havde nydt yderligere et par kander bryg, som søster Margretha var blevet overtalt til at hente. Mikkel frydede sig i sit stille sind over resultatet af gårsdagens begivenheder. Han var nu jordejer og havde fået et skriftligt bevis på et jordtilliggende på den rigtige side af Geddal. Han havde herefter måttet bruge sit segl for at give klostret pant i sit jordtilliggende og herefter lovet at tilbagebetale senest til foråret. Den tid, den sorg … Men det er dog fandens til ny priorinde, tænkte han. De havde haft en heftig ordveksling lige efter middag. Irritationen over, at hun lod søster Cecilie klare kontakten til ham, var løbet af med ham.

”Vil du hente priorinden?” havde han beordret.

Cecilie havde adlydt øjeblikkeligt, og et kort øjeblik efter stod Kirstine der. Det var lidt uvant at se hende med foldede hænder og helligt blik.

”Der er flere ting, jeg som prior skal vide!”

Hun havde blot stået og set på ham.

”Hvor mange penge fra personer uden for klostret holder I skjult for mig? Og hvorfor får jeg ikke besked om vigtige ting?” Stemmen var hård.

”Jeg har netop oplyst om ting, vor hellige moder Dagmar aldrig har omtalt for prioren. Det skulle jeg måske ikke have gjort.” Kirstine gjorde korsets tegn, da Dagmar blev omtalt.

”Hvem har givet klostret penge til opbevaring?”

”Hvem der søger hjælp i klostret, er et tillidsforhold, som disse personer har til os – som en skriftefar til sine sognebørn. Vi har givet vort ord på, at disse mennesker skal have deres penge, når de ønsker det. Disse penge er ikke givet som gavebreve til klostret og vedkommer dermed ikke prioren – eller bispestolen, for den sags skyld. Prioren burde i stedet være glad for, at vi har hjulpet ham til at gøre en god handel, som vil forøge hans velstand.”

- 22 -

Udfordring – April 1285

Kirstine vandrede langs søens vestlige side. Det var endelig blevet mildere i vejret, og tegnene på forår kunne svagt fornemmes. Selv om det var midt i april, og dagslyset var tiltagende, havde vinteren haft svært ved at løsne sit greb. For kun 14 dage siden, havde en snestorm raset, men nu var sneen endelig borte. En mildning bragte folk udenfor, og nu så de frem til at så markerne til.

Så ofte det lod sig gøre, gik Kirstine langs søen, hvor der altid var noget at se. Fuglene langs bredden og det smukke landskab. Små lunde afløste åbne vidder. Om kort tid ville det hele grønnes. Den store flok sangsvaner var nu borte, og Kirstine savnede lyden af de store smukke fugle, de hele vinteren havde kunnet høre både nat og dag.

Lysets tilbagekomst jog de værste depressioner bort. Flere af søstrene havde svært ved at komme gennem den mørke tid. Søen havde været tilfrosset i næsten tre måneder. Kun den store våge i den nordlige ende havde været åben. Igen denne vinter havde de haft den glæde at modtage besøg af Margrethas bror til julehøjtiden. I samme periode havde hun modtaget brev fra sin bror, Sune, som overvintrede på Møllerup Gods med sin deling af grev Jacobs rytteri. Lidt kryptisk skrev han:

”Der er meget i gære. Stig Andersen er igen blevet rigets marsk. Han og hans ven og forbundsfælle grev Jacob, opretholder i fællesskab en stærk rytterstyrke, som er fordelt rundt på Hvidernes godser. Min lille deling forventes at skulle til Viborg til foråret. Hvorfor og til hvilken brug er jeg ikke delagtiggjort i. Den megen venten og lediggang er ikke videre opløftende. Et er dog sikkert: Vi indgår ikke i kongens rytteri, som marsken ellers er en dygtig leder af. Tværtimod holdes vi som en form for reserve. Min kære søster, pas godt på dig selv og dine søstre.”

Kirstine havde læst disse linjer flere gange. Hun kom i hu, hvad den tidligere marsk på Vinderupgaard havde sagt i efteråret: ”Husk, at I tilhører Hvide ætten, som I er forpligtet til at støtte.” Hun standsede et øjeblik og iagttog ændernes kurmageri. Hendes tanker kredsede om den unge Jens Kalf, som lige før snestormen havde gæstet klostret. Han berettede om et voldeligt sammenstød, som havde fundet sted mellem fiskerne på isen mellem Hostrup og Geddal. Det var nu ikke den oplysning, der foruroligede hende mest. To dage efter Jens Kalfs besøg fortalte Helene, at Vinderupgaard havde haft et hurtigt besøg af hertug Valdemar af Sønderjylland. Ved at stykke de forskellige oplysninger sammen var hun overbevist om, at Sune havde ganske ret i, at noget var i gære. Hertug Valdemar kom ikke bare på visit. Og slet ikke på denne årstid.

Kirstine kiggede mod klostret. Langsomt begyndte hun at gå tilbage. Palisaderne og de massive stenbygninger i midten indgød en vis form for tryghed. Ragnhild brød sig ikke om hendes timelange ture på egen hånd, til trods for at hun det meste af tiden var synlig fra klostret.

Som Kalferne havde anbefalet, var der i november antaget yderligere tre karle. Det var hjemvendte soldater, som havde været lejesvende i Flandern. Aage havde været lidt skeptisk over at antage så garvede folk. Det lyste langt væk, at de ikke var almindelige gårdkarle; tværtimod havde de to store ar efter sværdhug. Men det viste sig dog hurtigt, at de nye var ganske tjenstvillige og omgængelige. Efter de voldelige overfald blev det besluttet, at klostret skulle have en natlig vagttjeneste. Aage bestemte, at der hver nat skulle være en af de voksne karle og to drenge på vagt. Det kunne lade sig gøre, da mandskabet var kommet op på 14 mand.

Kirstine smilede for sig selv, da hun kom til at tænke på et par episoder fra vinteren. Den første, da nyisen netop var ved at lukke sig om klosterholmen. En hjort havde ved nattetide forvildet sig ud på isen, der var dækket af et tyndt snelag. Skæbnen ville, at den et godt stykke ude gik igennem isen. Den larmede og vækkede hundene. De forskræmte drenge, som undersøgte sagen, blev hurtigt forvissede om, at klostret var under angreb. Så ved midnat gjaldede stormklokken.

Da Kirstine vågnede ved klokkens kimen, var hun løbet ned ad trappen og her blevet næsten løbet over ende af modløbende søstre, som chokerede var sat i løb for at komme op ad trappen til første stokværk. Hun kom til at le ved tanken. Der var råb og skrig. Else fortalte siden, at hun talte otte søstre i Kirstines seng. Flere havde fået skader af at løbe livet af sig i de bælgmørke gange. Helene havde skjult sig i et næsten tomt melkar i kælderen. Gulla var nær dånet, da hun senere så et hvidt gespenst snigende sig op fra kælderen, og alarmerede klostret endnu en gang med høje skrig. Det havde de moret sig over i lang tid. Værre var det, at Aage havde fået noget alvorligt at tænke over med hensyn til forsvaret. Kirstine havde på tunet været vidne til, at flere af karlene blev grebet af panik. En halv time var gået, før der igen var styr på situationen. Og imens havde klokken hele tiden bimlet, hvilket ikke havde gjort uroen mindre. Morgenen efter blev den døde hjort fundet i isen, og drengen, der havde varskoet, fik oprejsning.

Den anden episode foregik en nat i februar måned. Isen lå tykt på Limfjorden, og folk kunne færdes frit mellem landsdelene. Man mente, en flok dyr var kommet over isen fra Salling. Panikken var opstået, og flere familier forlod deres gårde over hals og hoved. Hysteriet havde forplantet sig. Fra landsby til landsby blev folk vækket midt om natten og varskoet om et kommende angreb fra Salling. På klosterholmen blev der ringet med stormklokken, efter at de hørte kirkeklokkerne fra både Sahl og Sevel. I løbet af natten strømmede opskræmte familier ind på klosterholmen. Om morgenen var der over 100 flygtninge i klostret. Hen på dagen blev det imidlertid konstateret, at der var tale om falsk alarm. Men et godt billede på den stemning, der herskede. Alle så hen til foråret med ængstelse, og mange frygtede, at Ulf Krabbe ville angribe og hærge fra nord.

Kirstine var tæt på klostret og var næsten hjemme. Foran plankebroen stod allerede en del fattige, som ventede på et måltid mad. Disse arme stakler, var dårligt klædt, og havde andre skavanker, de træffedes alle steder, hvor der kunne tigges og betles. Flere holdt hånden frem, mens andre blot kiggede ned foran sig, da hun gik forbi. Der var stadig lang tid, til de kunne få et spartansk måltid i klostret.

På trods af vinterens hårdhed havde der ikke været stor nød på egnen. Høsten havde ganske vist været elendig, men de fleste klarede sig. Klostret havde heller ikke selv haft nødig at bruge af det opmagasinerede korn. Derimod havde mange været syge. Igen her til morgen var der ankommet to personer, med den frygtede lungesot. Hospitalet var fyldt. For en måned siden var Stein kommet over isen med slæde for at hente en kvinde, som efter lang tids sygdom var bukket under. Han var taknemmelig for klostrets indsats og betalte godt.

Kirstine så frem til foråret. Vintrene var lange og ensformige. Om en måned er prioren tilbage, tænkte hun. Hun var overbevist om, at han ville komme med en undskyldning for ikke at betale for jordkøbet. Stod han i gæld til klostret, ville han måske blive mere medgørlig.

Kirstine smilte til gamle Leif ved porten.

Tre dage senere befandt Kirstine sig i urtehaven. Grethe var i gang med at vise Gertrud til rette med såning af forskellige urter, da der blev råbt gevalt fra porten, at nogen nærmede sig. Kirstine rettede ryggen og gik om for se, hvad der skete.

Ragnhild kom ud fra hovedbygningen. Da de mødtes, sagde hun: ”Det er tre ryttere med hastværk.”

De rundede sammen kapellet. De tre ryttere skridtede, da de red ud på plankebroen. Kirstine genkendte med det samme marsken fra Vinderupgaard. Han var klædt i ringbrynje med sin lange kappe liggende ud over hestens bagkrop og skjoldet hængende ved hestens bringe. Alt sammen i Kalf-slægtens gule og sorte farver. Hans ledsagere bar lanser og skjolde. Marsken red kækt op på tunet og holdt hesten an, og steg adstadigt af, mens en af hans svende tog tømmen. Som vanligt stod han lidt. Udrustningen klirrende.

”Velkommen til Stubber Kloster.” Kirstine nejede.

”Jeg har vigtige tidender,” sagde marsken uden omsvøb.

”Kom med,” svarede Kirstine.

De gik hurtigt op mod hovedbygningen. Ved trappen bad Kirstine Ragnhild om at gå med. Da de kom ind i arbejdsværelset, sad Cecilie og skrev ved det store bord.

”Må vi byde marsken på mad eller drikke?” spurgte Kirstine.

”Nej tak. Jeg skal videre til Bent Hvide Christensen på Trabjerglund. Så jeg må straks af sted igen, men et bæger øl vil være godt.” Han tog sine handsker af og satte sig. ”Nu sker det, vi har ventet på,” sagde han med et venligt smil til de tre nonner, der sad afventende. ”Vi er blevet udfordret til kamp af Ulf Krabbe på Hostrup.” Han hævede øjenbrynene. ”Det er godt nok en usædvanlig fremgangsmåde. Men det taler til Ulfs fordel, at han ikke ønsker flere snigløb hen over vigen. Han har kort og godt udæsket os til kamp den anden lørdag i maj måned ved middagstid.” Marsken lod ordene hænge lidt, mens han betragtede de tre nonner.

Kirstine anede bekymring i marskens blik.

”Eberstein og jeg har modtaget udfordringen skriftligt.” fortsatte han. ”Her opfordrer Ulf i korte vendinger til, at vi møder op og kæmper, til en af parterne har sejret. En række stormænd i Salling står bag ham. De vil møde talstærkt op og håber én gang for alle at give os en lærestreg, vi sent vil glemme. Sådan skriver han og erklærer samtidig, at møder vi ikke op, vil han til hver en tid håne os som usle krystere.”

Kirstine vidste ikke, hvad hun skulle svare og stirrede frem for sig.

Cecilie brød tavsheden: ”Det var sådan, man gjorde i gamle dage, var det ikke?”

Marsken lavede en grimasse. ”Jo sådan gjorde man førhen. I nyere tid er det uhørt.”

Kirstine brød ind. ”Lægger han op til, at vi skal kæmpe om den jord, vi netop har købt af kongen?”

”Det er et rigtigt godt spørgsmål.” Marsken trak på skuldrene. ”Han nævner ikke, at han er klar over, at vi har købt hele almindingen. Det er jo meningen, det skal offentliggøres på tinget i juni. Det, han siger, er, at vi nu mødes på Geddal Enge. Her afgøres vore uoverensstemmelser en gang for alle, og så er alt andet egentlig uvæsentligt.” Marsken holdt en lille pause, før han fortsatte: ”For det første virker han overordentlig selvsikker. Han havde ikke skrevet sådan, medmindre han har rigtig mange med sig. Ulf er ikke en mand, der ynder at tabe ansigt. Og med al respekt er dem, han her udfordrer, mænd af en vis anseelse og omdømme. I særdeleshed på slagmarken. For det andet kan hans træk vise sig at være særdeles kløgtigt. Ved han, at vi har opkøbt jorden, er det jo en måde at komme uden om vores ejendomsret på. Han lægger op til, at vi i hvert fald moralsk kæmper om almindingen. Med hvilken magt skal vi efterfølgende komme og hævde vores ejendomsret, hvis han først har banket os gule og blå i en strid om ære?” Han tog et drag af bægeret og tørrede sig om munden. ”Ved han ikke, at vi har købt jorden, har han ære af udfordringen. I forhold til sin egen familie, til de øvrige stormænd i Salling og i relation til kongen, for den sags skyld. Han viser, at han ikke er den, der angriber ved nattetide og ved overraskelse. Det er godt nok det, han har praktiseret indtil nu. Med dette lægger han op til ærlig kamp som i gamle dage, nærmest som da man gik holmgang.”

Kirstine sad og funderede over, hvad hun hørte.

Han fortsatte i et mere fortroligt toneleje: ”Der er endelig en sidste mulighed, som jeg endnu ikke har overvejet fuldt ud. Det kunne være kongen selv, som har oplyst Ulf Krabbe om jordkøbet. Kongen vil gerne have pengene for jorden, men bryder sig måske ikke om den kreds af personer, som har købt. Eller kongen ønsker måske disse personer beskæftiget med stridigheder, så de ikke står sammen med kongens øvrige modstandere.” Han rømmede sig. ”De fleste stormænd i Salling er af den gammeldags slags. Ikke for boglige og ikke for meget lov og orden. Disse egenskaber har Erik Klipping gjort til sine mærkesager. Han snyder lidt på vægten her og der – slår mønt af dårligt metal, narrer penge ud af kirken, begrænser dens magt og meget andet.” Han tav lidt, da han så Ragnhilds ansigtsudtryk, men tilføjede: ”Det sidste er blot gisninger, som jeg vil drøfte med de øvrige i jordfordelingen.”

Det er meget at kapere, tænkte Kirstine. Gad vide om det giver os mulighed for at få løst striden om Dagmars medgift, gården oppe i Rødding. ”Hvad gør vi nu?” sagde hun.

”Vi er nødt til at besejre dem ved Geddal Enge om godt to uger.” Marsken betragtede svaret som en selvfølge.

”Hvad kan klostret gøre?” spurgte Cecilie.

Marsken så ud, som om han havde glemt, at det var nonner, han sad over for. For ham var det såre simpelt. Alle kampdygtige mænd, var nødvendige. Højt sagde han.

”Klostret har sin egen bemanding af kampklare mænd. Herudover råder I vel over nogle fæstegårde, som er loyale over for klostret. Jeg håber, at klostret vil sende et stort kontingent våbenføre mænd. En 15-20 stykker ville det være ønskeligt at se herfra.”

Da han rejste sig, så han direkte på Kirstine. ”Kan jeg regne med støtte herfra?”

Kirstine smilte. ”Ja, du kan regne med vores støtte.”

Marsken nikkede. ”Hvis der kan findes andre, der vil risikere liv og helbred for sagen, vil det være velkomment. Desværre tror jeg, vi får hænderne fulde.”

Cecilie, Ragnhild og Kirstine nåede lige netop ned til tidebønnen.

Kirstine kunne ikke koncentrere sig om vekselbønnen, hvor de skiftevis bad og sang et vers. Hendes indre var i oprør. Hvad skulle de stille op? Hun fornemmede klart bekymringen hos marsken. Han var en af de få, som i sin tid havde manet til forsigtighed i fejden. Nu stod de over for en handlekraftig modstander, som tilsyneladende følte sig sikker på sin overmagt.

Ragnhild havde set forarget på hende i processionen, som stod og ventede på dem. Meningen var ikke til at tage fejl af: Vi kan ikke sende klostrets karle i døden for en stump jord.

Også Cecilie så skeptisk ud.

Dagmar havde lovet klostrets støtte, om end det var længe siden. Selvfølgelig skal vi støtte vore allierede. Det burde der ikke være tvivl om. Men hvor mange vil sætte livet på spil? Specielt nu, hvor de små bønder skal til at betale de nye jordejere for det, de altid har haft retten til ganske gratis. Det bliver ikke nemt. Kirstine kludrede i fællessangen. Flere af medsøstrene kiggede forundret mod hende. Gennem Dagmars beretninger om Krabbe-ætten var hun kommet til at nære et stort ubehag mod dem. De havde svigagtigt frataget klostret Dagmars medgift, som til gengæld aldrig havde tilgivet dem. Den hjertensgode Dagmar, der favnede alle med sin næstekærlighed. De eneste, hun aldrig nåede at forliges med, var hendes egen familie.

Trak klostret sig ud nu, ville de miste det gode forhold, de havde til Kalf-familien på Vinderupgaard. Og til Eberstein på Rydhave og mange andre. Tanken om hånende ord fra Gert Albertsen på Landting slog ned som et lyn. Nej, det måtte ikke ske. Hun opdagede, at hun knugede priorindekorset hårdt. Der var helt stille omkring hende. Et skarpt blik fra Ragnhild bragte hende tilbage. Hurtigt begyndte hun den sidste salme, og de gik langsomt mod udgangen.

Efter maden bad hun Ragnhild og Cecilie om igen at gå med, selvom hun vidste, at de havde planlagt andre ting. De tavse protester var ikke til at tage fejl af.

”Det er vigtigt, at vi er enige,” sagde Kirstine blot.

Ragnhild havde set spørgende på hende ved middagsbordet. Hun ønskede tydeligvis, at medsøstrene blev underrettet om situationen. Kirstine rystede blot på hovedet og lukkede døren til arbejdsværelset. Det gjorde hun kun sjældent.

”Salig Dagmar ventede længe på at slutte fred med sin slægt. Hun nåede aldrig at blive forligt med den svig, som Krabbe-familien udøvede imod både hende og klostret. På Vinderupgaard gav Dagmar tilsagn om støtte, både til jordkøbet og en hårdere linje mod sallingfolkene. Derfor vil jeg ikke bruge så meget tid på at diskutere, om klostrets karle skal med eller ikke. Det blev besluttet, før jeg blev priorinde.”

Ragnhild sad og så ned i bordpladen.

Kirstine fortsatte: ”Det, vi skal blive enige om er, med hvilken iver og styrke vi skal gå ind i denne sag.” Hun så over mod Cecilie, som så ud til at ville protestere, men fortsatte: ”Der står mere på spil, end vi lige forestiller os. For det første handler denne kamp mere end noget andet, om vi vil have Krabbe-familien til at tyrannisere her, som de helt åbent gør i Salling. Dagmar fortalte ofte, hvordan stormændene kunne tilsidesætte loven, når blot de havde styrken til det. Dette handler om lov og ret.”

Kirstine skulle til at fortsætte, men Ragnhild kom hende i forkøbet. ”For mig handler det mere om, at vi ikke skal blande os i den slags jordiske spørgsmål. Vi er i et kloster. Og et kloster sender ikke sit tyende på slagmarken til død og lemlæstelse. Det er ikke vores opgave. Den slags har vi konge og adel til at tage sig af.”

Ragnhild så hen mod Cecilie for at hente støtte, der lidt nølende tog ordet. ”Jeg er heller ikke begejstret for at sætte Aages og andres liv på spil.” Hun så ud, som var hun ked af at gå imod Kirstine.

Kirstines hjerte hamrede. De forstår det ikke, de tænker blot på klostret og ikke på den betydning, det på længere sigt kan få for os alle sammen. ”Som jeg sagde, har Dagmar allerede besluttet, at vi støtter op om Eberstein og Jens Kalf. Ellers skulle vi have sagt fra allerede dengang. Det handler også om at opretholde respekten for klostret.”

”Vi skal opretholde respekt for kristendommen,” afbrød Ragnhild. ”Det gør vi ikke ved at slå vore medmennesker ihjel.”

Kirstine var synligt irriteret. ”Du er, så vidt jeg ved, den første til at frygte overfald og ran. Ved ikke at kæmpe for den frihed, vi stadig har, skader vi os selv. Vi skal stoppe ondskaben sammen med andre ligesindede, før den står uden for døren.”

”Har du glemt ”Du må ikke slå ihjel”?” Ragnhilds stemme lød nærmest foragtelig.

Kirstine hævede stemmen. ”Dagmar lærte mig lige præcis, at vi skal tænke selv og handle udfra det. Vi skal ikke blot stirre ned i Bibelen for at finde alle svar.” Harmen steg op i hende, og hun opdagede slet ikke, at hun rystede, og tårerne kom frem. ”Du vil sidde og bede dit fadervor, mens ransfolk og kæltringer brænder huset ned omkring dig. Et flot eftermæle … ”men hun var from og troende”. Forstå dog, at vi tre har ansvaret for, at vore søstre vedblivende kan leve i fromhed.”

Cecilie forsøgte at dæmpe Kirstine og klappede hendes hånd.

Kirstine trak den vredt til sig. ”Magnus Hjælm skabte Stubber Kloster. Ikke for at det skulle bebos af småtbegavede, naive og godtroende kvindfolk. Nej, vi skal respekteres af folk på egnen. Vi skal tage ansvar, når det kræves.”

Ragnhild rejste sig og forlod rummet.

Cecilie så forskræmt på Kirstine. ”Tag det nu roligt. Hvorfor tage sådan på vej?”

”Vi skal vise dem,” sagde Kirstine bestemt. ”Det er på tide, at vi markerer os som sande forbundsfæller. Kan du ikke se, at det er i situationer som denne, vi skal vise, hvad klostret står for? Jeg ønsker ikke at være priorinde et øjeblik længere, hvis vi ikke tager vores del af ansvaret.”

”Hvad vil du gøre mere end at sende våbenføre mænd?” Cecilie så bekymret på Kirstine. ”Marsken ved, hvordan han skal lede egnens folk mod disse slyngler. Du har vel ikke selv tænkt dig at stille op ved Geddal Enge?”

”Måske.” Kirstine var igen rolig. ”Cecilie, jeg har tænkt at bruge nogle af pengene efter fru Lucia. Jeg har ikke gennemtænkt det hele, men jeg har brug for din ubetingede støtte.” Kirstine forklarede i store træk, hvad hun ville gøre. ”Vil du sørge for, at Margretha, portner Aage, den nye befalingsmand og dig selv naturligvis stiller hos mig om en halv time?” Kirstine standsede Cecilie, inden hun var ude ad døren. ”Vil du tillige tale med Ragnhild og sige, at jeg er ked af mine hårde ord. Sig at vi gør, hvad der skønnes bedst for klostret. Ragnhild er velkommen til at deltage, men beslutningen om klostrets rolle er taget. Tak, Cecilie.”

Den nye befalingsmand lød navnet Arvid. Han var 26 år og ud af gammel krigerslægt. Umiddelbart synede han ikke af meget, men Arvid besad en styrke, langt over normalen. Herudover var han i sin opvækst trænet i våbenbrug. Den egenskab var brugt flittigt i tjeneste hos flere krigsherrer; han havde erfaringer fra flere træfninger i udlandet, hvilket tydeligt fremgik af arrene i hans ansigt. Det mest markante var hans store krumme næse og dybtliggende øjne. De, der kendte ham, havde ubetinget tillid til hans lederevner.

Nu stod han lidt forlegen uden for Kirstines arbejdsværelse bag Aage. Arvid havde ikke tidligere været inde i selve klosterbygningen. Han og Aage havde undret sig over, hvad priorinden ville dem. Endda i selve arbejdsværelset, hvortil end ikke prioren havde adgang. Den store Margretha var den sidste, der indfandt sig. Også hun undrede sig over det lille selskab, som tog plads ved plankebordet. Ragnhild havde tilsyneladende overvundet det lille optrin.

Kirstine tog straks ordet. ”I undrer jer sikkert over, hvad jeg har på hjerte med så kort varsel. Den korte version er, at Ulf Krabbe på Hostrup har valgt at udfordre alt, hvad der kan krybe og gå herfra egnen. Han har udfordret til kamp ved Geddal Enge anden lørdag i maj ved middagstid. I kender alle til den lange række stridigheder, der er gået forud.” Hun holdt en pause, mens hun kiggede rundt. ”De kommer mange. Ulf Krabbe ville ikke indlade sig på at udfordre Eberstein, Albertsen og ikke mindst Jens Kalf på Vinderupgaard uden støtte fra stormændene i Salling. Derfor skal vi sammen med vore forbundsfæller samle en styrke, der kan byde dem trods. Aage kender den tidligere marsk og hans evner på en kampplads. Står vi sammen, har vi en god chance mod kæltringene fra nord. Hvad siger du, Aage?”

Aage så sig rundt i kredsen. ”Jens Kalf har jeg tjent, og jeg har deltaget i flere felttog sammen med ham. Han er en god og dygtig mand. Ulf Krabbe har et vist ry. Men det er mest som en hensynsløs og vild høvding, som er ubehagelig at komme på tværs af. Skal vi deltage med mandskab herfra?” Han så spørgende på Kirstine.

”Ja, det er hensigten. Jeg regner med 12 mand, men det vil jeg tale med jer om.” Inden Aage kunne stille et nyt spørgsmål, fortsatte Kirstine: ”Allerede for flere år siden bakkede Dagmar op om en hård linje mod Ulf Krabbe. Derfor deltager vi. Men ikke nok med det. Det er hensigten, at vi forsøger at skaffe endnu mere mandskab. Jeg tænker på venner af klostret, fæstebønder og andre, der kunne tænke sig at kæmpe sammen med os.”

”Hvad med såningen?” spurgte Ragnhild.

”Vi forsøger at nå det hele. Men det bliver travle uger, vi går ind i. Jeres opgave bliver at gøre klar til kamp. Hertil kommer opgaven med at kontakte og overtale vore fæstebønder og sørge for, at de, der stiller, har tilstrækkelig udrustning. Der bliver en del rejseaktivitet, hvoraf den første starter i dag.” Kirstine så igen rundt i kredsen.

”Har du tænkt at hente hjælp hos mine brødre på Nørre Vosborg?” Det var Margretha, som spurgte med sin dybe stemme.

”Vi har tænkt noget i den retning,” sagde Cecilie. ”Tror du, det er en mulighed?”

Margretha sad et øjeblik og overvejede, så svarede hun: ”Jeg synes, vi skal spørge. Mine brødre går gerne ind i et godt slagsmål, men mig bekendt skulle de være blevet lidt roligere med alderen. Er klostret truet, vil jeg tro, de er parate.”

”Det vil være godt med støtte fra Nørre Vosborg,” sagde Kirstine. ”Vi to taler lidt senere om, hvem og hvordan vi tager kontakt til dine brødre.”

Margretha nikkede bekræftede.

Kirstine fortsatte: ”De opgaver, der presser sig først på, er: En rytter skal af sted mod Viborg. Det er planen, at han skal forsøge at overtale min bror, Sune. Forhåbentlig med ryttere fra grev Jacobs følge, som efter sigende er stationeret i Viborg. Derudover skal hver af vore fæstegårde anmodes om at stille med minimum én mand.” Kirstine gjorde et lille ophold. Hun var lidt spændt på, hvordan det med fæstegårdene blev modtaget. Juridisk havde klostret ingen ret til at anmode om noget sådant, men de fleste fæstebønder ville sikkert gerne stå sig godt med klostret. Det var nu engang klostret, der ejede både jord og bygninger. Og det var klostret, der skulle forhandles fæsteafgifter og meget andet med. Kirstine havde tænkt sig en forsigtig anmodning, men ønskede ikke klager på tinget. Da alle var tavse, fortsatte hun: ”Endelig skal de omliggende landsbyer have tilbud om at deltage. Jeg tænker her specielt på herremændene i Sevel, Søgårde, Nautrup, Trandum, Mogenstrup og Herrup. Vi må også huske Jattrup Huse, hvor der måske kan hentes kampduelige støtter. Sidstnævnte vil jeg selv tale med. Og ja, så har vi vore venner på Nikkelborg ved Estvad. Dem vil jeg også tale med.”

”Må det koste penge?” Aage havde siddet og brændt inde med spørgsmålet.

Kirstine rettede øjnene mod Cecilie. ”Ja, det her kommer til at koste penge.” Kirstine blinkede ikke.

”Hvad med prioren. Er det ikke en sag, han ønsker at blive hørt i?” Margretha så en truende konflikt for sig.

”Vor prior bor i Ribe og gæster kun klostret to gange om året. Derfor må vi selv tage de beslutninger, som skal tages nu og her. Vi må ikke glemme, at alt det, vi gør, er i klostrets interesse. Prioren vil være tilfreds, såfremt det lykkes at få gården i Rødding tilbage. Vor salig Dagmar ville sikkert have gjort det samme.”

Ved et blik mod Ragnhild kunne Kirstine se, at hun ikke var enig i det sidste udsagn. Men sagde ikke noget. De blev afbrudt, da der pludselig blev banket hårdt på døren. Før nogen nåede at svare, blev døren åbnet, og en forpustet søster Margit stod i døren. Hun virkede overrasket, da hun så de mange mennesker i arbejdsværelset.

”Ja, undskyld, men Toke har netop modtaget tidender, som han mener, priorinden skal vide med det samme.” Margit pillede ved sit hovedslør og vidste ikke, hvad hun mere skulle sige. ”Skal jeg bede ham vente?”

”Nej, nej, send ham op,” svarede Kirstine.

Et øjeblik efter trådte Toke ind i rummet. Han var i beskidt arbejdstøj og hans ansigt svedigt.

”Hvad nyt, Toke? Sig frem. Vi kan se, du har haft hastværk,” sagde Kirstine.

”Vi pløjede de nye marker oppe mod Sevel, da vi traf smeden. Han fortalte, at Ulf Krabbe har samlet en vældig hær i Salling, og at han agter at angribe midt i maj måned. Jens Kalf og Eberstein er i gang med at samle mandskab til at modstå dem.”

”Det var godt, du kom med budskabet. Vi sad netop og talte om det. Gå ned til søster Gulla i køkkenet og få noget at drikke. Du har løbet stærkt, kan vi se.” Kirstine stoppede Toke, lige inden han var ude ad døren. ”I øvrigt skal du gøre dig rejseklar. Du skal senere i dag til Viborg med et brev til min bror, Sune. Brevet ligger her.”

Der var helt stille i arbejdsværelset, da døren igen var lukket. Ansigterne var alvorlige.

Kirstine var den første, der sagde noget. ”Ja, så er nyheden ude. Vi må håbe, at ikke ret mange får kolde fødder.”

De diskuterede herefter de mange detaljer og blev først afbrudt, da der kaldtes til tidebøn.

De følgende dage var der stor travlhed i klostret. Der blev arbejdet i marken og lavet forberedelser med udstyr og våben. Aage og Arvid havde bestemt, at Kjellerupgaard, en af fæstegårdene, en times gang fra Geddal Enge skulle være samlingssted dagen før kampen. Fæstebonden der ville selv stille mandskab til rådighed, så det var oplagt. Der var sendt bud mod Nørre Vosborg og bud til Nikkelborg ved Estvad, og to mand red rundt til de mange fæstegårde. De skulle overtale fæstebonden til enten selv at stille eller at sende en våbenfør mand i hans sted. Kirstine fornemmede, at adskillige, ikke var enige i klostrets deltagelse. Tyendet hørte dagligt rygter om, hvem der ville deltage, og, især, hvem der ikke ville. Kirstine frygtede, at mange ville svigte. De værste rygter omhandlede modpartens styrke. Rygter ville vide, at Ulf Krabbe allerede kunne mønstre 1.000 mand.

Kirstine havde besluttet at invitere herremændene fra Sevel på visit på klostret. Alle de 19 herremænd fra landsbyen deltog, og derudover både Asger Øgendahl, smeden og gæstgiveren. Mødet blev holdt i kapitelsalen, og alle havde taget godt for sig af maden og ikke mindst øllet. Resultatet var dog ikke videre opløftende. Efter Kirstines opfattelse lagde bønderne for meget i præstens og smedens udsagn: ”De sallingboer generer ikke os”, og ”Hvorfor skal vi sætte livet på spil for stormændene?” Alt for mange havde travlt med at trække i land og hytte sit. Det var først, da en af bønderne fortalte, at der fra Sahl ville komme 30 mand, at stemningen vendte lidt: ”Jens Kalf har været så forstandig at få Store Knud fra Sahl til at sige ja. Herefter har mange fulgt hans eksempel.” Kirstine havde forsøgt med overtalelse og appel om sammenhold, men mange havde meldt fra.

Det eneste lyspunkt var, at Bjarke Mikkelsøn ved afskeden havde trukket Kirstine lidt til side.” Jeg skal nok se at få samlet nogle stykker. Jeg og min bror stiller i hvert fald,” sagde han.

Dagen efter drog Kirstine med to mand til Djeld og herefter til Nautrup og Herrup. Alle steder fik de samme nedslående melding. Ingen ønskede at hjælpe med mandskab. Kirstine begyndte langsomt at tvivle på, at klostret kunne stille med et betydeligt kontingent. Fra fæstebønderne rundt i området fik de kun enkelte tilsagn, og det efter at halvdelen af fæstegårdene havde haft besøg. Den første uge var gået, uden opløftende nyheder.

En morgen efter morgenmaden gik Kirstine over til Sorte Grethe. Grethe var lige så stille begyndt at tage del i hospitalets arbejde. Samtidig tog hun indimellem på sygebesøg, når der var bud efter hende. Hendes ben var ikke vokset rigtigt sammen, så hun havde fået en karakteristisk haltende gang. Grethe sås ikke meget på klosterholmen, men hentede indimellem mad fra herbergets og tyendets køkken, som hun indtog i sin hytte.

”God morgen og Guds fred,” sagde Kirstine, da hun åbnede Grethes dør.

”Kom indenfor,” lød det. Der kunne lige sidde to personer ved bordet, hvor et enkelt lys oplyste det lille rum. I hytten var en seng, en murstensovn, en bunke brænde, og mange tørrede planter hang fra loftet. Grethes få ejendele kunne være under sengen.

”Hvordan går det på hospitalet?” spurgte Kirstine.

”Vi kan mærke, det er blevet forår,” sagde Grethe. ”Vi har kun fem liggende. Jeg hører, at kun ganske få fæstebønder vil støtte priorinden.”

”Ja, det er ærgerligt.” Kirstine vidste udmærket, at Aage over for Grethe var som en åben bog. Til gengæld havde Grethe mange oplysninger, som via Aage havnede hos Kirstine. På det sidste havde Kirstine ofte talt med Grethe i fortrolighed.

”Du må ikke give fortabt,” sagde Grethe. ”Jeg tror, du har vigtige forbundsfæller i Jattrup Huse og på Nikkelborg. Bonden på Nikkelborg vil følge dig. De hader sallingboerne deroppe. Jeg skal nok forsøge at hjælpe.”

Kirstine forlod hytten i lidt bedre humør.

Næste morgen sejlede Kirstine sammen med Arvid og yderligere en karl mod Jattrup Huse. De nåede den lille bebyggelse på mindre end en time, og Kirstine noterede sig med tilfredshed, at hele fem skibe var hjemme.

Da hun atter sad i Steins tørvehytte, kom hun uden omsvøb frem med sit ærinde

”Skal jeg forstå priorinden således, at hun ønsker, at vi skal sætte livet på spil i en fejde, som ikke vedkommer os?”

”Vi hjælper jer, så tit vi kan komme til det. Når I har syge, der skal plejes, og når der er børn, der skal fødes,” sagde Kirstine. ”Det er yderst vigtigt, at Ulf Krabbe ikke får indflydelse her i området. Han undertrykker, snyder og bedrager.”

”Kan klostret love os beskyttelse, såfremt nogen af os bliver genkendt? Klostrets forbundsfæller er ikke nødvendigvis vore venner.” Stein så skeptisk på hende.

Kirstine overvejede spørgsmålet. ”Over for Jens Kalf og de øvrige forbundsfæller kan jeg garantere jeres sikkerhed. De, der stiller op under Magnus Hjælms banner, er under klostrets beskyttelse. Det løfte giver jeg dig.”

”Nu er det tilfældigvis således, at Ulf Krabbe og hans store familie også er vore fjender. Men jeg kan ikke sidde her og love bistand. Jeg må tale med de øvrige i bebyggelsen og vil lade priorinden vide, hvad vi når frem til, før anden lørdag i maj.”

Da der kun var knap en uge til det skæbnesvangre møde i Geddal, var Kirstine ved at fortvivle over manglen på positive tilbagemeldinger. Der var kun kommet tilsagn fra 22 fæstebønder, og Bjarke Mikkelsøn ville komme med 8 fra Sevel. Vi kan altså i alt stille med 42 mand, hvis ikke vi hører fra flere, tænkte Kirstine.

Toke vendte tilbage fra sit forsøg på at finde Kirstines bror, Sune. Han var ikke at finde i Viborg eller på Møllerup Gods, men Toke fandt ham på en gård nord for Viborg, hvor han var med hele sit rytteri. Han var ved godt helbred, men vidste ikke, hvor de skulle tilbringe sommeren. Grev Jacob ville først komme fra Halland, når danehoffet blev sat i juni måned. Der var et brev til Kirstine fra broderen.

Min allerkæreste søster

Jeg håber, alt er vel på trods af de skærmydsler, jeg hører, I er viklet ind i.

Din anmodning om hjælp er modtaget, og jeg ville hjertens gerne komme med det samme. Det er dog således, at jeg i morgen eller overmorgen venter grev Jacobs høvedsmand, hvis navn er Arvid Bentsen. Han kan give tilladelse til, at vi kan hjælpe jer.

Vi har i lang tid været uden beskæftigelse, og mandskabet ville være vel tjent med lidt afveksling. Du skrev, at I ville betale for tjenesten. Til det vil jeg blot sige, at det naturligvis gør sagen meget nemmere, thi det er dyrt for min herre at holde så stort et rytteri under våben, og min deling er blot en ud af fire. Jeg må samtidig sige dig, at det ikke bliver billigt for klostret.

Du skrev også, at jeres parti i fejden var under ledelse den tidligere marsk Jens Kalf. Denne mand er en vigtig forbundsfælle for grev Jacob og bliver betragtet som en Hvide, på trods af at det kun er gennem sit ægteskab.

Jeg håber, at vi ses i løbet af få dage.

De kærligste og broderligste hilsener

Sune Nielssøn

Kirstine læste brevet igen. Hun vidste, at Sunes deling udgjorde 21 mand inklusive ham selv, hvilket ville være en vigtig hjælp.

Ragnhild stod pludselig i døren. ”Jens Kalf den yngre er netop ankommet. Må jeg vise ham ind?”

”Ja tak, Ragnhild. Og der var lige en anden ting. De antræk, som Cecilie bad væverskerne at lave i Magnus Hjælms farver … Vil du sørge for, at der bliver lavet yderligere 25.”

Kirstine kom fra sit sovegemak, hvor hun hurtigt havde skiftet til den ordensdragt, hun ellers kun benyttede, når de var i kirke. Jens Kalf stod i døren klædt i ringbrynje og klirrende sporer. Hans holdning var rank. Under armen havde han sin hjelm og kappe i familiens gule og sorte farve. På trods af årstiden var han vejrbidt og solbrun. Det gibbede i Kirstine.

Han bukkede let. ”Guds fred,” sagde han blot.

”Velkommen,” fik hun fremstammet. Hun måtte sænke blikket, og følte kinderne blive varme. Heldigvis kom søster Gertrud i det samme med kande og to bægre. Med en håndbevægelse bød hun ham tage plads og satte sig værdigt over for.

”Jeg nåede netop at tale med Aage. Det er ganske imponerende, at klostret kan mønstre hele 42 mand – og måske flere til, kunne jeg forstå.” Han så ikke ud, som det bekymrede ham, at han måske skulle stå ansigt til ansigt med døden, før ugen var omme.

”Jeg håber stadig på flere,” sagde hun blot.

”Min far – og jeg selv, naturligvis – er taknemmelige over den ildhu, I lægger for dagen. Jeg kan forstå, at I har opfordret fæstebønderne til at kæmpe. Det er væsentligt over det antal, min far håbede på, klostret kunne mønstre.”

”Hvordan går det hos jer?”

”Hm, det kunne godt gå bedre. Det virker, som om at jo tættere på Geddal, des færre ønsker at kæmpe. Eberstein og Bent Hvide Christensen har betydelig mere held med deres hvervning end vi, der bor tættere på. Niels Pors fra Svenstrup har fået mange af gårde i Sahl.”

”Jeg har hørt, det er fordi Store Knud fra Sahl er blevet ægget til kamp,” sagde Kirstine og smilede.

Jens Kalf slog en latter op. ”Ja, han er blevet krigerisk. Og han, som normalt er den skikkeligste af alle. Jeg har hørt, at han tager sin store kølle med.” Han lo igen. ”Desværre er det således, at sådan en tamp er god at vise frem og skræmme med. Men i kampens hede og mod en dygtig sværdkæmper har hans slags ikke mange chancer.” Hans ansigt blev alvorligt. ”Min far havde besøg af Eberstein og Albertsen i går. Der er enighed om, at far skal lede os i kampen. Albertsen har ikke haft held til at få nogen med sig. Det kom til mindre uoverensstemmelser, og det er det sidste, vi har brug for lige nu.”

”Hvad skete der?” spurgte hun.

”Jeg tror, min svigerfar, Albertsen, har svært ved at acceptere, at der ikke er nogen, der vil møde under hans banner. Han har forligt sig med, at det er min far, der har erfaringen og ledelsen. Jeg tror, mange er nervøse for hans opfarenhed og bekymret over, hvordan han vil reagere, når det rigtig brænder på.”

Er du interesseret i at høre om planerne?”

”Ih, ja. Jeg skal nok senere orientere Aage, og hvem der ellers får befalingsansvar.”

Jens Kalf satte sig helt hen til bordet og samlede nogle løse genstande, som blev lagt ud på plankebordet. ”Her har vi fjorden. De kommer herovre fra Hostrup. Der er meget vand i inderfjorden i øjeblikket, så derfor må de nødvendigvis gå langs standvolden hele vejen. Selv her vil de sikkert få våde fødder et par steder.”

Han var helt optaget af at klargøre planen, og Kirstine kunne mærke intensiteten. Han var så tæt på. Hun skyndte sig at se ned på bordet, hvor nu tre mønter blev lagt ved siden af hinanden.

”Vi tager opstilling her på en lille forkastning i landskabet, som er 3-4 alen højere,” forklarede han engageret. ”De vil nødvendigvis tage opstilling lige her, parallelt med vores front. Vores hær deles op i tre afdelinger med hver sine høvedsmænd. Eberstein på venstre fløj med sine 25 ryttere, Vinderupgaards ryttere og størstedelen af fodfolket i midten og endelig Store Knud og hans vilde horder lidt mod venstre. Min far har hele overblikket her i midten. På højre fløj, Albertsens fløj, vil vi placere klostrets mandskab sammen med nogle seje morsingboer, som vil komme og hjælpe lidt til.”

”Morsingboer?” røg det ud af Kirstine.

”Ja, min far kæmpede førhen sammen med nogle vilde krabater fra Mors, som i øvrigt ligger i evig kamp med Ulf Krabbe. Det er Rane Ormshauge fra Gammellund og Erik Nielsen fra Glomstrup. Sidstnævnte er allerede ankommet med 22 mand. Det er alle slagsbrødre af værste kaliber. Med dem på egnen ville jeg holde vindebroen oppe hele dagen! De overnatter hos Oluf Høgh på Hasselholtgaard.” Jens rystede smilende på hovedet. ”Hvis du så dem, ville du også holde hønsene inde!”

De lo begge.

”Og Store Knud ville løbe grædende hjem til sin mor,” tilføjede han.

Nu lo Kirstine, så tårerne løb. Det var en kendt sag, at den eneste, der rigtig kunne tæmme Knud, var hans mor. De boede sammen med nogle få tyender uden for Sahl.

Jens Kalf vendte tilbage til sin slagmark. ”Klostrets folk er altså på højre flanke. Havde vi haft rytteri nok, kunne der laves et vellykket flankeangreb herfra. Der står vand mange steder, hvor fjenden nødvendigvis må stille sit mandskab op. Fodfolk er ikke meget for at stå i vand til over anklerne, så sandsynligvis vil der blive åbninger i deres formation. Et hurtigt rytterangreb, og modstanderens front er delt. Min far og jeg inspicerede terrænet forleden.”

”Har vi nogen anelse om vore modstandere? Der går alle slags rygter.” Kirstine dristede sig igen til at se direkte på ham, mens hun spurgte. Hun så en særlig glød, og han gengældte ømt blikket. Denne gang måtte han slå blikket ned.

”Øh, rygter skal man ikke tage sig af. De er altid overdrevne. Begge parter har det problem, at det er svært at få menigmand til at kæmpe for noget, som i sidste ende ikke rigtig vedkommer ham. Min far siger, vi skal forvente, at flere vil springe fra på dagen. Men det gælder måske mere for sallingfolkene. Vi er trods alt på hjemmebane.” Han holdt en lille pause. ”Når det så er sagt, vil vi sikkert se, at de er langt flere i antal end os. De vil sandsynligvis også have langt flere riddere og stormænd, som Salling er spækket med. Derfor er det god strategi at sørge for at have ydre fjender, som kan gavne det interne sammenhold. Studedriften har gjort mange velhavende. Tiderne ændrer sig.”

”Hvem ud over Ulf Krabbe er deres ledere?” Kirstine var imponeret over hans anskuelser.

”Ulf er ikke den mægtigste i Salling. Henrik Præstehader på Eskær er nok ham, der er mest magtfuld. Han er frygtet af alle. Hans søn Jacob Nielsen, som vistnok forsoner sig med kirken, vil blive fremtidens mand på de kanter. Ja, der er flere. Jens Kaas på Kaas deltog i felttoget mod Sverige. Og der er Aage Munk på Filshauge, Iver Puge på Astrup, Niels Mikkelsen på Nissum, Sune Olufsen og Stig Bugge på Spøttrup. Jeg kan nævne mange. Alle er stormænd og nedstammer fra vigtige høvdingeætter.” Jens Kalf sad et øjeblik og tænkte sig om. Så fortsatte han i et alvorligere toneleje. ”Det bliver vanskeligt på lørdag. Vi kommer i undertal, og de vil have en overlegen styrke. Det bliver taktikken, der skal redde os. Min far mener, at vi ville tabe, hvis vi skulle slås med dem på åben mark. Vi skal forsøge at vildlede med hurtige rytterangreb; det bliver blandt andet min opgave. Eberstein har også dygtige ryttere.” Han fik et alvorligt ansigtsudtryk, som et øjeblik tryllebandt ham med mørke tanker. Han rettede blikket mod slagmarken foran sig og fortsatte mere optimistisk. ”Vi har endnu en vigtig spiller.”

Hun så ned på de opmarcherede brikker på bordet og rystede på hovedet. Hun så ikke noget overraskende.

Han pegede bag de to parallelle linjer. ”På lørdag vil der være mange, som ikke ønsker at kæmpe, men de kan ikke kan dy sig for at komme og kigge på.” Han pegede igen bag linjerne. ”Lige bag vores opstillede front begynder landskabet at stige mod Ejsingholm. Når vi kommer til lørdag, vil disse højder være fyldt med nysgerrige. Alt efter deres mod vil de søge tættere på.”

”Jamen, tilskuere kan da ikke have nogen indflydelse på udfaldet?” spurgte Kirstine forundret.

”Fjenden vil kunne skimte alle disse mennesker hele vejen over til Geddal. De vil tænke, at der er en skjult styrke oppe i bakkerne. Meget kan ske. Pludselige skift i sindsstemninger har ført til både sejre og nederlag.”

”Jeg har forsøgt at få min bror, Sune, til at komme med sin rytterdeling,” sagde Kirstine pludselig.

Han så forundret på hende. ”Hvorfor har du ikke sagt det?”

”Jeg ved endnu ikke, om han kommer. Vi har tillige sendt bud til Nørre Vosborg. Margrethas brødre ville være vigtige forbundsfæller.

”Ja, mon ikke. Kalf-ætten stammer længere østfra, og det samme gælder for Eberstein. Der har ikke været tid til at tilkalde større forbundsfæller.” Han så forundret på hende med et skævt smil, som var der noget, han ikke tidligere havde set. ”Det må jeg sige, hvis det lykkes ... Vil du love at skikke mig bud, hvis vi får så afgørende forstærkning? Hvis der stod en hel rytterafdeling på højre fløj også ...”

Da det blev tid til afsked, vidste Kirstine ikke rigtig, hvordan hun skulle få det sagt. ”Jeg vil bede dig tage vare på dig selv. Jeg vil bede for dig.” Det var, hvad hun kunne driste sig til. Hun havde mærket, at hans sindstilstand var vendt.

Han tog et skridt frem og lagde hænderne på hendes skuldre. Et øjeblik stod tiden helt stille. Hun så både smerte og kærlighed i hans ansigt. De hørte de kendte lyde fra håndværkerboderne nedenfor. Så blev han opmærksom, og trak med en hurtig bevægelse hænderne tilbage. ”Jeg vil tænke på dig,” sagde han, hvorefter han forlod værelset.

Torsdag middag var der netop kaldt til tidebøn, da Aage i hast kom ind gennem korsgangen. Kirstine standsede og så spørgende på ham.

”Jeg tænkte, priorinden gerne ville vide, at der både er kommet bud fra Nikkelborg og Jattrup Huse.”

”Ja,” var alt, Kirstine kunne sige, og standsede for at høre nærmere.

”Det er meddelt, at der fra Nikkelborg kommer 14 mand og fra Jattrup Huse 16. De vil møde ved Kjellerupgaard på fredag.”

”Tak, sagde Kirstine og satte processionen i gang.

Da de samme aften netop havde sat sig til aftensmaden, kom der bud om, at 3 riddere i fuld harnisk fra Nørre Vosborg, der havde følgeskab af 10 ryttere, ønskede adgang til klostret.

Kirstine gav et lille skrig fra sig, og de chokerede søstre så, at Kirstine fældede en tåre.

- 23 -

Slaget ved Geddal Enge – Maj 1285

Jens Kalf den ældre rettede misfornøjet på sine svære jernhandsker. Rideknægten, som holdt hans hest, så ængstelig op på ham. Det kostede ham en del anstrengelse at komme op på hesten. Et øjeblik så det ud, som han måtte opgive, men brugte så sin styrke og kom på plads. Han skævede hen mod Eberstein, som endnu stod ved sin hest. Den bitre og vrede sindsstemning havde grebet ham, da han en time tidligere havde fået vished om, at hans svoger og nabo, Albert Albertsen på Landting, ikke agtede at deltage i den forestående kamp. I stedet havde han sendt fem af Landtings uerfarne karle. Albertsens ryttere og sønnen Gert var heller ikke at finde. Beskeden havde været kort: ”Jeg skulle sige fra Albertsen, at vigtige anliggender hos familien på Fyn desværre byder ham at rejse derover.” Marsken var tæt på at lade harmen løbe af med sig. Men Eberstein kom ham i forkøbet og sagde blot. ”Det er vel. I kan tage opstilling hos mine karle derovre.”

Da de igen var ene, blev der bandet fælt.

Eberstein sagde fortørnet: ”Så er vi nede på godt 200 mand. Du havde ret, mange fortryder, når det endelig gælder.” Han kiggede op mod bakkerne på Ejsingholm, hvor der allerede nu befandt sig mange tilskuere. Så fortsatte han: ”Gad vide hvad de mange bønder fra Ejsing sidder og tænker nu. De bad så mindeligt om hjælp. Nu kæmper vi så deres kamp, mens de sidder deroppe med deres madkurv.”

Marsken rystede på hovedet: ”Nå, kære frænde. Vi må hellere kaste de mørke tanker fra os og tænke på det forestående. Vi fik da gode tiender i aftes. Klostret har tilsyneladende fået bistand af tre af brødrene fra Nørre Vosborg. Det er ingen ringe hjælp. Priorinden er en værdig forbundsfælle, hvor ung hun end er.”

”Ja, fanden tage Albertsen. Nu ved vi, at han kun har det i munden,” sagde Eberstein.

De kom i sadlen og så over mod Hostrup. De mange mennesker derovre havde sat sig i bevægelse ud på den smalle strandvold, som forbandt Hostrup og Geddal.

Marsken hævede sin vældige stemme. ”Så stiller vi op. Lad dem se, hvor mange vi er.” Han red langs de mange mænd, som var ved at finde deres pladser. ”De skal gerne føle sig velkomne,” råbte marsken spøgefuldt, da han var ud for de mange fra Sahl.

Der lød et latterbrøl.

Niels Pors fra Svenstrup Vold, som sad til hest foran den store skare fodfolk istemte selv latteren. Han var klar over, at marsken nu varmede mandskabet op, så de kom af med den værste nervøsitet og usikkerhed. Da Store Knud fra Sahl trådte frem og svingede sin store tunge kølle mod Hostrup, brød jublen frem igen. Denne gang fra hele linjen.

Marsken galoperede tilbage til Eberstein, som sad til hest foran fronten af mænd. Når kampen begyndte, havde Eberstein sin plads som leder af venstre flanke. Det var der, det forventedes, at fjenden ville sætte sit angreb ind. Det var i hvert fald der, der var mest plads.

En rytter meldte: ”211 mand er opstillet og klar.”

”Hvor bliver klostrets folk af?” Eberstein spejdede over mod de små lunde mod Egebjerg. ”Vi mangler det meste af højre flanke.” Han kiggede spørgende på den unge Jens Kalf, der som leder af marskens ryttere stod lidt foran sine mænd.

”De skal nok komme. Det er ikke middag endnu.” Den unge mand havde selv flere gange spejdet i samme retning.

I samme øjeblik dukkede en rytter frem mellem træerne iført grønne og røde farver. Da han så det opstillede mandskab, satte han i galop.

”Det er Magnus Hjælms farver,” råbte en fra geleddet.

Rytteren var en af de nye på klostret. En lanse sad i stigbøjlen, og næsten øverst vajede et rødt og grønt bånd. Han var iført klostrets rød-grønne klædning, som i hast var forarbejdet til lejligheden. Mønstret var enkelt. En diagonal gik fra skulder til hofte, den ene halvdel rød og den anden grøn. Han holdt hesten an og var sig bevidst, at alle iagttog ham. Så sagde han: ”Jeg har besked til den yngre Jens Kalf.”

Jens red frem og rakte hånden frem. ”Jeg er Jens Kalf.”

Han fik et lille stykke pergament i hånden, som han straks åbnede og læste. Der var helt stille omkring dem, kun lyden fra de mange heste hørtes.

”Skal jeg have besked med tilbage?” spurgte rytteren.

”Nej,” sagde Jens Kalf. ”Blot sig, at det er vel.”

Rytteren sporede sin hest og forsvandt. Både marsken og Eberstein stirrede på Jens, som var klar over, at det var uvanligt, at beskederne ikke blev afleveret til den øverstbefalende.

”Hvad så, søn?” spurgte marsken tørt.

Jens red lidt frem. ”Det er besked fra priorinden. Jeg læser op.”

Til Jens Kalf

Vi er lidt forsinket, men som lovet kan jeg meddele, at klostret sent i aftes modtog yderligere forstærkning af 21 mand af erfarent rytteri. Vi ser os nu i stand til at klare hele højre flanke. Klostret stiller med i alt 106 mand – heraf godt 50 til hest.

Ærbødigst

Kirstine Nielsdatter

Ulf Krabbe red sin kraftige hingst. Der var i lang tid ikke talt i gruppen af stormænd, hvor han red ved siden af Henrik Præstehader af Eskær og Jens Kaas. Sammen udgjorde de ledelsen af den ret anseelige hær, det var lykkedes at samle. Bag dem red yderligere en gruppe på 14 stormænd fra forskellige borge. I sit stille sind var Ulf irriteret over, hvor selvfølgeligt Henrik Præstehader havde overtaget ledelsen, på trods af at det var Ulf selv, der havde samlet stormændene til en fælles fejde mod dem sydpå. Gruppen red forrest, og de så, hvordan Ejsingholm hævede sig foran dem.

Vejret var lunt, der stod en jævn vind ind fra vest, som fik de mange bannere og standere til at blafre. Der var tæt skydække, så ingen ville kunne drage fordel af sol eller skygge. Strandvolden var kun 6-8 alen bred, og bølgerne slog ind fra vest. Vandet på den modsatte side var lavt, indimellem med siv et godt stykke ud i inderfjorden. Den lange række af krigere til hest og til fods strakte sig langt. De var nået et godt stykke over halvvejen og begyndte at få en fornemmelse af den styrke, som ubevægelig stod og ventede dem der, hvor engen bredte sig ud. Der er netop plads til, at vi kan stille op over for dem, tænkte Ulf.

Som om nogen havde læst hans tanker, spurgte en bag ham: ”Kan vi regne med at få ro til at stille op i slagorden? Det vil være lettere for dem at forhindre os i at gå i land.”

”Bare rolig,” sagde Henrik Præstehader. ”Den gamle marsk har taget de nymodens vaner til sig. De kalder det ridderlighed. Det vil være imod alt det, han står for. Hvad det angår, har vi intet at frygte.”

”På de hærtog, hvor Kalf var marsk, gjorde han altid meget ud af flankerne.” Jens Kaas havde deltaget i flere træfninger under marskens ledelse. ”Kender jeg ham ret, kan vi vente et rytterangreb fra den side, hvor Eberstein eller Albert Albertsen har kommandoen.

Der bliver nogen at plyndre, når vi har rendt dem over ende. Oppe i bakkerne er flere hundrede tilskuere. Ja, vi må da håbe, det er tilskuere?”

”De får travlt med at få benene på nakken, når de ser marsken skide i bukserne,” sagde Henrik Præstehader.

Flere gode råd kom fra gruppen.

Ulf havde lyttet i tavshed. Så sagde han: ”Vi gør, som vi vedtog i aftes. Der vil ikke blive lavet om på planerne. Sejren skal vindes ved, at vi simpelthen stormer deres center. Et godt gammeldags slag, hvor vi udnytter vores overvægt i styrke og antal. Derinde står ikke mere end 150 mand og venter. Måske er vi så heldige, at de flygter, allerede inden kampen starter. Vi er trods alt over 500.”

”Jeg hader den nymodens adel,” kom det fra Henrik Præstehader. ”De er både belæste og opblæste.”

”Bare lad, som om det er præster,” var der en bagerst i klyngen, der sagde.

Der var spredte latterudbrud.

”Jeg afskyr disse Hvider, som de kalder sig.” Henrik Præstehader var ikke ked af at være midtpunkt. ”De er sgu heller ikke kongens livret. Han vil sikkert blive lettet, hvis vi hjælper et par stykker af dem hinsides.”

En yngre mandsstemme bagved ytrede sig: ”Vi skal tage os i agt for et pludseligt rytterangreb. Det var sådan, vi nær tabte, da vi kæmpede i Sverige for nogle få år siden.”

”Hold kæft, knægt, og hør efter, når de voksne taler.” Henrik Præstehader kendte stemmen.

De var nu få hundrede alen fra engen, hvor de skulle stille op.

”150 mand gør det nu ikke helt,” kom det fra Albert Bugge fra Hegnet.

”Vi giver marsken en sidste mulighed for at stikke halen mellem benene,” sagde Ulf Krabbe. ”Så er vi også sikre på at være klar til at storme.”

Der blev varskoet bagfra, at noget havde vist sig ovre mod Egebjerg. En lang række i røde og grønne gevandter nærmede sig.

”Det er Magnus Hjælms banner,” blev der råbt.

”De er mange,” sagde Eberstein stille til marsken.

De sad et godt stykke foran fronten, som ventede i stilhed, mens de så den næsten uendelige række af mænd, som langsomt nærmede sig. Bag marsken sad en enkelt rytter med Kalf-ættens stander. Mod vest sås Ebersteins markante blå banner med stjernen i midten.

”Jeg vil tro, der kun er omkring 150 til hest,” sagde marsken funderende. ”Og hvorfor fanden kommer de så sent fra klostret?”

Mod øst så de det flotte syn af klostrets mænd, der kom langs den forhøjning, hvorpå de stod. Magnus Hjælms banner var forrest. Derefter kunne han se Kirstine Nielsdatter og Aage, et mærkeligt umage par. Den ene i sin sort-hvide nonnedragt, den anden i fuld udrustning med det markante rød-grønne mønster på brystet. Herefter kom fodfolket, han talte 15-20 langbuer. Sidst kom det store antal ryttere med endnu et af Hjælms bannere. Han anslog, at mindst de 40 af rytterne var erfarne krigere. Det var langt den største rytterenhed, han rådede over. Et ganske flot skue. Tilsyneladende havde grev Jacobs rytteriafdeling og folkene fra Nørre Vosborg valgt at kæmpe under gamle Magnus Hjælms banner og ikke under egne farver.

Marsken så tankefuld ud. Det var egentlig et ganske fornuftigt træk, som kunne øge overraskelsesmomentet. Alle fra klostret så ens ud. Men blandt dem var nogle af de ypperste udi krigskunstens håndværk. Nørre Vosborgs farver ville have vækket skærpet opmærksomhed. For ikke at tale om grev Jacobs rytterdeling. Nu fremstod hele klostrets bidrag som en samlet enhed, uden at fjenden var opmærksom på, hvem de stod over for. Marsken skævede til Eberstein: ”Hvad mener du, min kære Eberstein? Jeg tror, vi skal ændre planer, når vi nu har sådanne folk til vor rådighed.”

Eberstein trak på skuldrene. Han fornemmede tydeligt, at Ulfs plan var at rende dem over ende med fodfolk, sikkert direkte mod marsken. Så sagde han: ”Jeg vil angribe, som var fanden efter mig, når I giver signal.”

”I stedet for at angribe deres flanke, som er, hvad de forventer, vil jeg i stedet bede dig angribe diagonalt mod deres midte. De vil forsøge at løbe os over ende. Vore fodfolk vil ikke kunne holde og bliver måske grebet af panik. Jeg tror, vi kan overraske dem. Når du angriber ind mod midten, blotter vi vores flanke, men den risiko må vi løbe. Henrik Præstehader er tilhænger af at benytte de gamle strategier.

Eberstein nikkede lidt skeptisk og forsøgte at skjule sin nervøsitet.

Med en håndbevægelse kaldte marsken sin søn Jens frem. Marsken havde alle sine fire sønner i formationen bag sig. Styrken blev hele tiden forbedret, og han sørgede altid for at få de bedste læremestre, som indimellem blev hentet langt mod syd. ”Lyt omhyggeligt,” sagde marken.

Jens nikkede bekræftende.

”Vi ændrer nu strategi. De er så mange, at de tror, de kan rende os over ende. Lad Torsten tage kommandoen bagude. Sørg for, at alle får kendskab til den nye plan. Forstår du, alle skal kende deres nye opgave.” Marsken så intenst på sin søn. ”Begge fløjes ryttere angriber diagonalt mod deres centrum, men først, når slaget er i gang. Du indprenter alle befalingsmænd med fodfolk, at de ikke under nogen omstændigheder må angribe ned ad forhøjningen. Derimod skal de modstå alle dem, der forsøger at komme op. Giv dem noget moral, for det har de brug for. Mange har lyst til at løbe hjem lige nu.” Marsken fortsatte dæmpet. ”Overraskelsesmomentet bliver afgørende i dag. Vi kommer til at tale med dem, og de vil sandsynligvis – fordi de tror sig overlegne i styrke og antal – tilbyde os fri afmarch eller noget i den retning. Når alt det er forbi, rider Eberstein hen mod sine folk på venstre flanke. Jeg bliver alene fremme og kigger dem dybt i øjnene, inden jeg rider tilbage til fronten. Kan du se det for dig?”

Jens nikkede.

Marsken fortsatte: ”Jeg vil tro, at Ulf eller Henrik Præstehader vil forsøge at opildne deres folk. Det er på det tidspunkt, vi skal slå til og tage initiativet. Vore bønder vil stå på nippet til at stikke af.” Marsken så på sin søn for at sikre sig, at han forstod. Han havde altid været stolt af ham og vidste, at der sad et godt hoved på ham. Mange års erfaring med mænd i pressede situationer havde lært ham, hvornår de forstod – og hvornår de ikke gjorde. Det, han så i de blå øjne, var anspændthed, men også den beslutsomhed, der kendetegner handlekraftige mænd. Han fortsatte: ”Det er, når de har fået armene op.” Han slog næven ind i den flade hånd, så jernet gav et smæld. ”Den ene rytterdeling på højre fløj skal skille deres linje i to dele og sende dem længst ude på flugt, ud i det lavvandede mudder. Når først de er våde, mister de kampgejsten. Det er den rytterdeling, der først skal af sted, dem, der skal overraske mest. De må gerne angribe, mens jeg er på vej tilbage mod fronten. Jeg vil stå og se dem ind i øjnene lidt længere tid end normalt. Deres opmærksomhed vil være på min person.” Marsken så igen ud over kamppladsen. ”De skal ikke forfølge dem ret langt, men overraske endnu en gang og komme den anden deling til hjælp, når de angriber ind mod midten. Til den tid bliver deres overvældende styrke af fodfolk angrebet fra både højre og venstre, og vi fra Vinderupgaard vil så foretage et frontalangreb. De få vil angribe de mange, og vi vil udnytte, at de har så mange høvdinge, som uvægerlig vil give deres folk forskellige anvisninger.” Marsken kiggede endnu en gang på sin søn. ”Forstået?”

Igen blev der nikket.

”Der er altså to angreb, der skal sættes i gang, uden der kommer signal herfra. Det første lige på deres flanke. Det næste, når de stormer frem. Så blotter de sig altid. Anden afdeling angriber ind mod centret, hvor Eberstein gør det samme.” Han holdt inde. ”Held og lykke, søn. Meget afhænger af dig. Tag godt vare på dig selv.”

Jens Kalf red straks hen langs fronten for at udføre sin opgave. Den første, han talte med, var Niels Pors, som sad på sin hest foran den brogede flok fra Sahl og Svenstrup.

Marsken vendte sin opmærksomhed mod fjenden. Den første gruppe var på vej ind på engen foran ham. Gruppen red som ventet lige hen mod ham og standsede et halvt stenkast foran ham og Eberstein. Der blev nikket stift som hilsen.

Gruppen af høvdinge omkring Henrik Præstehader virkede frygtindgydende med de forskellige farverige rustninger med prangende deviser malet på skjolde og harnisker. De lange lanser og hestenes overdådige antræk gjorde skuepladsen for dette krigeriske møde endnu mere dramatisk.

Jens Kalf bemærkede Ulf Krabbes hånlige ansigtsudtryk. Krabbe stod med opslået visir ved siden af Henrik Præstehader. Til den anden side var Jens Kaas’ blik nærmest venligt, som var der en anelse beklagelse i, at han nu skulle bekæmpe sin tidligere hærfører. Jens Kalf bestræbte sig på at gøre sit ansigtsudtryk så upersonligt som muligt. Til højre for marsken var der stadig lidt forvirring, før klostrets mandskab havde taget opstilling på deres flanke. Fodfolk og bueskytter sluttede op om morsingboerne, og Jens Kalf bemærkede, at befalingsmændene var i gang med at få rytteriet på plads længst ude til højre. Han vinkede mod Kirstine Nielsdatter, at hun skulle komme hen til ham. Først vægrede hun sig, men skridtede så hen mod dem. Bag hende red Toke med Magnus Hjælms gamle stander med tyren, som smældede i den kraftige vind.

Med lav røst sagde han: ”Vel mødt priorinde. Det er et flot fremmøde.”

Hun sendte ham et nervøst smil. Situationen var helt uvant.

Så fortsatte han: ”Når vi om lidt taler med vore modstandere, holder du dig på min højre side – lidt bagved, men kun lidt. Når Eberstein rider mod sin fløj, rider du hurtigt tilbage, gennem fronten, væk fra slaget. Forstået? Det vil komme til at ske hurtigt.” Til Toke sagde han: ”Vær parat til at modtage en ordre. Du og dit banner skal følge mig.”

Med marsken i spidsen og med Eberstein og Kirstine på hver sin side sad de helt stille og iagttog det storslåede skue med endeløse rækker af mandskab i alle afskygninger, der kom i land fra strandvolden. Opstillingen af fjendens hær tog langsomt form.

”Bare sid helt stille og iagttag dem. Vi må give dem den tid, der skal til. Vi har fordelen, de skal kigge lidt op.” Marsken sad roligt med rank ryg. Han skævede tilbage mod sin søn, som nu var i samtale med morsingboerne.

Der lød en nervøs latter fra gruppen af krigere. De mange bannere, som blev ført ind på den korte eng foran dem, blafrede og smældede i den stride vestenvind. Kirstine følte både frygt og spænding, men fornemmede samtidig den ro og styrke, som marskens ord indgav. Hun blev afbrudt i sine tankebaner, da en befalingsmand fra Salling højlydt kommanderede sine mænd på plads foran hende. Ved et sideblik så Kirstine, hvor roligt deres front så tavs til, mens befalingsmændene nedenfor baksede deres mandskab på plads i slagorden. Hun genkendte Jens Kalf, der i sin flotte dragt med hjelm og fjer skridtede fronten af. Nu standsede han ivrigt gestikulerende hos hendes eget rytteri og talte med Sune og de kæmpestore brødre fra Nørre Vosborg. De havde valgt at holde visirerne tillukket. Hun så Sune kiggede ud og nikke. Skyldfølelsen kom igen op i hende: Det her ender med død og ulykke, og jeg har været med til at sætte det i gang. Siden hun var kommet ind på pladsen, havde hun været lammet af nervøsitet. Tanken om, at hun havde været med til at tilskynde så mange til vold, død og ulykke, tyngede hende, så hun næsten ikke kunne tænke klart. Hun skævede igen til marsken, der sad som en stenstøtte lidt foran hende, og hun forsøgte at tænke på noget andet.

Oppe i bakkerne var der fyldt med nysgerrige tilskuere. Hun skimtede svagt Margretha og Helene, som stod ved deres heste langt oppe. De stod sammen med gamle Leif. Der ville hun søge op, når Eberstein red hen mod sine ryttere.

”Vi overrasker dem,” havde marsken stille fortalt hende for et øjeblik siden. ”Vi skal nok ordne dem.”

Hvor mærkeligt det end lød, så troede hun ham.

Ulf Krabbe skævede bagud. Til hans ærgrelse var mandskabet endnu ikke på plads. Nogle mænd fra Tøndering, som han genkendte, skændtes åbenlyst om rækkefølgen i opstillingen. Han vendte sig vredt mod Niels Mikkelsen fra Nissum. ”Kan du for fanden ikke få dine folk på plads. Vi kan ikke vente her hele dagen.” Han så ridder Niels sætte hen mod de stridende.

Henrik Præstehader udbrød lavmælt: ”Den lede stå i det, at vi skal sidde her og kigge tavst på den opblæste nar af en tidligere marsk. Han har endda maget det sådan, at vi skal kigge op.”

”Om lidt har vi gjort ham en fod kortere,” var Jens Kaas’ korte svar.

”Jeg ser ikke Albert Albertsen nogen steder. Gad vide om han har stukket halen mellem benene.” Af de tre adelsmænd på den anden side var Albert Albertsen den, Ulf Krabbe hadede mest. Han fortsatte med lav stemme: ”Klostrets fugleskræmsler i ens udrustning er mig en gåde. Det ser ud til, at der er erfarne ryttere mellem, men de er svære at skelne fra hinanden. Et øjeblik syntes jeg at genkende nogle fra grev Jacobs rytteri. For lidt siden så jeg den unge Jens Kalf give instruktioner til nogle af de granvoksne karle, som jeg også erindrer at have set tidligere. Klostret har i hvert fald nogle af de fredløse fra Flyndersø i deres sold. Det skulle glæde mig at rydde lidt ud i det ukrudt. Og der har vi nogle af skurkene fra Mors.”

”Ha,” fnøs Jens Kaas. ”Vi har Eberstein på flanken, og derfra får vi et angreb. Det er jeres flanke,” sagde han og kiggede bagud mod de to fætre Aage Munk fra Filshauge og Peder Munk fra Estvadgaard.

Sidst nævnte svarede: ”Jeg havde hellere set mig selv på den modsatte flanke. Jeg ser Nikkelborg-folkene, det pak, kæmpe for klostret. Eller Magnus Hjælm, må vi hellere sige. Det er jo hans banner.”

”Det er sgu underligt, at de stadig støver de gamle sagn af. Er vi ved at være klar?” Henrik Præstehader lød overordentlig utålmodig.

”Ja, jeg tror sgu, vi er klar,” sagde Ulf Krabbe. ”Nu skal de have en gang for alle. Husk at holde jer til planen.”

”Af sted til jeres poster. Og held og lykke. Bare klem indmaden ud af dem.” Henrik Præstehader hævede sin arm til hilsen.

Flokken bag dem i alle slags farver red hver til sin post, hvor de stod i spidsen for deres respektive mandskaber.

”Vi må vel hellere være artige og tale med det umage trekløver, som står oppe på forhøjningen. Den nonne kunne vi sgu bruge til noget andet, når vi fester i aften på Hostrup,” sagde Henrik Præstehader, rejste sig i stigbøjlen og rakte hånden i vejret til hilsen.

Fra over 500 mand brød fronten ud i et vildt kampråb, som overdøvede alt og syntes at runge op imellem Ejsingholms bakker. I langsomt skridtgang begav de sig op ad forkastningen og stillede sig midt på bakken. Marsken så hensigten og skridtede nogle få alen ned ad skråningen. Eberstein og Kirstine fulgte ham adstadigt. Kalfernes banner fulgte dem efterfulgt af Magnus Hjælms.

Henrik Præstehader tog ordet: ”Jeg håber, I har bedt jeres fadervor her til morgen. Det kunne blive det sidste. Eller det er måske derfor, I har slæbt kvindfolk med på slagmarken? Hos os bruger vi kvinder som tidsfordriv, men kun om aftenen, når sengehalmen skal varmes.” Han smilte veltilfreds.

Ulf fortsatte: ”Hvor er jeres svoger? Jeg havde håbet, vi kunne få ryddet jer alle tre af vejen, når vi nu skulle herover.”

Den tidligere marsk strakte sig i sadlen. På trods af sin alder var han stadig et prægtigt syn, når han red sin kraftige stridshest. Og den fyldige fjerkvast på hans hjelm fik ham til at virke endnu højere. ”Vel mødt på Geddal Enge og tak for jeres artigheder.” Marsken rømmede sig. ”Albertsen havde nogle genvordigheder med familien på Fyn, men vi tænker, at vi kan klare det selv.”

”Hovmod står for fald. Fra i dag forventer vi i Salling, at vi kan færdes uhindret med vort kvæg, når vi driver det mod syd.” Ulf talte meget højt og håbede, at mandskaberne bag ham kunne høre ham.

”Hvad får klostret til at deltage?” spurgte Jens Kaas.

”Det skal jeg sige jer,” sagde Kirstine. ”Vi ønsker at få den gård i Rødding tilbage, som Ulfs æt skriftligt har bortgivet som medgift for vor salig priorinde Dagmar Krabbe. Gården er ved svig og ran taget tilbage af dig, Ulf. Jeg tilsiger dig her, at vi ikke vil helme, før denne uretfærdighed er bragt på plads.”

Ulf smilede hånligt. ”Du passer godt til rygtet, der siger, at du er en opfarende hidsigprop.”

I samme nu brød hendes folk ud i taktfaste råb. ”HJÆLM, HJÆLM, HJÆLM!” Det gamle kampråb, som i generationer havde samlet egnen.

Marsken opfattede situationen. Han bad de to bannerførere bytte plads. Hjælms banner med tyren og de rød-grønne farver var nu i spidsen for hele styrken.

Nu begyndte hele linjen taktfast at råbe ”HJÆLM, HJÆLM, HJÆLM!” Først da marsken hævede sin arm og bød stilhed, standsede slagordene. Nu hørtes der taktfaste råb fra bakkerne bag dem. Svagere, men tydeligt lød råbene igen og igen ned mod kamppladsen.

Ulf Krabbe lagde mærke til, at mange i bakkerne havde sat sig i bevægelse, flere var blevet opildnet til kamp. Til marsken sagde han blot: ”Skal vi få det afgjort?”

”Jo, må de bedste vinde,” sagde marsken. Han hilste roligt sine tre modstandere og nikkede over skulderen til Eberstein, som omgående vendte sin hest og red mod sin post i rækken.

Kirstine hørte forbavset på forhandlingerne. Hun havde forventet aftaler om ridderlige regler for striden. Nu så hun forundret Eberstein bevæge sig mod sin post på venstre flanke. Hun trak i tømmen og gav hesten et lille spark med hælen; den slog over i trav mod rytterfronten, som gav plads og opslugte hende.

Et godt stykke oppe på Ejsingholm banede prior Mikkel Tavsen sig vej på en af skråningerne, hvorfra der var god udsigt over engene nedenfor. Han og hans fire mand store eskorte trak med hestene. Han var ankommet til Gudum Kloster et par dage tidligere. En omvandrende kræmmer havde fortalt ham om den forestående kamp, og at klostret deltog aktivt i hvervningen af krigere. Hele egnen var på den anden ende. Prioren ønskede ikke selv på nogen måde at deltage i kampen, men han måtte overvære denne begivenhed. De havde derfor overnattet på en gård i Hanbjerg, så de kunne nå frem i tide. Han var forbløffet over de mange, der havde fået samme tanke.

De var netop ankommet, da klostrets mange mænd i de rød-grønne dragter var nået frem til marskens opstillede formation. En bonde havde ophidset fortalt ham om begivenhederne indtil nu. Alles opmærksomhed var rettet mod det storslåede skue, som udviklede sig foran dem. De flotte bannere på begge sider og de mange forskellige krigsklædninger – fra bøndernes ensfarvede hverdagsklædning til de strålende og kunstfærdige rustninger med fjer i hjelmene. Der måtte være flere hundrede i bakkerne. Enkelte kvinder og børn sås også. Umiddelbart så det ud som en umulig opgave, priorinden havde begivet sig ud i. Modstanderne var talmæssigt langt overlegne. Han anslog dem til at være dobbelt så mange.

Da sallingboernes kampråb havde lydt, var Mikkel Tavsen endnu mere sikker på den uheldige situation, hans parti befandt sig i. Det bliver dyrt for klostret, tænkte han. De parlamenterede nu. Det så dramatisk ud. Luften omkring ham sitrede af spænding. At priorinden kunne finde på at deltage i noget sådant var helt uden for hans forestillingsevne. Alle de mænd i klostrets farver? Han rystede på hovedet. Han anede ikke, hvor alle de krigere kom fra. Da Magnus Hjælms banner med ét stod i spidsen for styrken, måtte prioren nikke anerkendende. Et godt træk, tænkte han. Det var noget, folkemængden omkring ham forstod. Da kampråbene bølgede op mod ham, istemte mange – først svagt, men alle blev ligesom bragt med i en rus af kampgejst. Flere omkringstående sprang op og spændte bælterne for råbende at sætte kurs mod kamppladsen. Mærkeligt nok stod også hans fire svende og råbte. Den ene endda med draget sværd. Pludselig bemærkede han til sin egen forundring, at også han selv deltog i kampråbene.

Eberstein red ud til venstre og nåede sine folk. Kirstine gled ud mellem Vinderupgaards ryttere og dem, han havde fået oplyst var morsingboer. Marsken sad nu ene og helt urokkelig og kiggede over mod sine modstandere. De tre sallinghøvdinge vendte hestene og begav sig tilbage mod deres front. Den midterste trak sit sværd og hævede det. Langs hele sallinglinjen bølgede et vildt kampråb, og alle svingede deres våben.

Hov, hvad var det? En del af klostrets højre flanke åbnede sig, og rytterne galopperede nærmest i kileform med sænkede lanser mod fjendens linje, som stadig var i gang med kampråbene. Han troede nærmest ikke sine egne øjne. Fjendens linje åbnede sig for det hurtige angreb. Deres høvedsmand i spidsen nåede ikke til siden. Han blev voldsomt stødt af hesten af de forreste rød-grønne ryttere. Fjendens flanke var øjeblikkeligt ved at opløses, og mange flygtede ud i den lavvandede inderfjord. De rød-grønne var stadig tæt samlet og syntes ikke at udnytte de opståede fordele. I stedet bremsede de op og vendte rundt.

Henrik Præstehader i spidsen for sin store styrke opfattede hurtigt, hvad der var ved at ske. Øjeblikkeligt gav han signal til angreb fra hovedstyrken i midten. Mange i de forreste geledder fulgte ham, men der var dog også dem, som lige tøvede en ekstra gang. For de så nu i det samme klostrets ryttere angribe fra siden. I den tumult, der opstod, så det ud, som om de første rækker af ryttere fra Eskær styrtede af hestene, og de bagfrakommende fodfolk standsede og rykkede tilbage. Henrik Præstehaders resterende fodfolk fik en krank skæbne, da de blev mødt af lanser fra marskens ryttere. Præstehader selv blev stødt eftertrykkeligt af hesten og mistede helt luften af den styrke, han ramte jorden med. At han overlevede, var et under.

Ebersteins ryttere gik det lettere for, da de kom jagende ind fra venstre. I det øjeblik havde Ulf Krabbe set skriften på væggen og begyndt sit tilbagetog. De fleste af hans mænd blev slået til jorden eller opgav. Han selv reddede sig selv ved simpelthen at flygte over hals og hoved.

Det hele gik så hurtigt, at prioren ikke rigtig kunne følge med. Slaget ved Geddal var nærmest ovre, inden det rigtig var begyndt.

Jens Kalf forhindrede i første omgang fodfolket i at deltage i kampen, så de ikke skulle stå i vejen for rytterne. Da overraskelsen havde fortaget sig, og der opstod kamp mellem de undertallige ryttere og de talstærke sallingboer, stormede de løs på de kampivrige sallingboer, som ikke fulgte andres eksempel ved at flygte over hals og hoved.

Kirstine hørte kampens bulder bag sig, da hun nåede op til sine medsøstre i sikker afstand fra kampen. Hun havde fortrudt sin beslutning om at deltage selv, og hun havde været rædselsslagen, da hun red op mellem bakkerne. Da hun på afstand af slaget så de grufulde scener, hvor mænd sloges og blev dræbt og såret, gik den fulde sandhed op for hende, og hun måtte flere gange vende hovedet bort. Heste og mænd tumlede rundt, og mange af de sårede blev trampet på, når kampen fortsatte omkring dem. Efter en tid, hørte hun Helene råbe: ”De flygter, de feje sallingboer.” Det var først da, Kirstine kom til sig selv igen efter at have været ganske handlingslammet. Hun vidste ikke selv, hvor lang tid hun havde haft det sådan.

Nederlaget var totalt. At tabene blev holdt på et så lavt niveau, var et under. Der faldt i alt 26 i kampen, af dem var de 22 fra Salling. Alle, der ikke som Ulf Krabbe nåede at stikke af, måtte aflevere deres våben og øvrige værdier. Resten af dagen sås de slagne vandre i en lind strøm tilbage mod Hostrup.

Prioren fik nogle dage efter slaget til opgave, at tage turen til Hostrup for at overbringe Ulf Krabbe et ultimatum. Ville han ikke frivilligt afgive gården i Rødding, ville Hostrup blive angrebet, mens klostret stadig havde mandskab samlet.

Kirstine vandrede langs søens vestside. Ålekisterne i søens nordlige ende var ved at blive sat i stand af bønderne fra Søgårde. De bukkede ærbødigt, da hun gik forbi. Hun holdt meget af denne årstid, alt var nyudsprunget, og fuglesangen nåede uanede højder. Det var lunt, og søens overflade lå blank som et spejl.

Ti dage var gået siden kampen ved Geddal. Begivenheden havde været en voldsom oplevelse for Kirstine og de søstre, der havde været med. Hun kunne stadig gruble over, hvordan mennesker opførte sig i kampens rus. De mange tilskuere fra nær og fjern havde været mere blodtørstige end krigerne, der deltog. Hvis ikke marsken havde gjort en særlig indsats, var flere blevet dræbt den dag. Hun gøs, da hun tænkte på plyndringen af de sårede, og hvordan mange af dem, der havde overgivet sig, var blevet forulempet.

”Sådan er krigens natur.” Havde marsken sagt henkastet.

De seneste dage havde hun ofte været hjemsøgt af samvittighedskvaler. To iklædt klostrets farver var dræbt i træfningen. Den ene var en rytter fra Nørre Vosborg, den anden var fæstebonden fra Hagen syd for klostret. Kirstine vidste, at hun ikke ville kunne tilgive sig selv, hvis ikke hun selv besøgte den dræbtes familie. Mange ting vil aldrig blive som før, tænkte hun. Klostret har fået den plads, det fortjener, og som Dagmar i sin tid kæmpede for. Vi vil blive respekteret fremover, det er der ingen tvivl om. Hun tog sig selv i at føle sig lidt hovmodig, når hun fremkaldte sig efterspillet hin dag ved Geddal, og hvordan det rød-grøn klædte mandskab var blevet hyldet. Det tirrede hendes stolthed, at Hjælm-kampråbet havde lydt i lang tid, efter kampen var ophørt. Ja, helt indtil de samlet påbegyndte turen tilbage mod Kjellerupgaard. Her var ikke blevet sparret på noget, hverken mad eller drikke. Alle havde nydt sejrens rus.

Eberstein og marsken var kommet hen til Kirstine og begge havde de været taknemmelige over klostrets bidrag.

Eberstein havde udtalt: ”Da jeg så, hvor mange de kom fra Salling, tvivlede jeg på om vi ville komme levende fra det. Klostrets bidrag var i sandhed kærkomment. Jeg troede næsten ikke mine egne øjne.” I overstadighed havde han givet den unge Jens Kalf et venskabeligt klask på skulderen, hvilket han straks fortrød. Jens Kalf ømmede sig højlydt og tog til sin arm, hvor den gule klædning var blodig.

Kirstine havde flere gange forsøgt at få lov til at se til såret.

”Det er kun en skramme,” sagde Jens Kalf. ”Jeg nåede ikke i tide at parere et sværdslag.” På trods af smerterne fik hun et varmt smil. ”Dit mandskab klarede flanken flot, og din bror, Sune, splittede fuldstændig deres front. Det var i det øjeblik, de mistede modet.” Han så beundrende på hende, men blev afbrudt af Eberstein.

”Når marsken og jeg er tilbage fra danehoffet i juni, vil vi fejre sejren,” sagde han. ”Jeg vil sende bud, og det vil være en ære at sidde til højbords med priorinden.”

Netop som de var steget til hest for at drage hjemover, var marsken kommet ridende hen til Kirstine.

”Jeg bliver nødt til at pågribe en af folkene i klostrets farver.” Han pegede mod en stor gruppe mænd, som i dette øjeblik højrøstet lod en potte øl gå rundt.

I baggrunden kunne hun se Stein række op over mændene. Hun var straks klar over, at det var ham, det gjaldt. Stein vendte siden til, men var tilsyneladende klar over marskens ærinde. Hun kiggede spørgende på marsken.

”Den mand er dømt for de voldsomste forbrydelser mod kongemagten og lyst fredløs over hele Norden.” Marsken var både forbitret og ganske opsat på at føre handlingen ud i livet.

Kirstine huskede Steins ord og red ud foran marsken. ”Ingen skal forulempe mine trofaste mænd, som i dag har kæmpet og givet os sejren.” Hun var bevidst om, at hendes øjne lynede. Hendes hest stillede sig på tværs som for at spærre vejen for marsken.

Marsken red helt op på siden af hende og kiggede hende intenst i øjnene. Hans visir var åbent. Hun så tydeligt foragten i hans øjne. Med lav stemme sagde han: ”Priorinden går for vidt, når hun søger bistand hos en kongemorder. Den mand er ingen andre end Henner Friser, som er dømt skyldig for mordet på min tidligere herre kong Abel.”

I sit indre var hun bragt ud af fatning. De mange beretninger om kong Abels død havde hun ofte lyttet til. Både i sin barndom og som voksen. I et øjeblik vidste hun ikke, hvad hun skulle sige, og hvad hun skulle stille op. Marskens blik hvilede tungt på hende. Så sagde hun med lav stemme: ”De mænd, som har kæmpet for klostret her i dag, er under min beskyttelse. Hvis marsken vil beholde det gode naboskab, lader han sagen falde.”

De havde set på hinanden et kort øjeblik. Kirstine sænkede ikke blikket. Langsomt drejede marsken sin stridshest og nikkede, da han red tilbage mod Eberstein, som sammen med sine ryttere allerede havde påbegyndt tilbageturen mellem Ejsingholms smukke bakker. Den unge Jens Kalf havde hurtigt taget afsked, men i en anderledes venlig stemning. Da hun efterfølgende kiggede efter Stein, var han ingen steder at se.

Rygtet om slaget var løbet i forvejen med lynets hast. De havde fulgtes hjem med de mange bønder fra Sahl, som også havde deltaget i kampen. Da de nærmede sig Sahl, hørte de kirkeklokkens ringen, og alt, hvad der kunne krybe og gå fra Svenstrup og hele oplandet, havde hyldet dem, som var det et korstog til Det Hellige Land, de vendte hjem fra. Herefter ville de have redet hurtigt hjem. Men fra Bjarke og de øvrige fra Sevel var de inderligt blevet anmodet om, at de drog samlet til Sevel. De ønskede, at landsbyens beboere skulle se det flotte skue, når de vente hjem. Derfor var der ny hyldest med klokken fra kirken, der bimlede, da mandskabet red ind blandt de spredte gårde. Da de red den sidste vej mod klostret, var det en drukken og lidt ynkelig forsamling. Nogle af rytterne havde svært ved at holde sig i sadlen. De flotte antræk, som vævestuen havde udvirket, var efterhånden i en sørgelig forfatning.

Kirstine lo ved sig selv, da hun genskabte sig hjemkomsten til klostret. En sørgelig forsamling af drukkenbolte, hvoraf mange skulle hjælpes af hestene. Herunder hendes egen bror, Sune, som sammen med folkene fra Nørre Vosborg havde taget godt for sig af de våde varer.

Ragnhild havde set meget bekymret ud.

De følgende dage havde der været meget selskabeligt på klostret grundet de mange overnattende gæster. Ragnhild havde haft travlt med at beskytte søstrenes dyd. Den fjerde aften havde hun opdaget, at søster Else listede over til en af Margrethas brødre fra Nørre Vosborg i gæstefløjen. Under skrig og råb havde Ragnhild måtte trække hende i håret op til Kirstines soverum. Ragnhild havde imødeset, at der blev afsagt en hård straf. Kirstine havde været nødsaget til at låse Else inde i biskoppens rum. Her sov hun under lås og slå hver nat, mens der var gæster, men passede sine pligter om dagen. Kirstine havde på grund af travlhed udskudt samtalen med Else flere gange. Sandheden var også, at hun ikke anede, hvad en passende straf skulle være.

- 24 -

Kongen – Juli 1285

Vordingborg, den 26. juli det Herrens år 1285.

Kong Erik satte sit segl under brevet, som broder Clement netop havde lagt foran ham.

”Er der mere?” spurgte kongen.

”Nej, det skulle være det sidste.” Broder Clement vendte sig mod døren. Han fortrød og sagde hurtigt: ”Jo, der var lige én ting.” Munken skelede mod den åbne dør for at sikre sig fri bane. ”Der afgår skib vestpå i morgen tidlig. Er der yderligere budskaber til Peter Hoseøl? Vi har to brødre fra klostret her i Vordingborg, som vil overbringe buddet om hertug Valdemars anholdelse.” Broder Clement tog et enkelt skridt mod kongen og fortsatte lavmælt: ”Tør jeg spørge, hvordan drost Uffe Nielsen modtog meddelelsen om Valdemars anholdelse?”

Kongen selv havde været spændt på, hvordan drosten reagerede. Det undrede ham, at drosten blot lyttede opmærksomt, da han fik overdraget nyheden. Når han tænkte tilbage på sommerens mange tildragelser, måtte han indrømme, at samarbejdet med den nye ledelse var ganske godt. Danehoffet i Nyborg var foregået i god tone, og marsk Stig Andersen og hans svigerfar, drost Uffe Nielsen, ledede landet til manges tilfredshed. Hvidernes parti accepterede, at det var nødvendigt med nye skatteopkrævninger. Det virkede, som om det var det tidligere kongetro parti med Peter Hoseøl i spidsen, som viste størst utilfredshed. Lige efter danehoffet var kongen draget til Vordingborg, hvor en lang række sager, skulle udredes. Marsk Stig havde udskrevet en ledingsflåde, som jagede dronning Ingeborgs norske Jarl i Kattegat. Marsk Stig havde ikke svært ved at rejse mandskab til denne opgave. Han var afholdt, og mange ønskede at være i hans tjeneste. I sit stille sind måtte kongen indrømme, at den måde, hvorpå marsk Stig behandlede sine mænd, var langt bedre end den grove og hårde måde, den tidligere Marsk Lars Tygesen lagde for dagen. Mærkeligt, tænkte han, hvordan han i sit stille sind næsten syntes om sin modstander.

Peter Hoseøls afløser, drost Uffe Nielsen, var en ældre adelsmand af Hvide-ætten. Uffe Nielsen var anerkendt af alle, endda af Peter Hoseøl. Uffe Nielsen havde været drost før, før Peter Hoseøl kom til, og det var ikke faldet ham svært at vende tilbage til opgaven. Han lyttede tilstrækkeligt til kongens ønsker og traf også gerne beslutninger uden at spørge kongen til råds. Han forstod kunsten at lytte, så hans beslutninger ikke kom på tværs af kongens egne planer. Det var svært at lodde, hvilke tanker Uffe Nielsen gjorde sig inderst inde. Egentlig kunne det være lige meget, for arbejdet blev gjort ansvarsfuldt og med omhu.

”Du må aldrig glemme, at Uffe Nielsen er en Hvide,” havde Peter Hoseøl advarende sagt.

På sin vis var det latterligt, at de to partier stod så stejlt over for hinanden. Hvad var der gået galt? Under alle omstændigheder var det sket længe før kongens egen tid. Men at hans far, Christoffer, havde en vis andel i striden, var uomtvisteligt. Faderen havde ført en lang og udmarvende kamp mod kirken, og dermed også mod de mange Hvide-bisper, som regerede især på Sjælland og i Lund. Kulminationen kom, da det lykkedes ærkebisp Jacob Erlandsen at få lyst landet i band, hvorved han fik pavemagten over på Hvidernes side. Det lykkedes Hviderne at fremstå som kirkens beskyttere og samtidig som yndere af den nymodens lærdom og oplysthed, som skyllede ind over grænsen fra de sydlige lande. Hviderne betragtede næsten kirkens og klostrenes rigdom som deres egen.

Nu sad hans største modstander, hertug Valdemar, i Søborgs fangetårn. De hemmelige aftaler med Peter Hoseøl og med de mange meddelere, placeret landet over, var deres modstandere slet ikke klar over, hvor vanskelig en position de stod i. Tilfangetagelsen af hertug Valdemar var sket uden deltagelse eller rådslagning med den øvrige ledelse. Derfor havde kongen været spændt på, hvordan Uffe Nielsen ville opfatte denne anholdelse. Marsk Stig og kammermester Rane Joensen var heller ikke inddraget i beslutningen og ville sikkert få sig en slem overraskelse.

Kongen blev pludselig opmærksom på, at Broder Clement stadig stod afventende.

”Du kan meddele Peter Hoseøl, at drosten viste forståelse for anholdelsen, da han oplystes om, at hertug Valdemar helt åbent har gjort krav på kongemagten, både skriftligt og ved offentligt at erklære sig som retsmæssig arvtager til tronen.

Clement nikkede alvorligt.

Kongen fortsatte: ”Når vi har klaret tingene her på Sjælland, drager vi videre til Lund, så vi kan få afgjort sagerne i kongsretten, inden jeg rejser tilbage til Jylland.”

Clement forlod stille kammeret.

Næste dag inspicerede kongen det ret anseelige borganlæg. Han holdt meget af Vordingborg og fornemmede ånden fra sin mægtige farfar Valdemar Sejr, og der var ingen andre steder på Sjælland, der var så kraftigt befæstet. De mange tårne og mægtige borganlæg fik stedet til at virke uovervindeligt. Udsigten over sundet og den lille købstad i ly af fæstningen var imponerende. Når kongen besøgte stedet, var det altid med følge af hans talstærke rytterenhed af lejesvende fra Braunswig. Herudover havde han Peter Skånings livvagt, som, når han besøgte det østlige Danmark, var på ikke under 75 mand. I det hele taget tilhørte Sjælland, Skåne, Halland og Blekinge ikke udpræget kongens parti. Derfor følte han sig ikke helt så sikker der, som når han færdedes i Jylland.

På trods af det smukke sommervejr var kongens humør ikke det bedste. Han afskyede arbejdet og de mange bekymringer med økonomi og forskellige politiske partier.

Tankefuldt stod kongen og så koggen hejse sejl og sætte kurs ud af Vordingborgs naturhavn. Om bord var nyttige oplysninger, som Peter Hoseøl ville vide at anvende rigtigt, når de nåede frem til Fyn. Det snørede sig sammen i maven på ham. Et skib kunne ikke længere være sikker på at komme frem i de indre danske farvande. Dronning Ingeborg i Norge havde sendt dusinvis af hurtige langskibe ned i Kattegat og Østersøen, hvor de gjorde livet surt for både tyske og danske skibe. Fandens, tænkte han. Han skulle have sørget for forlig med Ingeborg, inden hun rottede sig sammen med nogle af hans danske fjender. Hvorfor skal jeg også trækkes med den gamle sag?

Han længtes efter efteråret og de ensomme jagtture på de jyske vidder. Veltilpas tænkte han på de små arrangementer, han havde med kvinder på sin vej. Det var lige spændende at besnære adelsfruer som små fattige jomfruer. Kongen følte, at det var som et fængsel at opholde sig på Sjælland; der var intet spændende ved at have et følge på over 200 mennesker, som alle så og hørte, hvad der foregik. Hvis bare Rane Jonsen kunne komme tilbage fra Roskilde og Sorø, så de kunne komme videre.

Den afsejlende kogge forsvandt bag pynten. Kongen skyggede mod solen, da to nordtyske kogger langsomt gled ind i havnen. Lyden, da de store sejl rutsjede ned, kom rullende op mod ham. Langsomt drejede skibene, inden han så plasket fra ankeret.

Flere ting gjorde, at han var holdt op med at holde af Agnes, hans dronning. Hun var ved at være lidt slidt, og hun gav ham ikke helt den samme tilfredsstillelse som før i tiden. Sådan er det jo, tænkte han. Værre var det, at hun blandede sig. Som hans mor i sin tid, korresponderede hun nu jævnligt med Peter Hoseøl, og med mange af sine slægtninge nede i Tyskland. Efter han først fik mistanken, var han nu begyndt at undersøge hendes brevskaber, og hvem hun omgikkes. Peter Hoseøl havde inddraget hende i netværket af meddelere og forsynede hende med opgaver, så han gennem hende indhentede værdifulde informationer om tilstandene hos dronningens familie i Nordtyskland. I de breve, det var lykkedes ham at finde, var han blevet overrasket over den mængde af oplysninger, der gik gennem dronningens lønkammer. Hoseøl og Agnes korresponderede, som var de gamle bekendte, og han var overbevist om, at Agnes ikke gik af vejen for at oplyse om ret private detaljer. Det havde oprørt ham, at Hoseøl tilsyneladende var allestedsnærværende, og at ingen oplysninger gik ham forbi. Som med hans mor i sin tid, blev alt, hvad han foretog sig, bemærket. Hvor det egentlig var kongen, der skulle modtage alle disse efterretninger, var det ham selv, som blev overvåget. Han var harm, men også tilfreds med, at han gennemskuede planen. Langsomt opdagede han nye facetter til det samlede billede. Modpartens folk blev kontrolleret uden selv at vide det. Det, at han selv var i samme situation, var til at leve med, når blot han var klar over det. Han var dog blevet mere forsigtig med, hvad han fortalte Peter Skåning.

Kongen lod sin hest strække ud. Han fornemmede, hvordan tårerne blev drevet ud af øjenkrogene. Varmen fra hesten forplantede sig til hans krop, og lykkefølelsen steg op i ham. Peter Skåning fulgte ham, men flere af rytterne i eskorten var allerede sakket bagud. Han havde nu kun 20 mand som livvagt, og de var kommet i land for få dage siden ved Haderslev. Det var blevet først i september. De fik Ribes store domkirke i sigte. Spøgefuldt råbte han: ”Hvem når byporten først,” velvidende at han kort tid forinden havde fået sin store stridshest, som var frisk, efter den blot var blevet trukket uden rytter efter det lille følge. Som de nærmede sig byen, sås det tydeligt, at genopbygningen af det nordre tårn kun netop var sat i gang. Den ellers så statelige domkirke virkede sært uligevægtig; nu var Ribehus den mest markante bygning i byen.

Med vanlig orden havde Peter Skåning sørget for, at der blev sent bud i forvejen, så kongen var ventet i den gamle stad. Efter besøg i Lund og Ystad var det kærkomment at være tilbage i det jyske. Kongen var dog vant til, at borgherrerne og borgerne ikke var så glade for monarkens besøg. Der var ofte et stort besvær, når kongen boede på slottet. Indkvartering og bespisning af store mandskaber gjorde voldsomme indhug i beholdningerne. Ribe var dog anderledes end mange andre købstæder. Byen var blandt de største i Norden, og kongeligt besøg havde man prøvet adskillige gange.

Da de rundede det sidste sving før byporten, var de kun fire mand. Resten var bagude. Hestenes hove dundrede på pikstenene, da de red mod slottet. En yderligere eskorte stod klar ved porten og gav dem følgeskab. I gaderne vakte de opmærksomhed. Enkelte måtte springe hastigt til side, og høns og andet fjerkræ skræppede op.

Den lille delegation fra Slesvig havde netop forladt det overdådige modtagerum på Ribehus. Det var med vilje, han havde bedt dem tage rejsen til Ribe. Det var nu på tide, de vænnede sig til, at hertug Valdemar ikke længere rådede over sit store len. Nu skæppede det i kassen, når kongens indtægter pludselig blev forøget med en hel landsdels skatter. Han vidste, at kammermester Rane Jonsen om nogle dage ville drage omsorg for det videre i sagen.

Kongen smilede veltilfreds, da han erindrede Ranes ansigtsudtryk, da han i Vordingborg fortalte om Valdemars anholdelse. Det var tydeligt, at budskabet ikke vakte glæde. Snarere virkede det, som Rane følte sig holdt udenfor. Han fortrød de sårende bemærkninger, som Rane modtog uden at blinke, men som tydeliggjorde, at kongen ikke havde tillid til sin kammermester. Rane virkede fjern og mut på resten af turen. Kongen havde flere gange tænkt: Jeg må have en ny kammermester, Rane kan jeg ikke stole på længere. Han var om nogen ud af Hvide-ætten. Hans tipoldefar var bror til den navnkundige Absalon. Rane selv ejede store godser på Stevns, var dygtig i pengesager og havde boglig lærdom. Og indtil videre gjorde han sit arbejde.

Broder Clement var draget mod Skanderborg, men han havde sørget for, at der stod en broder til rådighed fra et af klostrene i Ribe. Den lille vindtørre munk, som så ud til at kunne dø af alderdom hvert øjeblik, vendte sig mod kongen. ”Ønsker kongen yderligere skrivelser udarbejdet i dag?”

Dagen efter slog vejret om. En kraftig blæst fra vest bragte spredte skyer ind over Ribehus. Det store kongeværelse på andet stokværk var skiftevis dystert og skarpt soloplyst. Kong Erik havde været i Ribe en uge.

En af Peter Skånings karle trådte ind og meldte: ”Biskop Tyge ønsker foretræde. Skal jeg vise ham ind?”

Kongen så op fra brevet, som han for få øjeblikke siden havde modtaget fra grev Johan af Mecklenburg. Brevet var overbragt af seks farverige ryttere. Grev Johan var kendt som en af Valdemars mest betroede støtter syd for grænsen. Et lignende brevskab var modtaget fra grev Adolf af Holsten. Rygtet om Hertug Valdemars anholdelse var sandelig hurtigt nået til Tyskland, tænkte kongen. Fra nu af vil de overdænge mig med breve og trusler, indtil de får deres ”kæledægge” på fri fod. Hvis jeg ikke tager meget fejl, vil Peter Hoseøl allerede være i gang med et forhandlingsoplæg. Uffe Nielsen arbejder også med et. Så må vi se, hvad de finder frem til. Kongen så på den brede karl, som i øjeblikket gjorde tjeneste i forgemakkerne. Kongens tjenere og skrivere var draget direkte mod Viborg, så karlen havde fået et alsidig arbejde, som dog ikke så ud til at genere ham. Han var vant til at være i kongens nærhed. ”Lad ham lige vente et øjeblik. Jeg skal lige …” Kongen var vendt tilbage til sine tankebaner.

Karlen forsvandt i sine grove indeklæder og ridestøvler, da der tilsyneladende ikke blev sagt yderligere.

Jeg må vente med besvarelserne af disse skrivelser, til jeg kommer til Viborg, tænkte kongen. Han vidste, at her skulle han mødes med både marsk, drost og kammermester. Det var første gang i lang tid, de var sammen alle fire. Han håbede, marsk Stig havde gjort kål på de norske sørøvere, som atter havde slået til og opbragt skibe nede ved Rendsborg. Nå, det var bisp Tyge, der ventede. Kongen kendte ham som en lystig mand. Han kom til at smile ved tanken om flere morsomme drikkelag, hvor bispen havde underholdt. Rygterne sagde, at han stadig var rystet over tårnsammenstyrtningen sidste år. Der var ingen tvivl om, at hans foretræde handlede om penge. Samtlige bisper i landet beklagede sig ustandselig. Alligevel blev kirken og klostrene mere og mere velhavende. På rejsen fra Skåne havde kongen gjort sig nogle tanker om sin egen situation. Det var startet som en langsom erkendelse af, at han burde gøre noget ved den måde, han selv agerede på. Alle vigtige oplysninger tilflød andre, hvorfor ikke ham selv? Hvem kunne han stole på? Og hvorfor ikke selv indsamle det grundlag for beslutninger, som andre modtog i dag? De mest trofaste bisper havde ubevidst spillet en rolle i disse spredte tanker.

Der var mange ting, som påvirkede ham. Uffe Nielsen gjorde tilsyneladende det, han syntes var bedst for riget. Marsk Stig var et mandfolk, som samarbejdede og helt loyalt arbejdede for sin svigerfar, drosten. Hvorfor egentlig deltage i det had, der var mellem de to partier i landet? Hviderne gjorde efter hans opfattelse ikke noget, som skadede landet. Tværtimod. Hvis jeg skal gøre noget, skal det gøres langsomt og umærkeligt. Hvis jeg først befinder mig mellem de to lejre, bliver kronen hevet af mig. Kongen rettede på sit brede bælte og gik hen og kiggede ud over det flade land uden for forsvarsværkerne. Der lå mange skibe i havnen nedenfor. Der var stadig stor trafik op og ned ad vestkysten. Han forventede at bryde op i løbet af et par dage og drage nordpå. ”Hvem kan jeg stole på?” spurgte kongen højt for sig selv. Broder Clement havde sørget for, at det kun var loyale støtter til Clement selv, der var rundt om ham. Ikke engang Peter Skåning ville han turde åbne sig for. Og det, selv om de sammen havde rejst rundt på kryds og tværs i riget i efterhånden mange år. Kongen følte sig overbevist om, at Ribe-borgerne gennemgående var meget kongetro. De ønskede bestemt ikke en hertug Valdemar til magten, som ville styrke Slesvig og de sydlige byer. Nej, Ribe var hans by.

”Send bispen ind,” råbte han til vagten.

Tyge havde talt sig varm. Han så med taknemmelighed på kongen, da denne råbte på øl, som en forskræmt tjenestepige satte frem. Kongen lagde mærke til, at det stort set var de samme argumenter, der kom fra bisperne. Kirkemødet i Aalborg havde sikkert været én lang klagesang. Det var ellers svært at se nogen nød hos disse bisper. De fleste var velnærede om ikke direkte fede. Tyges enorme korpus var dog absolut det største, både i højde og drøjde.

Kongen smilede uden helt at forholde sig til det alvorlige emne, Tyge stadig behandlede. Men pludselig standsede han brat. Der var noget, der ikke stemte.

”Ja, jeg synes også, det er alvorligt med de nordmænd i farvandet,” skyndte kongen sig at sige, og fortsatte gemytligt: ”Skal vi ikke skåle for en snarlig genopførelse af domkirken. Ribe bliver ikke sig selv igen, før det smukke tårn er tilbage.” Han hævede sit bæger.

Det undrende blik forsvandt fra Tyges ansigt og blev afløst af et lille tilfreds smil, før han tog et vældigt drag af det store krus.

Kongen fortsatte: ”Jeg vil undersøge, om det er muligt at finde lidt midler til genopførelsen. Jeg ser jo, hvor meget det betyder for min kære biskop. Der kunne måske også findes lidt ledigt mandskab herfra.” Han gjorde en håndbevægelse mod døren.

Da kongen ligesom inspirerede til at skifte emne, og Tyge forholdt sig tavst afventende, sagde kong Erik: ”Bispestolen dækker et stort område i det vestlige Jylland. Er det ikke svært at følge med i, hvad der sker i alle egne?”

”Hvad mener kongen?” Tyge så lidt tvivlrådig ud.

”Der er mange kirker og klostre, der skal føres tilsyn med. Hvordan overkommer en travl biskop at klare sådan en stor opgave?” Kongen lød oprigtigt interesseret.

Tyge lagde sit store ansigt i alvorlige folder. ”Det er skam ikke nemt at holde øje med så mange præster og klerke. For ikke at tale om vedligehold af de mange kirker. Alle har noget, de ønsker af bispestolen. De seneste års misvækst har ikke gjort det bedre. De tyske og flamske købmænd har kronede dage.”

”Er det bispen selv, eller har I folk, der rejser rundt og ser og hører om tingenes tilstand?”

”Mange skriver breve til bispestolen, og en del rejser selv til Ribe og forelægger deres sager. I det nordvestlige område helt oppe ved Limfjorden kommer jeg selv kun sjældent. Til den opgave har vi en person, som samtidig fungerer som prior for de nordlige nonneklostre. Det er utroligt, hvilken viden han kommer i besiddelse af.” Tyge så ud, som om det langsomt gik op for ham, hvor kongen ville hen med sine spørgsmål.

”Ja, jeg har jo kongsgårde rundtomkring, men jeg kunne godt selv ønske mig mere viden,” sagde kongen.

Tyge nikkede forstående. ”Er der områder, som specielt har kongens bevågenhed?”

”Her i Ribe og omegn er borgere og herremænd mig positivt stemt. Det er nok mere længere nordpå.” Kongen gik i stå.

Tyge nikkede igen. Det så ud, som om han kom i tanke om noget. ”Sidste år rejste hertug Valdemar op gennem det vestlige Jylland, hvor han besøgte forskellige storbønder. Min prior fortalte mig, hvor han havde været.”

”Det kunne måske godt være interessant at vide,” sagde kongen. ”Kunne jeg komme til at tale med denne prior?”

- 25 -

Mødet på Rydhave – Juli 1285

Kirstine mærkede den fortættede stemning. Ragnhild så spændt og beslutsom ud, som hun sad der mellem Gulla og Klara. Cecilie forsøgte sig med en spøgefuld bemærkning, som kun besvaredes med tavshed.

”Vi vil gerne have en samtale med priorinden og gerne i dag.” Gulla havde ført ordet straks efter tidebønnen.

Hvad kunne det dreje sig om? I sit stille sind var hun klar over, at der var flere episoder, hun ikke havde fået talt igennem med Ragnhild. Sagen med Else var en af dem. Kirstine havde i stedet kastet sig over de mange gøremål, som hørte sommeren til. Den ene dag gik med den anden. Der var allerede gået to en halv måned siden begivenhederne på Geddal Enge. Det var den sidste uge i juli. Det havde ikke regnet en hel måned, og afgrøderne var hårdt ramt.

Cecilie forsøgte sig igen. ”Det er andre farver, der er kommet på vævene de seneste dage. Giver den ny farvning klarere farver?” Cecilie henvendte sig til Klara, som havde lært den ny metode af en omvandrende hosekræmmer fra Isenvad.

Ragnhild brød ind. ”Metoden til farvning kendte jeg i forvejen. Men det falmer hurtigere. Det er ikke det, vi vil tale om.” Ragnhild kiggede hen mod Gulla, som forblev tavs. Så tog hun selv en dyb indånding og begyndte: ”Vi er ikke tilfredse med tingenes tilstand i klostret. Vi har viet vort liv og gods til den hellige jomfru og Herren og bør leve et liv i tilbagetrukkethed, fordybelse og i overensstemmelse med den kristne tro. Sådan var det under Dagmar.” Hun trak igen vejret dybt. ”Hvis Dagmar eller gamle Beate så os i dag, ville de græmme sig. Det har aldrig været tanken, at Stubber Kloster skulle blive en købmandsbod, hvor der handles mere, end der bedes. Vi synes, at du, Kirstine, fortolker klosterreglerne forkert. Det er kommet til at handle mere om magt og rigdom end om den hellige skrift og tro.”

Kirstines forsøgte at skjule sin forundring. Var det virkelig den samme Ragnhild, som hun sad og talte fortroligt med hver morgen efter komplementarium?

Gulla var nu vågnet op. ”Modsat flere af jer unge tager vi ældre vores tro alvorligt. Vi er bestyrtede over de mange ændringer.” Hun talte langsommere end Ragnhild og fortsatte: ”Vi ser nu nonner ridende som mænd. Vi ser handelsmænd komme til klostret for at prange og købslå. Vi bruger vold mod dem, der ikke gør, som vi siger. Druk og hor er accepteret. Det har ingen konsekvens, hvis nogen overtræder reglerne.”

Hun ville være fortsat, hvis ikke Cecilie havde afbrudt hende: ”Nej, hør nu her. Er det ikke lidt overdrevet, druk og hor?” Cecilie lød temmelig forarget.

Kirstine løftede hånden for at standse Cecilie. Kirstine fornemmede, at det kunne være gårsdagens invitation fra Eberstein på Rydhave, som var årsag til den oppiskede stemning. Med rolig stemme sagde hun: ”Det er godt, I kommer og fortæller om jeres tanker. Vi kan altid tale om tingene.”

Klara, som havde været en af Dorethes støtter fra Ribe, fandt det timeligt at støtte op om sine medsøstre. ”De fleste af jer har aldrig kendt andre klostre og ved derfor ikke, hvordan et kloster bør fungere. Vi lever afsondret fra de store steder som Ribe, Viborg og Lund. Jeg siger jer: Nogen ville blive slemt overrasket, om de blot kunne opleve én dag på et af de steder.”

”Hvor anderledes ville et større kloster være?” spurgte Kirstine.

”De andre steder består dagene af bøn, hårdt arbejde og nøjsom kost. Der er en streng fromhed.” Klara tænkte lidt efter og fortsatte: ”Søster Else ville være blevet jaget bort, allerede første gang hun trådte ved siden af. Det er ikke ualmindeligt, at søstre får kvarterarrest eller kommer i hullet for langt mindre forseelser.”

”Ja, ja,” sagde Ragnhild hurtigt. ”Vi er ikke kommet for at ønske fangehullet tilbage. Det er de mange ændringer, der er sket efter Dagmars tid, vi skal se på.”

”Lad os tage sagen med Else. Hvad ønsker I, der skulle være gjort anderledes?” spurgte Kirstine.

Gulla tog igen ordet. ”Vi ønsker handling, ikke tavshed. Da vi afgav klosterløftet, afgav vi virkeligt et løfte.”

”Hvilken konsekvens synes I da, hændelsen skulle have haft?” spurgte Kirstine igen.

Der blev stille om bordet.

Kirstine fortsatte med lav stemmeføring: ”Jeg havde en samtale med Else, efter at gæsterne var taget bort. Det var mit indtryk, at hun angrede. Der er noget, hun drages af uden egentlig at ville det.” Da ingen brød ind, talte hun videre. ”Der må da være tilgivelse også for nonner. Det er jo næstekærligheden, vi hele tiden bliver mindet om i de hellige skrifter. Vi hjælper de fattige, de syge og alle de svage. Forstil jer, at det var os, der pludselig stod uden for klostrets beskyttende mure. En frafalden søster er fortabt. Vi må også kunne tilgive en af vore egne.” Hun så på de tilstedeværende.

Ragnhild så ud, som om hun ønskede at skifte emne. ”Jeg tænkte nu mere på klostrets handel og prangen. Vi køber jord op, og i år har vi igen købt korn og andre fødevarer. Og det i en målestok, som er helt uhørt. Jeg formoder, det er til videresalg med fortjeneste?”

”På lofter og kældre bugner det i overflod,” sagde Klara.

”Hvad galt er der i det?” spurgte Cecilie. ”Vi gør kun det, som gøres mange steder. Lægger til side til dårlige tider.”

”Vi har mere korn oplagret, end gårdene i hele herredet tilsammen,” afbrød Gulla. ”Vi er ikke bedre end købmændene eller de værste stormænd. Vi har langt mere end til eget forbrug mange år frem i tiden. Og hvad med alle de andre varer, salt, talg, saltede sild og alt muligt forråd? Det kan ikke være noget, vi selv får brug for.”

”Nonners opgave er at tjene Herren og leve i ydmyghed, borte fra det verdslige livs fristelser.” Klara viste sit mest fromme ansigtsudtryk, som hun forstærkede ved at folde hænderne foran brystet.

”Det er vigtigt, at vi ser klostrets opgave i et større perspektiv. Jeg tror, det er godt, vi får drøftet disse ting,” sagde Kirstine og henvendte sig direkte til Gulla, da hun fortsatte: ”Din sammenligning med købmændene er god. Hvis du spørger, hvad forskellen er mellem dem og os, er svaret ligetil. Købmanden handler for at få rigdom og måske tillige magt. Vi handler for at blive i stand til at hjælpe andre. Deler vi ikke mad ud til de fattige? Bliver der ikke arbejdet hårdt for de syge? Har vi ikke tit hjulpet fæstebønder med sædekorn, når vinteren har været lang og streng? Ragnhild ville have afbrudt hende, men Kirstine blev ved. ”Vi må gerne tjene på det store forråd. Og vi må gerne tjene på det arbejde, der foregår i vævestuen. Og hvorfor så det?” og så spørgende på de tre foran hende, men svarede selv: ”Når vi tjener på vort arbejde, får vi mulighed for at hjælpe flere af dem, som trænger, og vise den næstekærlighed, som du efterlyser, Klara.” Ordene blev hængende. Ingen sagde noget. ”Hvornår har I set en købmand dele sine varer ud til de fattige?”

”Bønderne har altid selv sejlet ud og handlet sig til de fornødenheder, de har brug for. De er ikke taget til klostret for at købe det.” Ragnhilds stemme var ikke helt så sikker som før.

Kirstine svarede hurtigt: ”Bønderne skal gerne blive ved med at klare sig selv. Sejle ud og hente den rigdom, som er nødvendig for egnen og landet. Vi ved alle, at med hyppige mellemrum er der nød og misvækst. De seneste år har vi dog været forskånet, men tro mig, det kommer ikke til at vare ved. Det har det aldrig gjort.”

”Det er så andres nød og elendighed, du ønsker, at vi skal tjene på.” Gullas stemme lød forarget.

Kirstine blev ivrig, selv om hun mærkede, at hendes ordene havde en vis virkning. ”Tag vore naboklostre Ørslev og Gudom. De lever afsondret og har næsten ingen indtægter. Derfor er de heller ikke i stand til at hjælpe hverken syge eller fattige. De få indtægter, de har, tager bispen. Tyge deler heller ikke ud til de fattige.”

Søster Cecilie red tavst ved Kirstines side. Bag dem en firemandseskorte, der af egen vilje var trukket i de rød-grønne farver. Tildragelserne ved Geddal havde haft stor indflydelse på mandskabets selvopfattelse. Klostrets farver blev båret med stolthed. Vejret var strålende, og stien mod gården ved Hagen var tør og god. Gårdsdagens møde med de utilfredse medsøstre var endt tilfredsstillende. Det blev besluttet, at Ragnhild skulle forklare Else, at en gentagelse af hendes usædelige opførelse ville afstedkomme øjeblikkelig bortvisning. Kirstine var især tilfreds med, at de tre ældre nonner havde fået forståelse for klostrets rolle ved Geddal Enge. Det var ikke kun det, at klostret fik Dagmars medgift tilbage, men mest, at de nu ikke behøvede at frygte overfald og ran. Der var også en erkendelse af det væsentlige i at have magtfulde forbundsfæller.

De nærmede sig nu fæstegården, som lå tæt ved det smalle sund, der udgjorde grænsen til Fjends Herred. Nord for gården var det gamle vadested, som kun anvendtes om sommeren, når vandstanden i den lange inderfjord var lav. Det smalle løb så sumpet og ugæstfrit ud, og det var svært at se, hvor Karup Ås hovedløb gik. En mudret sti synliggjorde vadestedet. Stien dukkede frem på den anden side og forsvandt i den spredte bevoksning i retning mod Viborg. Det var en kendt sag, at ønskede man at gøre rejsen over land kortere og hurtigere, skulle vadestedet ved Hagen anvendes. Det var lige så kendt, at vadestedet var vanskeligt og ubehageligt at forcere. De, der skulle over, blev mudrede og våde til over bæltestedet. Derfor anvendtes fortrinsvis den gamle adelvej gennem Sevel og videre til Skive. Her var desuden bro og gode gæstgiverier.

Den dræbte fæstebonde levede af sit landbrug, men lige så meget af gæstgiveri for rejsende og lejlighedsvis lidt færgeri over sundet. Kirstine vidste, at fæstebonden betalte en ganske god fæsteafgift, men at der var problemer med prisfastsættelsen. Prioren mente, at bondens indtægter var langt større end det, han oplyste. Netop som de ankom, var gårdens båd ved at lægge til med rejsende om bord. De rejsendes heste var tøjret bag båden. Klostrets følge holdt sig i baggrunden, mens der blev afregnet. En helt ung mand var tilsyneladende den, der ledede karlene på gården.

I det samme kom gårdens frue til syne. Da hun så Kirstine og Cecilie stå og vente, tørrede hun forlegent hænderne i skørtet og kom hen mod de tilrejsende.

”Velkommen til Hagen,” fremstammede hun og nejede. ”Er I på gennemrejse eller besigtiger I jeres fæstegård?” Hun så spørgende mod Kirstine, der tidligere havde set kvinden besøge klostret. Inden Kirstine nåede at svare, fortsatte kvinden: ”Ja, vi driver jo tillige lidt færgeri, når der en sjælden gang er rejsende, der vil denne vej.” Hun stod lidt uroligt og skottede mod følget, som netop forlod stedet.

Kirstine brød ind: ”Vi ønsker blot at aflægge en lille visit og samtidig overbringe vor deltagelse ved din mands bratte død ved Geddal Enge tidligere på året. Klostret er meget taknemmelig over støtten og det store offer, I har lidt.” Derefter præsenterede Kirstine Cecilie, og der opstod igen lidt forlegenhed. Fruen vidste åbenbart ikke helt, hvordan situationen skulle håndteres.

”Vil I ikke indenfor?” spurgte hun endelig.

Et øjeblik efter var de bænket ved et stort bord, hvor der i hast blev sat forfriskninger frem. Gården bar præg af velstand. Der var ryddeligt, og folkestuen var stor nok til at bespise adskillige gæster. Ud over Cecilie og Kirstine satte gårdens to sønner sig ved bordet. Den ældste så ud til at være omkring 20 år.

”Vor tredje og yngste søn passer kreaturerne på græsningen ved Haderup.” Derefter blev de to ældste præsenteret. Den ældste var efter faderens død vendt hjem fra sin plads på en gård ved Resenbro i Midtjylland.

”Som sagt er vi kede af den ulykke, der har ramt jeres familie. Vi er samtidig meget taknemmelige over den støtte, I har ydet klostret. Uden de mange, som kom os til hjælp, var udfaldet ikke gået vores vej.” Kirstine standsede. Hun undrede sig lidt over, at det ikke så ud til, at huset bar sorg.

Husets frue syntes at tænke det samme og sagde med et sørgmodigt udtryk: ”Han ville jo selv.”

Der var stille i stuen. Den ældste søn hældte øl op i krusene. Sin unge alder til trods virkede han handlekraftig og myndig. ”Far fandt det vigtigt at støtte klostret. Det var trods alt den tidligere priorinde, der hjalp ham ind som fæstebonde på Hagen. Det er en god fæstegård.”

”Hvordan klarer I jer uden husbond?” spurgte Cecilie.

”Vi klarer os nok endda,” sagde kvinden. ”Vi har dygtige sønner og et godt folkehold. Når bare vi undgår ran og overfald, skal vi nok overleve. Der er blevet så megen ufred, og vi ligger afsides. Der kommer mange skibe forbi.”

Kirstine indskød: ”Er der noget, vi kan hjælpe med, skal I ikke tøve med at komme til os. Klostret er ikke helt tandløst, hvis noget udefra truer.”

De sad en times tid og talte om løst og fast. Cecilie fik afleveret den guldmønt, de havde besluttet at give i bod. Besøget nærmede sig sin afslutning, og Kirstine skulle til at byde farvel, da kvinden sagde til sin søn: ”Jeg synes, du skulle fremsige dine planer og tanker for de nådige søstre, Niels.” Hun kiggede intenst på sin søn.

Han så ud til at overveje det, men sagde så: ”Det er sådan, at jeg har tjent på en gård ved Resenbro. Dernede har der i årtier været en bro over den store Gudenå.” Han tænkte lidt, hvordan han skulle komme videre. ”Eftersom jeg er opvokset her, har jeg ikke kunnet undgå at tænke på at lave en tilsvarende bro over sundet her. Det kan sagtens lade sig gøre, og i forhold til dem, der i dag kommer denne vej, kunne der være bedre indtægter ved opkrævning af bropenge. De rejsende kan så selv vælge, om de vil vade eller betale for at komme tørskoet over.” Han sad og iagttog begge nonner. Så fortsatte han: ”Klostret ejer jo jorden på begge sider.” Han kunne se, at priorinden var interesseret.

Kirstine kunne ikke undgå at blive revet med af det engagement, den unge mand lagde for dagen. Moderen nikkede stille til ham. Det her var noget, der var talt om, efter Niels var vendt hjem. ”Det er ikke noget, de vil blive lykkelige for i Skive,” sagde Kirstine. Hun skyndte sig dog at tilføje: ”På den anden side synes jeg om ideen. Hvorfor har ingen fået den tanke noget før?” spurgte hun Cecilie.

”Vi skal naturligvis finde en rimelig fordeling af indtægterne,” sagde Niels hurtigt.

”Hvad med udgifterne til byggeriet?” indskød Cecilie.

De brugte endnu noget tid på at tale om planerne. Mange ting var der ikke svar på. Til sidst sagde Kirstine.

”Jeg vil foreslå, at du, Niels, kommer til klostret, når du har fuldendt dine tanker om byggeriet. Indtil da vil jeg foreslå, at vi overvejer sagen nøje.”

Den store sal på borgen Rydhave summede. De omkring 25 deltagende storbønder fra egnen havde fyldt bægrene. De stod i små klynger, og samtalen drejede sig ikke overraskende om slaget ved Geddal. De ventede på de sidste, inden de kunne gå til bords. Blandt dem, de ventede på, var fire kvinder. Ikke overraskende var den ene Gertrud Eberstein, som modsat marskens hustru, Cecilie, var selskabeligt anlagt. Hun var i øjeblikket i færd med at vise de øvrige kvinder deres natkvarter i den gamle borg. Desuden manglede Thyge Skårtofts hustru, Ingefred. Hun deltog sammen med sin ældste søn, hun havde haft det største tab af alle ved Geddal. Både hendes mand og endnu en søn var dræbt i slaget. Desuden var hun veninde med Gertrud Eberstein. De to sidste kvinder var Cecilie og Kirstine fra klostret.

Eberstein havde rådført sig med Kirstine om Gert Albertsen fra Landtings deltagelse. Det var kendt, at han havde opført sig fornærmende på klostret. Kirstine havde ingen indvendinger. Familiens Albertsen var trods alt en af de tre adelige familier på egnen, og de ældste sønner fra disse familier deltog.

Den store sal med egeplanker og rå stenmure var næsten fyldt op. På væggene var store tællelys, og fra det høje loft hang en stor jernlysestage, som gav salen et stateligt udseende. Borgen var typisk for sin tid. En enkel stor stenbygning med små vinduer og omkring bygningen en voldgrav. Væggene var tykke, hvilket gav forholdsvis lidt plads indendørs. Bygningen havde hele tre stokværk, hvilket gjorde den til en af de prægtigste bygninger i Vestjylland.

Den forhenværende marsk og Eberstein havde siden slaget forholdt sig helt naturligt i forhold til deres forbundsfælle og nabo Albert Albertsen og ikke vekslet ét ord om hans svigt. Det eneste, der viste en anelse forskel, var, at Eberstein placerede de fire kvinder ved højbordet, hvor de sad sammen med ham selv og marsken. Her sad tillige Bent Hvide Christensen og Pors fra Svenstrup. Endelig, ude i siden, men dog til højbords, skulle Albertsen sidde. Andre storbønder, heraf flere fra Ejsing, var ikke inviteret. Disse havde været at finde i bakkerne hin forårsdag i Geddal.

Gertrud Eberstein stoppede de tre kvinder i døren, mens hun gav signal til sin husbond, som utålmodigt ventede på dem. Han slog nu med sin madkniv mod den tunge ovn, som stod ved den rå væg midt i salen. Der lød en høj rungede lyd, som øjeblikkelig gav ro. Eberstein trådte selvsikkert ud på gulvet. Som vanligt var han den, der var mest sirligt klædt. De blå farver i hans våbenskjold med stjernen i midten havde inspireret hans klædning, som var blålig. Han stod storsmilende midt på gulvet, som om han pludselig blev i tvivl om, hvorledes han skulle starte.

”Venner, forbundsfæller, naboer, og hvad vi ellers kan kalde hinanden. Slagsbrødre, kan vi nu tilføje.”

Alle lo højrøstet.

”Der er flere årsager til, at vi er samlet her i dag: danehoffet i juni, landets tilstand, vort køb af almindingen, fastsættelse af græsningsforpagtninger og meget andet. Men mest af alt skyldes det, at jeg, da vi stod og kiggede på Ulf Krabbes horder i Geddal, lovede mig selv, at gik det her godt, skulle det fejres på Rydhave.” Han rømmede sig. ”Vi ydede alle noget i Geddal, og nogle ydede endda mere, end man kunne forvente. Ingefred Skårtoft mistede både sin mand, Thyge, og sin næstældste søn. Det er en høj pris for et stykke græsningsjord. Dem vil vi hylde og mindes.” Han stod lidt, men fortsatte så: ”Da jeg så over hundrede mand i salig Magnus Hjælms antræk, lovede jeg mig selv, at denne gestus ville jeg være umådelig taknemmelig for. Klostret ydede i sandhed mere, end det kunne forventes. Vor nye priorinde skal have tak for det store bidrag, som måske holdt flere i live, end vi tror.” I et andet tonefald fortsatte han, mens han så hen mod kvinderne ved indgangen: ”Vi har tre kvinder her i aften, som jeg vil foreslå, at vi hylder efter gammel skik.”

Gertrud Eberstein bad Ingefred, Kirstine og Cecilie om at gå ind i salen. Da de trådte ind ad døren, begyndte Eberstein, og snart fulgte flere efter, at slå taktfast på brystet med højre hånd. Til sidst lød de taktfaste slag som en høj rytme, som efter gammel sædvane hyldede dem, som havde udøvet en særlig bedrift.

Den larmende hyldest gjorde kvinderne forlegne. Kirstine mærkede varmen i kinderne. Hun vidste ikke helt, hvor hun skulle se hen. Lyden blev højere og højere, indtil kvinderne nåede højbordet.

”Så går vi til bords,” råbte Eberstein.

Aftenen forløb i en god stemning. På et tidspunkt blev der spurgt til Ulf Krabbe og de øvrige stormænd i Salling.

Jens Kalf tog ordet og sagde, idet han skubbede sit bæger lidt ind på bordpladen: ”Jeg har haft lejlighed til at tale med flere af sallingfolkene, herunder Jens Kaas. Der er ikke mange, der bærer nag til os, for det var en ærlig kamp. Faktisk har der efter vores skærmydsel været en bemærkelsesværdig god omgang med sallingboerne. Det var, som om luften blev renset den dag.” Den tidligere marsk sad lidt og overvejede, før han fortsatte: ”Derimod har det efterfølgende skabt stor splid i Salling, særligt Henrik Præstehader og Ulf Krabbe har et næsten hadsk forhold. Og der er flere, som heller ikke kan sidde i stue sammen længere. Mange stak jo bare af uden nævneværdig kamp. Der er ikke længere noget sammenhold i Salling, som kan true os.

Eberstein indskød: ”Ulf Krabbe har tabt ansigt over for os, men det er ingenting mod de mange i Salling, som nu godter sig over hans nederlag. Klostret har da heller ikke haft vanskeligheder med at få sin ret. Hvad med fæstegården i Rødding?” Han så spørgende mod Kirstine og Cecilie.

Kirstine rystede blot på hovedet og bekræftede. Der havde ingen episoder været. Der var betalt fæsteafgift, og alt var i bedste orden.

”Henrik Præstehader blev og kæmpede. Ulf selv flygtede over hals og hoved. Det vil ikke blive tilgivet i Nordsalling,” tilføjede Niels Pors.

”Vores sejr er rygtedes vidt og bredt,” sagde Eberstein. ”Mange ved danehoffet havde hørt om fejden. Vi kunne endda skæmte lidt med Jens Kaas, som gerne ser episoden glemt.”

”Der er dog nogle, der har fået mere ud af kampen end andre.” Det var Albert Albertsen fra Landting, som endelig tog ordet efter at have siddet tavs siden sin ankomst. Der blev ro. Han var almindeligvis kendt som en mand, der havde en mening om alt. På grund af den store opmærksomhed, var han nødsaget til at fortsætte. Han sad med den særlige glød, som lettere berusede gerne får. Med alvorlig mine sagde han: ”Nogle har kæmpet for lov og ret, mens andre har tjent på kampen ved Geddal. Det var måske rimeligt, at de, der har fået noget ud af det, delte med os andre?” Han nikkede over mod Oluf Høgh fra Hasselholt. Det lod til, at de to tidligere havde drøftet emnet.

Der blev helt stille. Flere skulle lige fordøje bemærkningen for rigtigt at forstå den.

”Og hvad mener min kære nabo så med det,” spurgte marsken endelig.

Et øjeblik så det ud, som Albertsen fortrød sin bemærkning. Men så vendte han blikket mod de to nonner, som sad i modsatte ende af højbordet. ”Klostret har fået i både pose og sæk, købt jord i lange baner og samtidig fået en fæstegård i Rødding.”

Mange så mod Kirstine, som valgte at forblive tavs.

Albert Albertsen så sit snit til at fortsætte: ”Var det ikke rimeligt, at klostret delte fortjenesten på fæstegården med os andre?”

Eberstein, som tidligere på aftenen havde forestået opgaven at styre den højrøstede forsamling, virkede lidt rådvild.

Marsken brød med sin tørre stemme stilheden: ”Og hvilken andel mener Albertsen så, at han har i sejren?” Der var en anelse sarkasme i stemmen.

”Alle, der stillede med mandskab, har andel. Fra den mindste boelsmand til os, der bidrog med flere folk.” Albertsen talte højt og insisterende.

Bent Hvide Christensen fra Trabjerglund, der var kendt for sin lovkyndighed, brød nu ind. ”Jeg har svært ved at se rimeligheden i, at klostret skulle fordele noget, de hele tiden har været i besiddelse af. Gården i Rødding var rettelig klostrets. Det er vi nogle, der har bevidnet på tinget.”

”Gården var ikke kommet tilbage til klostret, om ikke vi alle havde kæmpet.” Albertsen holdt på sit.

Der bredte sig en højrøstet samtale i salen.

Kirstine havde vantro hørt argumentationen. Hun kunne se på marsken, at han overvejede. Heller ikke Eberstein sagde noget. Det var fra en helt uventet kant, der pludselig blev talt.

”Hvor var Albert Albertsen den dag, der skulle kæmpes?” Ingefred Skårtofts stemme hørtes tydeligt blandt de mange mandsstemmer. ”Og hvor var dine sønner?”

Der blev fuldstændig stille i salen. Det var præcist, hvad mange sad og tænkte.

Noget rørte sig ved Albertsens ene øje, men han smilte blot hen mod Ingefred. ”Jeg skal ikke stå til regnskab over for dig,” sagde han og vendte sig mod bordet ved siden af. Alle forholdt sig fortsat tavse. Han opdagede, at alle ønskede hans svar. Han så vredt mod Ingefred.

”Havde alle overholdt deres del af aftalen og ikke stukket halen mellem benene, havde vi måske været flere til stede i aften,” fortsatte hun.

Kirstines øjne mødte den unge Jens Kalfs. Han sad sammen med de andre sønner bagerst i salen. Foran ham sad Gert Albertsen, som hun kort havde hilst på ved ankomsten. Hun så anspændthed i hans unge ansigt.

Eberstein rejste sig langsomt. ”Kære venner. Skal vi ikke lade denne sag fare og bevare den gode stemning. Ingen har noget til gode fra klosteret. Det tjener heller ikke noget formål at spørge til, hvem der deltog, og hvem der ikke gjorde. Sejren var vigtig, og det bør vi glæde os over.” Han løftede sit bæger mod forsamlingen.

Adskillige fulgte hans eksempel. Albertsen syntes oprevet over det angreb, han netop var udsat for. Han rejste sig, så over på Ingefred Skårtoft og fremtvang et forsonligt ansigtsudtryk. ”Som Eberstein lige sagde, vil vi fejre vort held på slagmarken. Det var uheldigt, at jeg netop havde modtaget tidender fra Fyn, som gjorde, at vi var nødt til at drage af sted. Men der deltog trods alt mandskab fra Landting. Jeg er dybt berørt over dit store tab, Ingefred, og jeg beklager det selvfølgelig mere end nogen anden.” Han vendte sig mod de to nonner, rettede lidt på sit læderbælte, som holdt sammen på hans omfangsrige røde selskabsdragt med de mange små sølvknapper. Han fik igen et alvorligt og vrissent blik. ”Jeg vil sige til Eberstein, at jeg er helt uenig med hensyn til klostret. Fæstegården i Rødding var aldrig tilbageleveret uden vore fælles anstrengelser. Og jeg synes, den nye priorinde skal svare selv, om hun vil dele fortjenesten eller ej.” Han gjorde en pause og så mod de to nonner. Da der ikke blev svaret med det samme, fortsatte han: ”Kirken og klostrene har alt for meget magt. De er de største jordbesiddere, og landets rigdomme bliver lige så stille overtaget af klostrene. Vi hører ofte, at klostret opkøber både korn og andre fødemidler. Der er efterhånden ikke det, de ikke udfører. Mine egne fæstebønder beklager sig, fordi klostret giver deres fæstebønder gunstigere vilkår.”

Albertsen ville have sagt mere, men Eberstein stoppede ham.

Kirstine følte sine kinder blive varme. Hun følte sig nødsaget til at svare for ikke at tabe ansigt. ”Klostret har ingen ubetalt gæld. De, der er af en anden opfattelse, må stille med deres krav. De handlinger, vi foretager os, er handlinger, Albertsen selv kan udføre. Vi hjælper de syge og giver de fattige mad og husly. Det er noget, som også Albertsen kan gøre, om han ønsker det.” Kirstine tav. Hun var bange for, at vreden ville løbe af med hende.

”Har det sin rigtighed, at klostret vil opføre en bro ved Hagen? Og skal vi så betale afgift, hver gang vi rejser over land?” Albertsen henvendte sig mere til forsamlingen.

”Nu vil jeg bede Albertsen sætte sig.” Eberstein undertrykte sin irritation og fortsatte: ”Vi startede denne aften med at hylde den unge priorinde. Og jeg vil gerne gentage: Vi havde ikke været så mange her i aften, hvis ikke der var mødt 106 mand i klostrets farver. Vi taler ikke om staldkarle og fårehyrder, som andre stillede med. Nej, det var 106 erfarne krigere. Og ikke nok med det: Priorinden var selv til stede. De, som ikke føler taknemmelighed over dette, bør står frem nu.”

Der var blevet stille i salen. Kun langsomt kom snakken i gang igen.

Hen på aftenen blev stemningen mere løssluppen. Den megen brovten og skålen havde været morsom og underholdende, og stemningen havde nu passeret, hvad Cecilie og Kirstine fandt passende. Ingefred Skårtoft så ikke ud til at bære sorg længere, hun forsøgte højrøstet at indlade sig med en bonde fra Ryde. Gertrud Eberstein nikkede, da Kirstine undskyldte sig. De to nonner banede sig vej langs de to langborde. De måtte flere gange standse op, hvor de enten blev tiltalt eller måtte vente, når nogen kom i vejen. Larmen i salen var øredøvende.

Kirstine havde flere gange haft øjenkontakt til den unge Jens Kalf. Nu så han mod hende, og øjnene undskyldte, at han ikke kunne være hos hende.

De to nonner nåede gennem den korte buegang, som førte til et mindre lokale. Her sad de gæster, som yndede lidt roligere omgivelser. Der blev spillet forskellige brætspil, mens de forsynede sig af husets formåen. Enkelte kiggede op, da de gik forbi. Ved den stejle egetræstrappe mod næste stokværk blev de tiltalt bagfra.

”Det var tidligt at gå til ro.” Kirstine kendte med det samme den forhenværende marsks stemme. Han smilede venligt. ”Ingen har vel gjort jer skade eller anden fortræd?” spurgte han spøgefuldt og stod galant afventende.

”Nej, vore allierede forstår at more sig,” sagde Kirstine. Hun undrede sig over, hvad henvendelsen kunne dreje sig om.

”Kunne jeg udbede mig en kort samtale? Der er en sag, jeg gerne vil drøfte, lidt diskret.” Marsken pegede hen mod en egetræsdør, som førte til et afsides gemak ud mod gavlen.

Rummet var tydeligvis Ebersteins arbejdsværelse. Den ene væg bestod at hylder, som gemte både skriveredskaber og dokumenter. Ud mod gavlen var et stort skydeskår dækket af tykke egeplanker. Alligevel kunne Kirstine mærke, at det trak koldt ind ad sprækkerne. Gemakket oplystes af flere kerter, og der stod en kande øl og bægre på bordet.

Kirstine undrede sig atter.

De satte sig ved bordet på forede bænke. Begge undlod at sætte sig i den store stol ved bordenden, som sandsynligvis tilhørte husets herre.

Marsken rømmede sig. ”En sag ligger mig på sinde.”

Længere kom han ikke, før unge Jens Kalf pludselig stod i døren. Da han så de to nonner, gik han et skridt nærmere. Så fik han øje på sin far, der sad med ryggen til. Han undskyldte og ville gå.

”Søn, kom bare ind og deltag.”

Jens satte sig over for nonnerne uden dog at række til det bæger, faderen satte hen til ham.

Marsken sad lidt, som om han tænkte sig om. Så sagde han: ”Vi har jo tidligere kunnet tale helt fortroligt. Jeg stoler langt mere på jer end på andre adelige heromkring.” Han så direkte på Kirstine med ansigtet i alvorlige folder. ”Som jeg nævnte tidligere på aftenen, er hertug Valdemar fængslet, og landet er stort set uden ledelse. Kongen varetager ikke længere landets ve og vel.” Han holdt inde lidt, inden han fortsatte: ”Vi er en gruppe mænd, som i det skjulte taler om, hvordan vi kan bidrage til at få landet på ret køl igen. Der er de store arvespørgsmål fra den store Kong Valdemars tid, som endnu ikke er afklaret. Rigets sikkerhed står på spil, og vi trues fra norsk, svensk og tysk side. Vi står svagere nu, end vi har gjort i mange generationer.”

Kirstine funderede over, hvad det kunne vedkomme deres lille kloster. Som altid var hun fascineret af den ro og værdighed, som kendetegnede den tidligere marsk. Han bar ikke nævneværdigt præg af det drikkelag, som han just havde rejst sig fra. Hun fornemmede kun svagt i hans øjne, at også han var lidt påvirket. Hun nikkede lidt spørgende.

Marsken kom hende i forkøbet: ”Ja, hvad har det så med klostret at gøre? Sagen er, at kongens venner holder øje med alle. Om 14 dage skal vi mødes, og hverken Eberstein eller jeg finder det tilrådeligt, at vi mødes på vore godser, men det passer bedst, at vi mødes her i Vestjylland.” Efter et kort ophold tilføjede han: ”Hos nogen, vi kan stole på.”

Kirstine forstod stadig ikke, men det gjorde Cecilie: ”Ønsker I at mødes på klostret?”

Han nikkede. ”Ingen vil bemærke, at nogle få mænd mødes på et fjerntliggende kloster langt fra de større købstæder.”

”Hvem vil komme?” spurgte Kirstine.

”Flere af rigets fremmeste mænd,” svarede marsken.

Både Kirstine og Cecilie tænkte sig om. Den unge Jens Kalf så på sin far. Da ingen sagde noget, fortsatte marsken:

”Sagt i fortrolighed er det er lykkedes at forene de tre forsmåede arvelinjer efter navnkundige Valdemar Sejr. Der kommer blandt andet repræsentanter fra kong Abels æt, som efter min opfattelse har et legitimt krav på tronen.”

”Jamen, Valdemar af Sønderjylland er jo fængslet,” indskød Jens Kalf lidt mut.

”Ja, men han bliver repræsenteret af nære støtter, som har kontakt til ham i fængslet i Søborg.” Marsken skævede hen mod døren. Så fortsatte han: ”Endelig kommer flere af Hvide-ætten, som støtter Abels arvinger. Den nuværende marsk og kongens kammermester. Kong Abel var Valdemars ældste søn og dermed retmæssig arving til tronen. Det støtter de øvrige nu. Det vigtigste for dem er, at få de medgifter og godser udleveret, som de retteligen arvede, men som ingen siden Valdemar Sejr har været villig til at afstå. Det ser ud til, at der er stor enighed.”

Et latterbrøl hørtes i den anden ende af bygningen. Kerterne på bordet blafrede, da en åben dør i nederste stokværk skabte gennemtræk.

Kirstine overvejede situationen. Eberstein og marsken turde altså ikke holde mødet på egne godser. Højt sagde hun: ”Hvem skal vi frygte?”

”Mange har kontakter rundt omkring.” Marsken tog en dyb indånding. ”Vores ven Albertsen vil gerne have et ben i hver lejr. Hans næstældste søn har det seneste år været i kongens hird, sammen med andre adelssønner.”

”Min svigerfar opførte sig oprørende i aften,” indskød Jens Kalf.

Den forhenværende marsk så spørgende på Kirstine.

- 26 -

Komplot – September 1285

Margretha kom hurtigt op ad trapperne, til kammeret hvor Kirstine sad sammen med Ragnhild.

”Din mor er kommet,” sagde hun stakåndet. ”Hun står nede i modtageværelset.”

Kirstine forstod først ikke ordene. Hendes mor havde vendt hende ryggen for længe siden, så hvorfor skulle hun dukke op nu? Netop nu, hvor hun skulle beslutte, hvad de skulle stille op med den katastrofale høst. Og om få dage skulle hun gense sin bror, og der var mange beslutninger, der skulle træffes. Hvorfor nu, hvor det endelig var lykkedes at fortrænge minderne fra barndommen.

”Skal jeg vise hende op?” spurgte Margretha.

”Lad hende vente lidt.” Kirstine kunne pludselig ikke tænke. ”Spørg, om hun har spist, og bed hende vente i kapitelsalen.” Kirstine rejste sig og kiggede ud på septembervejret. Det regnede. I dybe tanker så hun tre af karlene, i færd med at sætte den lille båd i vandet. De lo og spøgte. Hvordan kunne de stå der og spøge, når hun stod med så tunge tanker.

”Skal jeg gå?” spurgte Ragnhild bag hende.

”Nej,” sagde hun hurtigt. ”Hvad skal jeg dog gøre? Jeg har hadet min mor de sidste ti år. Og nu, da min vrede er kølnet, dukker hun op.” Kirstine mærkede Ragnhilds hånd på sin skulder. Hun kunne ikke mindes, hun nogensinde havde set Ragnhild røre nogen.

”Kom, lad os sidde lidt.” Nu strøg Ragnhild sin hånd over Kirstines hovedklæde.

”Tak, Ragnhild. Hvad skal jeg sige til hende?”

”Din mor har brug for din tilgivelse. Det er sværere for hende at komme her, end det er for dig at modtage hende. Tro mig.”

”Ragnhild, vil du blive hos mig, når vi går ned om lidt? Hjælp mig med at bede.” Kirstine øjne flakkede, og hun stod usikkert med hånden under hagen. ”Jeg er klar om et øjeblik.”

Kirstines mor rejste sig hurtigt, da de trådte ind. En tom skål viste, at hun havde spist. Hun sænkede blikket, da de to nonner gik hende i møde. Ragnhild holdt sig i baggrunden.

”Guds fred,” sagde Kirstine. ”Velkommen til Stubber Kloster.”

Moderens udseende, klædning og hele holdning var meget forandret. Hun lignede en gammel og udslidt kone. Ikke en adelskvinde med tjenestefolk og andre bekvemmeligheder. Hendes ene hånd skælvede, og et par gange måtte hun knytte den for at kontrollere den vedvarende sitren. Hjælpeløs stod hun foran de to nonner. Tårerne løb langsomt ned af hendes kinder. ”Jeg ved, du må hade mig.” Stemmen var grådkvalt og dirrende.

Kirstine mærkede, hvordan følelserne ændredes fra dyb nervøsitet til medlidenhed. Det her var ikke det samme, som når en stakkel lå for døden i hospitalet, eller når hun så sultne og udslidte børn i dyb nød. Det var hendes eget blod. En dybt fornedret person med beskidte rejseklæder – og noget over sig, hun ikke kunne finde ord for. Var det nederlag? Hun trådte frem og lagde armene omkring sin mor. Hun mærkede de våde tårer mod sin kind. ”Jeg har hadet, men jeg kan også tilgive.”

Moderens stille gråd blev mere ukontrolleret. ”Han smed mig bare ud.” Hun græd inderligt.

”Skal jeg hente mere mad,” lød Ragnhilds stemme i baggrunden.

”Jeg trænger blot til at hvile mig lidt. Jeg er så træt.”

Kirstine drejede sig mod Ragnhild. ”Vil du sørge for, at der bliver båret vand og sengetøj op. Vi reder op i et af fru Lucias kamre.”

Kirstine indlogerede sin mor ved siden af arbejdsværelset. Det var først på andendagen, det lykkedes at få hende til at spise sammen med nonnerne.

Moderen fortalte, hvordan det var gået de sidste ti år. Hun havde måttet acceptere, at der det meste af tiden var indlogeret op til flere friller på Bøvling. Til sidst havde hun mistet sin autoritet over for tjenestefolkene – og sin selvrespekt. Kirstine havde mistanke om, at moderen havde fundet sin trøst ved drikkekruset. Hun forklarede, at hun mange gange havde overvejet at kontakte Kirstine, især i starten. Men der kom altid noget i vejen. Leif Bøvlings børn havde været utålelige, og familien nærmest forviste hende, så hun til sidst kun færdedes i en lille del af den ellers anseelige hovedbygning. Leif Bøvling var blevet en ældre og tyrannisk mand. Hun vidste ikke sine levende råd og var målbevidst gået mod øst, for at komme til Lund, hvor hun fortsat mente at have familie og frænder. Men i løbet af nogle dage erkendte hun, at uden penge og beskyttelse var den rejse ikke mulig.

På fjerdedagen begyndte Kirstine at spekulere over, hvad hun skulle stille op. Det virkede ikke som moderen egentlig troede på rejsen til Lund. Hver gang talen faldt på fremtiden, faldt den ulykkelige kvinde tilbage i dyb mismod. De ventede gæster hvert øjeblik, og Kirstine vidste ikke sine levende råd. Fra morgenstunden havde hun drøftet sin rådvildhed med Ragnhild, som havde hjulpet hende i bemærkelsesværdig grad. Ragnhild havde flere gange trøstet, når Kirstine ikke formåede det eller havde andre og vigtigere ting at tage sig af. Heldigvis havde prioren været her tidligt på sensommeren, så ham skulle de ikke tænke på. Til sin forundring havde Kirstine vendt sig mere mod Gud i den givne situation. Ragnhild havde hjulpet og bedt med hende, når Kirstine skulle hente styrke til at bekæmpe sin modvilje mod sin mor.

Moderen havde derimod hurtigt forladt den anger, hun havde vist ved ankomsten. Selvmedlidenheden fyldte det hele, og hun havde svært ved at overskue andet end sin egen ulykke. Igen og igen fortalte hun om de urimeligheder og ydmygelser, hun havde været udsat for. Kun en gang havde samtalen drejet sig om Kirstine, da moderen overrasket så på hende og sagde: ”Og du er blevet priorinde – helt ved egen hjælp?” Blikket viste ikke stolthed, kun dyb forundring. Kirstine lod hende forstå, at der var vigtige ting, en priorinde skulle tage sig af. Bemærkningerne syntes ikke at have nogen virkning.

Den følgende dag kom den unge Jens Kalf til klostret sammen med en nordmand og en enkelt følgesvend. De var redet fra Skive om morgenen og havde haft travlt. Da Kirstine modtog dem i den tomme kapitelsal, præsenterede Jens Kalf hende for Alf Erlingsson, dronning Ingeborg af Norges jarl. Kirstine nejede og bød velkommen. Hun kendte ikke navnet, men fornemmede af titlen, at der var tale om en mand af høj byrd. Der var nu ikke noget storladent over jarlen, som bar ganske almindelige klæder og var en mand af ringe højde. Da han tog sin hovedklædning af, viste det sig tillige, at han ikke havde hår på hovedet. Et grimt ar fyldte halvdelen af issen. Øjnene viste klogskab og autoritet.

I det vestlige Jylland boede utallige nordmænd. Samhandlen med Norge havde stået på i århundreder, og Limfjorden var et vanligt landingssted for handlen, men lige så meget som mellemstation for de mange norske købmænd, der rejste længere ud i Europa. Der var stærke familiebånd til Norge, hvilket ikke var så udpræget længere østpå i riget.

”Er der ikke kommet flere?” spurgte Jens Kalf.

Kirstine bad køkkenet sætte mad frem, og der blev tændt lys i salen. Cecilie kom ind og hjalp Gulla fra køkkenet med at rette an.

”Jeg har nogle beskeder fra min far,” fortsatte Jens.

Da der efterfølgende var sat mad frem til de to nordmænd, bad Kirstine Jens Kalf om at gå med til arbejdsværelset ovenpå. Cecilie blev og tog sig af gæsterne.

”Jeg troede, vi var forsinket,” sagde Jens Kalf. Han satte sig velkendt ved plankebordet. ”Og tak for sidst i øvrigt. Jeg håber ikke, min far var for anmassende, da han foreslog klostret som mødested.”

”Nej, han spurgte pænt. Og så får vi lejlighed til at tale lidt sammen.” Kirstine smilede til Jens. Hun følte sig ikke længere så kejtet sammen med ham.

”Nå, men så er Mindre Alf alligevel ikke sent på den. Det er godt. Jeg vil om lidt skynde mig hjem og fortælle, at han er vel ankommet. Men vi mangler stadig, at din bror kommer med marsk Stig Andersen og grev Jacob.” Han standsede, da han så Kirstines forundrede ansigt.

”Er det Mindre Alf?” Hendes hånd standsede, hun pegede ned mod gulvbrædderne.

Han nikkede. ”Alf Erlingsson bliver aldrig kaldt andet en Mindre Alf. Når du ser ham, forstår du hvorfor. Men tag ikke fejl af ham. Han er en både ædelmodig og drabelig sømand, og kan være nådesløs.” Der blev stille et øjeblik, han fortsatte: ”I øjeblikket gør han livet svært for de tyske købmænd, som besejler Kattegat, og han går heller ikke af vejen for angreb på kongens støttepunkter her i Danmark. Det viste han sidst, da han angreb Horsens og Kalundborg. Dronning Ingeborg oppe i Norge ønsker virkelig at få afklaret sine arverettigheder. Hendes tålmodighed har også varet siden 1261, da den norske konges udsendinge bortførte hende fra klostret i Horsens. Siden har hun forgæves forsøgt at få sin medgift. Nu, da kongen støtter de tyske byer, er sagen ikke blevet bedre.”

”Men vi har omgang med landets fjender?” afbrød Kirstine. ”Det er farligt. Den mand, der sidder og spiser vores mad, plyndrer og hærger de danske kyster.” Hun virkede rystet.

”Ja, det, der er gang i, er farligt.” Jens nikkede alvorligt.

”Jens, er du klar over, at det, din far foretager sig, er landsforræderi?”

”Min far betragter det som landsforræderi, hvis vi ikke gør noget. Landet er ved at blive opløst indefra i alle mulige opgør, som i sidste ende vil skade os alle sammen. Nogen er nødt til at gøre noget.”

Kirstine sad tankefuldt og så ned. Jeg har lige budt en mand velkommen, som har blod på hænderne, efter at have hærget og plyndret længere østpå. Her på egnen er vi anderledes venlige mod nordmændene, fordi vi kender og handler med dem. De fleste er i tæt familie med nordmænd eller har slægtninge i Norge. Hun var rystet.

Jens Kalf så hendes tvivl. Så fortsatte han: ”Du gjorde klogt forleden på Rydhave, da du valgte at sige nej til at holde mødet her i klostret. Min far vil heller ikke holde det på nogen af vore godser. Eberstein er også i tvivl, og har endda valgt slet ikke at deltage. Ham kan vi dog stole fuldt ud på. Har I fortalt på klostret, hvad der skal ske?”

”Cecilie og jeg har valgt at holde hemmeligt, hvad vi ved. Jeg sagde en morgen, at min bror besøger egnen, måske sammen med sin herre, grev Jacob. Ellers er der ingen, der ved noget. Hvor skal de mødes?”

”Bent Hvide Christensen har en øde beliggende fæstegård. Ellers overnatter deltagerne forskellige steder. Mindre Alf har slægtninge i Salling, som han besøger. Han fortalte dog, at det, han hører fra Salling, er, at der støtter de kongen, fordi han ikke viser venlighed mod eksempelvis Hviderne, som mange betragter som en belæst overklasse.”

”Men hvordan kan man holde det skjult, at så mange stormænd er på egnen på samme tid?”

”De kommer, mødes og rejser hjem igen. Så mange er der heller ikke. Der vil sandsynligvis kun deltage 20 til 25, som til gengæld har stor indflydelse.”

Kirstine var ikke overbevist, og hun kom til at tænke på, at hun sidste år hørte, at Valdemar af Sønderjylland havde besøgt Vinderupgaard. Mange andre havde sandsynligvis hørt det samme.

Jens fortsatte: ”Det er helt specielt i denne sag, at så mange betydende stormænd er enige. Samlet ser de nødvendigheden af at få afsat kongen. Vi taler her om alle arvelinjerne efter Valdemar Sejr – altså på nær Christoffers afkom. Hertil kan de regne med de vigtigste af landets biskopper. Det skal dog her siges, at Ribe-bispen ikke regnes i den gruppe.”

”Jeg kan ikke holde skjult, at grev Jacob, marsk Stig og Mindre Alf har overnattet i klostret. På et eller andet tidspunkt kommer det for priorens øre, og så kender de sandheden i Ribe.” Kirstine lod ordene hænge i luften.

”Forhåbentlig kommer der til at ske noget inden længe. Din bror, Sune, gør tjeneste for grev Jacob, og det er derfor naturligt, at de besøger klostret. Hvis I ikke siger noget om Mindre Alf, aner ingen hvem han er.” Jens Kalf så beroligende på Kirstine.

”Din far ønsker dog ikke at have ham boende, så helt risikofrit er det tilsyneladende ikke.”

”Nu er han her, og jeg skal nok minde ham om, at han ikke skal skilte med sit navn. Glem ikke, at også han løber en risiko, når han rejser rundt i landet uden anden beskyttelse end en enkelt mand som ledsager. Hans skibsbesætning er efterladt hos frænder ved Astrup i Salling. Derudover har han skibsbesætninger i Løgstør og Nibe.”

”Hvem er egentlig på kongens parti?” spurgte Kirstine.

Jens tog en dyb indånding og tænkte efter. ”Det er blandt andet Peder Nielsen, med øgenavnet Hoseøl, som har været drost et par gange. Ellers er det en lang række stormænd overalt i riget. Dog flest her i Jylland. I Salling eksempelvis, støtter de fleste kongen.

Kirstine sad fascineret og lyttede. Da hun ikke sagde noget, fortsatte han: ”Ud over disse er der utallige adellige, som enten følger kongen, fordi de har fordele af det – eller også støtter de ham, blot fordi han er konge.” Han så tænksomt på hende. ”Der er måske en tredje gruppe. Mange stormænds sønner har ingen arveret, fordi den ældste søn overtager faderens samlede gods. Disse sønner søger tjeneste hos kongen, i hans hird, for derigennem at opnå status og ære. Disse sønner har mange gange helt andre interesser end familien hjemme på familiegodset. Der er mange årsager. Endelig har kongen en magtfuld støtte fra sin svigerfar, Johan af Brandenburg, som han siden brylluppet med dronning Agnes har støttet sig meget til. Forholdet til de tyske fyrster er mere indviklet.”

Jens så på Kirstine, som om det nok blev for svært. Kirstine derimod fandt det, hun hørte, interessant, og spurgte: ”Er det ikke Valdemar af Sønderjylland, der via sin slægt er allieret med de holstenske grever og dermed står sammen med sachsiske og lybske stormænd?”

”Jo,” sagde Jens. ”De står så over for kong Eriks familiemæssige bånd til Johan af Brandenburg. Derfor er de tyske grever også splittet om, hvem de skal holde med. Min far siger, at det er i tysk interesse, at vi i Danmark ikke er samlet omkring en stærk konge. De er bange for en ny Valdemar Sejr.”

Kirstine havde adspredt lyttet til råb fra tunet. Et øjeblik efter kom en nonne løbende op ad trappen.

”Jeg tror vi får flere gæster,” Kirstine rejste sig hurtigt.

Jens Kalf fulgte hende ned ad trappen, hvor de mødte Mindre Alf og hans følgesvend, som lidt spændte kom fra kapitelsalen. De havde blot modtaget besked om, at seks bevæbnede ryttere nærmede sig klostret. Jens Kalf og Mindre Alf`s ledsager forsvandt ud på tunet. Imens holdt Kirstine Mindre Alf tilbage og sagde:

”Det er sikkert de øvrige gæster, vi venter. Er det ikke dem, har jeg nogle gemakker, hvor du trygt kan søge hen. Det er bedst at holde sig inden døre, mens vi konstaterer, hvem vi skylder æren.”

Mindre Alf nikkede, men han havde dog nået at iføre sig sine rejseklæder og bar nu sit store sværd, som virkede alt for stort i forhold til hans ringe højde. Et par af nonnerne kom nysgerrige ind fra væveriet.

”Jeg tror, vi får besøg af min bror, Sune,” sagde Kirstine blot.

Et øjeblik efter kom Toke og meldte, at Stig Andersen og grev Jacob af Halland ønskede adgang til klostret. ”De bliver blandt andet ledsaget af priorindens bror.”

”Tak, Toke,” sagde Kirstine. ”Cecilie vil du vise Alf Erlingsson ind i kapitelsalen igen. ”Ragnhild, vil du ledsage min mor op til hendes kammer og bede hende blive der, indtil jeg siger til. Tak.”

Moderen var på vej ned ad trappen; hun havde sikkert hørt sin søn, Sunes, navn blive nævnt. Ragnhild nåede lige at standse moderen nederst på den store stentrappe.

Til Gulla, som også havde indfundet sig, sagde Kirstine: ”Vil du sørge for forfriskninger til vore gæster. Der skal ikke stilles mad frem, der er jo ikke så lang tid til aftensmaden. Og giv lige besked om, at jeg naturligvis deltager i tidebønnen om lidt.”

Gensynsglæden var stor, da Kirstine bød Sune velkommen. Hun nåede lige akkurat at advisere ham om moderens tilstedeværelse, men ellers var det naturligvis de fornemme gæster, der blev anvendt mest tid på. Kirstine og Cecilie gjorde sig umage, for at specielt grev Jacob og marsk Stig skulle føle sig velkomne. Grev Jacob betød jo så meget for Sune. De øvrige tre nyankomne var blot ledsagere til de to stormænd. Den ene hed Arvid Bentsen og var et hoved højere end alle andre. En barsk udseende mand, og alt syntes småt i hans nærhed. Kirstine huskede, at Sune havde nævnt ham som en af grev Jacobs betroede mænd.

Jens Kalf tog afsked for at ride mod Vinderupgaard inden mørkets frembrud. Han skulle hjem og aflægge rapport til sin far. Han ville indfinde sig igen den følgende dag for at ledsage selskabet videre.

Netop som der blev ringet til tidebøn, kom grev Jacob hen til Kirstine og sagde dæmpet: ”Jeg skulle i øvrigt meddele, at kongens kammermester, Rane Jonsen, som ellers skulle overnatte på Voldstrup, vil bede om natlogi her på klostret i stedet. Han regnede ikke med at kunne nå helt til Voldstrup.”

Efter tidebønnen inspicerede Kirstine køkkenet og spurgte, om alt var parat i oratoriet.

Søster Margit kom i det samme: ”Der er dækket op, så man skulle tro, det var kongelige, der gæstede os.”

Toke meldte sig sammen med de to nyankomne. ”Vi har som aftalt lukket kongens kammermester, Rane Jonsen, indenfor.” Han trådte til side, og der stod en velklædt kammermester sammen med endnu en ledsager. Det lille selskab blev vist ind i oratoriet, hvor et par af tyendet skulle varte op.

Sune spiste som eneste mand i kapitelsalen sammen med nonnerne. Moderen fortalte stolt om, at hun nu havde begge sine børn omkring sig. Sune viste ikke helt samme gensynsglæde. Det var 15 år siden, han sidst havde set sin mor. Han gjorde dog sit bedste for at gengælde den overstrømmende opmærksomhed.

Der var en fortættet stemning i klostret. Ikke ofte var der så mange fremmede mænd i selve klosterbygningen. Både Ragnhild og Gulla havde undrende spurgt, hvorfor Kirstine ikke havde inviteret de højvelbårne med til bords. Til det havde Kirstine blot svaret, at det jo var Sune, som hun havde ønsket at være sammen med, og ikke hans herrer.

”De har sikkert også deres at tale om, og så kan et ubetydeligt kloster sikkert ikke have deres interesse,” sagde hun.

Sune så flere gange spørgende mod Kirstine, men han måtte vente med sine spørgsmål, til der blev lejlighed til det.

Da aftensmaden var ved at være afsluttet, kom Gulla ind fra køkkenet og hviskede diskret i Kirstines øre: ”Grev Jacob spørger, om han må ulejlige priorinden.”

Han ventede uden for oratoriet. En nydelig midaldrende mand, almindelig af bygning, som så ud til være i balance med sig selv. Hans ansigt var venligt og tillidsvækkende. Han smilede venligt til Kirstine: ”Ja, undskyld, at jeg jager med vores kære værtinde.” Han sænkede hovedet ridderligt. Der var ikke noget adeligt over hans klædning.

Kirstine gengældte hans hilsen. ”Jeg håber, at maden smager jer?”

”Dejlig mad,” sagde han omgående. ”Jeg ved fra vores forbundsfælle Jens Kalf på Vinderupgaard, at han stoler fuldt ud på jer. Ja, han siger endda, at I er en vigtig forbundsfælle.” Han smilede igen. ”Derfor er det ikke hemmeligt for jer, hvorfor vi befinder os i disse fjerne egne af riget.” Han rømmede sig lidt forlegent, inden han fortsatte. ”Det er sådan, at flere af os, der forfølger samme mål, ikke just er de bedste venner. Derinde sidder personer, som for ganske få uger siden har forsøgt at tage livet af hinanden. Det gælder i særlig grad vor marsk, Stig Andersen, og naturligvis Alf Erlingsson, som har jagtet hinanden vildt i hele Kattegat.” Grev Jacob så spørgende på Kirstine. Øjensynlig blev han overbevist om, at hun forstod meningen, så han fortsatte: ”Begge de herrer derinde er dog klar over, at det er vigtigt, vi holder sammen i denne sag og ikke kaster os ud i indbyrdes uenigheder, allerede inden vi har nået vort mål. På lang sigt skulle vi gerne opbygge et stærkt rige, så vi bliver uafhængige af de tyske grevskaber. Alle vil i sidste ende høste fordele.”

Kirstine nikkede svagt. Men kunne alligevel ikke forstå, hvad det lige vedkom hende.

Grev Jacob kom hende i forkøbet. ”Det ville være rart, om der var flere til stede, så vi kunne samtale om andre og mere muntre emner. Sagt på en anden måde: Kan priorinden overtales til at gøre os selskab?”

Kirstine hentede diskret Cecilie, og de undskyldte sig med, at selskabet i oratoriet ønskede deres nærvær.

Der blev helt stille, da Kirstine og Cecilie trådte ind med to nye kander stærkt øl. Grev Jacob fornyede sin anmodning, og de to nonner satte sig ærbart ved det store plankebord i oratoriet.

Kirstine bemærkede endnu en gang, hvor kæmpestor Arvid Bentsen var. Også sammenlignet med rigets nuværende marsk, Stig Andersen, som ellers ikke var nogen lille mand. Hans pande hvælvede sig over et par brune øjne, som folk, der ikke kendte ham, måske ville betegne som dvaske. Issen var dækket af en manke af kruset rødbrunt hår. Han havde netop sagt et eller andet til Mindre Alf, som så ud til at surmule. Ved siden af Mindre Alf sad Rane Jonsen, som akkurat lignede en kammermester, tænkte Kirstine. Han havde fine træk, var velklædt og havde intelligente øjne. Alligevel følte Kirstine et stik af uvilje, selv om hun vidste, at de var beslægtede langt ude. De øvrige så ud til at være af lavere rang og nærmest med som beskyttelse for deres herrer.

Det var Rane Jonsen, som først tiltalte dem. ”Det er et smukt beliggende kloster. Jeg har tillige hørt, at I også er velstillede?”

”Ja, vi nyder hver eneste dag at kunne se ud over disse dejlige landskaber,” sagde Kirstine forsigtigt.

”Det er vel heller ikke tit, I får besøg af jeres biskop? Selv om Tyge sikkert er glad for indtægterne fra den megen jord I besidder.”

Kirstine vidste ikke, hvad hun skulle svare. I stedet brød marsk Stig ind: ”Tyge rider ikke så meget rundt. Der skal efterhånden noget af et øg til.”

De andre lo højt af denne konstatering.

Kirstine kunne heller ikke lade være med at smile. Hun huskede tydeligt bispens svajryggede hest, som hun nærmest havde haft medlidenhed med.

”Tyge kommer af og til hos kongen,” sagde Rane. ”Han bliver betragtet som en af kongens nære støtter, mens mange af de øvrige bisper, slet ikke er så tilfredse med deres monark.”

”Var der ikke flere af bisperne, som støtter vort parti?” spurgte Mindre Alf på klingende norsk. ”Jeg havde indtryk af, at kirken bakker ganske bravt op om vor sag.”

”Kirken vil være repræsenteret af hele to bisper,” sagde Grev Jacob. ”Hvide-familien har altid siddet på flere bispesæder.”

”Skåne, Blekinge og Sjælland, er dog ikke helt så repræsenteret, som vi ønskede. Flere har ikke følt sig trygge ved den lange rejse,” sagde Rane. ”Ikke fordi de ikke ønsker at deltage, men Alfs skibe gør livet usikkert, også for hans allierede.”

Mindre Alf så opgivende ud, som havde de talt om dette tidligere. Lidt overbærende sagde han: ”Kongen havde ikke haft nødig at gå med i den lybske blokade af Norge. Vi er nødt til at sætte hårdt mod hårdt. Vi møder jo heller ikke ret stor modstand.”

Det var tilsyneladende igen en bemærkning rettet mod marsk Stig, som tavst stirrede på den lille frimodige nordmand. Arvid Bentsen udtalte det som marsken sad og tænkte: ”Tænk, at sådan en lille nordmand kan sprede sådan en skræk hos voksne mennesker.” Han grinte selv som den eneste. Alle vidste, at Alf ikke brød sig om sit øgenavn, eller at nogen kommenterede hans lidenhed.

Alf sagde vredt: ”I mine besætninger har jeg adskillige, som kan byde jer trods ind ad en kant. Også sådan en halvsvensker. Der skal mere end både den lybske og danske flåde til. Det er bedre at være lille og vågen end sådan en hoben dvaske lavlændinge.”

”Så holder vi op!” Grev Jacob hævede stemmen. ”Kan I ikke se, at det ikke tjener noget formål at mundhugges.” Så kom han i tanke om, hvem der var ophavsmanden. Til Arvid Bentsen sagde han: Arvid, hvis du ikke holder din kæft, sender jeg dig sgu til Estland. Der mangler de nogle slagsbrødre.” I et helt andet toneleje tilføjede han: ”Det betyder ikke så meget, at vi ikke kommer mange østfra. Det er her i Jylland, kongen har sine støtter, og det er her, han opholder sig og føler sig tryg. Hver gang han kommer i nærheden af Sjælland og Skåne, slæber han rundt med alle sine tyske lejesvende.” Jacob tav og kom øjensynlig til at tænke på de to nonner, som sad hos dem. Til Kirstine sagde han. ”Er kongen tit på disse kanter?”

”Han har aldrig gæstet klostret,” sagde Kirstine. ”Vi hører indimellem, at han har gæstet stormænd i Salling og længere sydpå. Men her på egnen kommer han sjældent.”

Marsk Stig kom tilsyneladende til at tænke på noget. ”Er det rigtigt, at I herfra var med til at give Henrik Præstehader fra Eskær en lærestreg sidste sommer?”

”Ja, det var med min hjælp,” indskød grev Jacob.

”Det var en blodig og uskøn oplevelse,” sagde Kirstine. ”Men vi blev nødt til at standse de mange provokationer og sammenstød, vi havde med sallingstormændene.”

”Den gamle Jens Kalf på Vinderupgaard kan stadig sit håndværk,” indskød marsk Stig. ”Jeg hørte, at han var undertallig i forholdet 1:2. Det er ganske godt præsteret.”

Næste dag kom den unge Jens Kalf tilbage, og som aftalt red den lille flok mod Trabjerglund. Sune blev tilbage; han fik fri nogle uger og skulle melde sig hos sine folk, som stadig var stationeret på en gård nord for Viborg.

Indtil den første uge i oktober var der stille i klostret. Kirstine passede sine mange gøremål, og det var rart at have besøg af Sune, som både hjalp til og tog sig af deres mor, som tilsyneladende var faldet godt til. Derimod vidste Kirstine ikke sine levende råd. Udadtil behandlede hun sin mor med respekt og ydmyghed, men indadtil var hun splittet. Moderen var en stakkel, hjemløs og udstødt. Hun havde brug for hjælp og ville være prisgivet, såfremt hun skulle forlade Stubber Kloster. Men det syntes umuligt for Kirstine at glemme, hvordan hun i sin tid var blevet svigtet. Hendes nag og irritation mod moderen kunne i længden ikke undertrykkes. Moderen kunne ikke for tid og evighed blive boende.

Sune var meget opsat på at stævne Leif Bøvling på tinget og i det mindste få udbetalt bodeling og bod for den tort, moderen havde lidt. Kirstine og Sune havde ført lange samtaler om fremtiden, uden at nå frem til et resultat.

Det var stadig overraskende for Kirstine, at det var Ragnhild, som forstod hende bedst på dette punkt. Selv Ragnhild havde flere gange luftet, at moderen ikke kunne blive boende i klostret, og at det var dyrt at have en mund ekstra at mætte. Efter afsked med Sune havde Ragnhild og Kirstine forsøgt at tale med moderen om hendes fremtid. Da samtalen berørte, at hun ikke kunne blive boende, var moderen igen brudt sammen og havde været sengeliggende en hel dag. Herefter stod hun blot op og forsøgte at få livet til gå, som det havde gjort i over en måned.

- 27 -

Afsked – Oktober 1285

Det var Ragnhild, som kom med ideen. En morgen midt i oktober, da de efter laudes sad ved plankebordet, sagde hun pludselig: ”Skulle vi ikke søge hjælp hos vore naboklostre. Vi har jo tit hjulpet dem med korn eller kreaturer efter en hård vinter. Din mor kunne sagtens blive indlogeret mod en eller anden betaling.”

Kirstine sad et øjeblik og tænkte efter. ”Vi har jo ingen medgift at sende med hende.”

”De skylder os faktisk tjenester. Det var måske også muligt at finde penge til formålet.” Ragnhild så lidt gådefuldt på Kirstine. Så fortsatte hun: ”Jeg har ofte tænkt, at det altid lykkedes Dagmar og nu også dig og Cecilie at finde penge, hvis det er nødvendigt. Det er sager, som jeg aldrig har ønsket at blande mig i. Vi kan, hvad vi vil. Så kan vi vel også i denne sag?”

Der skulle handles hurtigt. Cecilie var enig i, at det var det rigtige at gøre. Gudum Kloster var for tæt på Bøvling, så det blev besluttet, at Kirstine skulle rejse med storbåden til Ørslev Kloster og forhandle med priorinden der. Forinden tog Kirstine samtalen med sin mor. Det blev en bevæget omgang, hvor hunvar nødt til at tilsidesætte både gråd og bønner. Der kunne ikke tages særlige hensyn. Efter en dag i sengen og mange indvendinger, accepterede moderen sin skæbne.

Det var en kølig rejse, som tog tre dage. De sejlede til Skive, ud gennem Skive Fjord og herefter rundt til Lovns Bredning. De var i en af de sidste dage i oktober, da de klemtede med klokken uden for Ørslev Klosters røde stenbygning.

Kirstine havde taget søster Tove med på rejsen. En ung novice, som skulle aflægge løfterne i november måned. Rejsen kunne give den unge pige lidt afveksling og inspirere til en ekstra overvejelse, inden porten for altid lukkede sig bag hende. Derudover rejste de sammen med fem af karlene, ledet af Toke. Den mørke tid var begyndt, og jo længere hen på året de rejste, desto mere usikkert var det.

En ældre lægsøster åbnede den tunge egedør og kiggede forbavset ud på de nyankomne. De blev vist indenfor og bedt om at vente i et koldt venteværelse. Efter lang ventetid blev de hjerteligt budt velkommen af moder Hildegard, som var overrasket over besøget. Hun var stedets priorinde, en lille og from ældre nonne. Kirstine vidste, at klostret i Ørslev blev drevet strengt efter Benedikts regel, og at man modsat i Stubber Kloster brugte det nye navn, man fik, når en nonne aflagde løfterne. Da det var sidst på dagen, blev de anvist deres natkvarter. Kirstine og Tove gik med til tidebønnen, hvor de begge oplevede, at troen praktiseredes med mere inderlighed end hjemme. Kirstines mor og karlene fra båden fik anvist deres spise og sovesteder, i en separat bygning ved siden af klostret. I Ørslev spiste nonnerne altid for sig selv.

Det var godt op ad formiddagen, inden moder Hildegard kunne afse tid til samtalen med Kirstine. Ordensreglementet blev håndhævet nidkært, og tidebønnerne varede meget længere end hjemme. Kirstine bemærkede, at Tove var forundret og overrasket over, at der kunne være så stor forskel på tolkningen af de hellige regler.

Klostret og kirken var i én og samme bygning, og der var tilknyttet en præst til kirken, som forestod laudesgudstjenesten. Kirstine opfordrede Tove til at skrifte, når nu de havde en præst i deres nærhed. På Stubber Kloster var det ikke ofte, nonnerne havde lejlighed til skriftemål. Det kunne lade sig gøre, når de om søndagen var i kirken i Sevel. Ellers besøgte præsten Asger Øgendahl klostret en gang i kvartalet. Men der var af forskellige årsager ikke mange, der benyttede sig af muligheden.

Moder Hildegard bød Kirstine tage plads i et lille indelukket arbejdsværelse, med et vindue ud mod en lille sø.

”Ja, I er nok bedre vant i Stubber Kloster,” lød det med den lille spinkle stemme.

Kirstine vidste ikke, hvad hun skulle svare.

Moder Hildegard fortsatte: ”Vi hører så meget om Stubber Kloster fra vor fælles prior.” Hun rømmede sig. ”Det er aldrig til at vide, hvad man skal tro med hensyn til prioren.” Den ældre priorinde viste med et skuldertræk, at hun ikke altid troede på priorens udsagn.

Der var et længere ophold, hvor de betragtede hinanden.

”Prioren har hele tiden beretninger om jeres aktive og driftige virke.” Det var Hildegard, der brød tavsheden. ”Og han kritiserer os ofte, at vi ikke beskæftiger os mere med verden udenfor. Vi falbyder jo ikke det vi forarbejder, og har derfor en mere beskeden økonomi.” Hun konstaterede det blot. Der var ikke tegn på bebrejdelse i hendes stemme.

”Siden Stubber Klosters stiftelse har vi forsøgt at holde os til salig Magnus Hjælms måde at drive den store ejendom.” Kirstine vidste ikke rigtig, hvad hun ellers skulle svare. ”Tilsyneladende har de skiftende bisper været tilfredse med den ordning. Vi er i hvert fald tilfredse med at være selvforsynende.”

Hildegard nikkede og så tankefuld ud. Så fortsatte hun: ”Ja, efter to år med misvækst, er vi kede af ikke at have noget dyrehold af betydning. Vi frygter armod og hungersnød. Flere af vore fæstegårde har ikke engang til deres egen forsørgelse og kan ikke betale deres fæsteafgift med korn og slagtekvæg, som det ellers er sædvane. Vi har talt om at skulle sende bud til jer for at få hjælp til at klare vinteren.”

Kirstine nikkede forstående og sagde stille: ”Vi har før hjulpet jer. Vi hørte i Skive, at det ikke er til at opdrive korn.”

”Ja, sikke en ulykke.” Hildegard vred sine hænder i bekymring. ”Så har I nok solgt jeres sidste korn. Prioren taler altid om Stubber Klosters evner til at drive handel. Vi havde dog håbet, at der kunne afses nogle få sække korn til jeres medsøstre.” Hun kom i tanke om, at hun endnu ikke havde hørt, hvilket ærinde de besøgende havde. ”Hvad skylder vi æren af et besøg så sent på året? Og så af priorinden selv.” Hun så spørgende på Kirstine.

Kirstine tog sig god tid til at forklare moderens ankomst og situation. Hun beskrev sin overraskelse efter så mange års adskillelse. Særligt forsøgte hun at forklare, at det ikke ville være tilrådeligt, at hun som priorinde havde sin mor bo på Stubber Kloster. Hildegards attitude ændredes langsomt i samtalen, da det dæmrede for hende, at Kirstine ønskede at efterlade sin mor på Ørslev Kloster. Der sås en misbilligende trækning i den ene mundvig.

Allerede inden Kirstine havde fremført sit egentlige ønske, forsøgte Hildegard at henlede hendes opmærksomhed på andre muligheder: ”Der er fæstegårde, som mangler modne kvinder til at forestå madlavning og andre sysler. Disse vil mod beskedne modydelser, eksempelvis læsning af bønner for afdøde slægtninge og den slags, gerne modtage oplyste og troende personer i deres husholdning.” Hildegard virkede ikke særlig begejstret.

”Mit ønske er i al sin enkelhed at sørge for, at min mor får en tryg alderdom i et kloster, hvor troen er i højsædet, og hvor jeg fornemmer, hun vil blive behandlet i henhold til Benedikts regel,” sagde Kirstine uanfægtet. Hun havde ikke håbet, at det skulle blive nødvendigt at henvise til de hellige regler, men fornemmede instinktivt, at her ville henvisninger være på sin plads. Hun fortsatte: ”Ifølge Benedikt kapitel 53 og 58 og priorindens uindskrænkede mulighed for at træffe beslutninger i henhold til kapitel 2 vil jeg ydmygt anmode om, at min mor bliver optaget i Ørslev Kloster.” Hun gjorde sig meget umage med at virke underdanig og ydmyg; blikket var sænket, og hun fremsatte sin anmodning med lav stemme. ”Jeg vil sørge for, at Ørslev Kloster vil få en tilstrækkelig medgift som kompensation for, at det ikke er en ung og stærk person, klostret lukker ind.”

Hildegard fik et vredt udtryk, da Kirstine nævnte de berørte regler. ”Tro ikke, at jeg vil sidde og høre formaninger fra en ung og uerfaren, der er valgt som hellig moder i en alt for ung alder, og som umuligt kan have fornøden erfaring med de hellige regler.” Hendes ansigt blev dog formildet af den underkastelse, som fulgte med anmodningen. Der sås også en vis imødekommenhed, da hun hørte om medgiften.

”Hvilke egenskaber har din mor, som klostret kan anvende?”

”Min mor kan både læse og skrive. Derudover har hun viden og erfaring fra bispestolen i Lund og andre store steder, som sagtens kan blive til gavn for jeres kloster.” Kirstine ville have nævnt flere egenskaber, men holdt inde. Hun ville nødig spørges, hvorfor de ikke optog moderen i Stubber Kloster. Men bare tanken om, at hun dagligt skulle blive påmindet om slægtskabet, var uudholdelig. Derfor sagde hun blot: ”Jeg ser, at Ørslev Kloster anvender lægsøstre, hvilket vi ikke gør hos os. Derfor tør jeg gerne anbefale min mor.”

Hildegard følte sig tilsyneladende beroliget. Den megen ros, prioren havde fremsagt om den nye unge priorinde på Stubber Kloster, var tilsyneladende noget overdrevet. Der var måske en mulighed for at få en god medgift og dermed ændre lidt på klostrets nuværende svære situation. Der var et stort behov for at modtage korn og andre fødemidler.

De blev afbrudt af klokken, som kaldte til tidebøn.

Kirstine følte sig lettet, da de ikke længere kunne skimte landingspladsen ved Ørslev. Afskeden havde heller ikke denne gang været nem. Hun var klar over, at moderen følte sig svigtet, og at det måske var sidste gang, de havde set hinanden. Forsigtigt havde hun nævnt, at Sune forsøgte at få udbetalt bod fra Leif Bøvling, og at der ville blive lagt pres på, at denne bod skulle blive tilstrækkelig stor, så moderen selv kunne afgøre, om hun ville forblive i Ørslev Kloster. Under alle omstændigheder følte Kirstine sig fri for fremtidige forpligtigelser. Prisen for optagelsen som lægsøster havde været høj. De medbragte sække med korn havde ikke været nok, for Hildegard ville ikke acceptere de meget høje priser, der var på korn, så det havde været nødvendigt tillige at betale med guldmønter. I sit stille sind havde Kirstine besluttet, at såfremt Ørslev Kloster igen skulle få behov for hjælp, skulle det som minimum komme til at koste dem dagspriser. Der havde ikke været tale om gengældelse af tidligere tiders tjenester. Hildegard havde forstået at udnytte situationen.

De havde god vind hjemover, og en lettet stemning om bord. De tre dages besøg i Ørslev Kloster havde ikke været muntre, tværtimod. Både hos nonnerne og i herberget herskede en trist og mørk stemning. Søster Tove havde mere end én gang ytret sin glæde over at skulle hjem. Lettelsen var til at føle på, da de stod ned gennem Skive Fjord, for at nå deres natlogi i købstaden.

Inden afrejsen til Ørslev havde Kirstine erfaret, at Stein var vendt tilbage til egnen og var gået i gang med at bygge sig en hytte på en odde i Flyndersø. Da de stod ned gennem Flyndersø for fulde sejl, fik Kirstine den indskydelse at gøre Stein en lille visit. Hun havde ikke set eller hørt til ham siden kampen ved Geddal. Selv efter løvfald kunne hytten ikke ses fra søsiden, idet hele odden var dækket af tæt egekrat og spredte enebærbuske. Oven for odden lå de store vidder af lyng med spredt bevoksning af forkrøblede buske og enlige træer. Bevoksningen blev holdt nede af klostrets flokke af kvæg og får, som ofte blev gennet ud på disse øde strækninger overvåget af klostrets drenge. Kun en svag røgfane afslørede beboelsen. På sydsiden af den smalle odde gled båden langsomt gennem sivene og skød op på land ved siden af et mindre fartøj. Lyden af de små sten mod bunden sendte en svag knasende lyd op fra kølen. Båden blev langsomt bremset, men skræmte et par geder, som var tøjret mellem træerne. En hund gav sig omgående til at gø. Et øjeblik efter kom Stein til syne med sin langbue og sit store sværd ved siden.

Hans ansigt lyste op, da han så, hvem det var. De to hunde fik en kort kommando, og der blev igen stille omkring dem. ”Guds fred og velkommen,” sagde han, og gav en hånd med at rykke båden lidt ind mellem sivene. ”Hvad skylder jeg æren?” sagde han, mens han hjalp Kirstine fra borde og nikkede venligt mod mandskabet.

”Guds fred,” sagde Kirstine. ”Vi er for hjemadgående, da jeg fik lyst til at hilse på dig. Jeg mindes ikke at være blevet spurgt om tilladelse til opførelse af nye bebyggelser ved søen.” Kirstine smilede venligt til Stein. Hendes kinder var røde og vejrbidte af de seneste dages sejlads.

”Må jeg byde en lille forfriskning,” var hans korte svar.

”Tak, vi skal hjemover,” sagde Kirstine. ”Men jeg vil da gerne se din nye bolig.” Hun bad besætningen vente. ”Det tager kun et lille øjeblik.”

Hun fulgte den store mand ind mellem træerne. Her var ryddet en ganske lille plads, hvor en beskeden bjælkehytte var opført. Hytten så færdig ud, men udenfor bar den lille lysning stadig præg af det nylige byggeri. Da de trådte ind i hytten, kom den sødlige friske duft af nytilhugget tømmer dem i møde. På bordet stod mad, som Stein nyligt havde rejst sig fra.

”Kan jeg tilbyde lidt mad eller et bæger friskt gedemælk?”

”Tak, lidt gedemælk ville være dejligt.” Kirstine så sig omkring. Selv om alt virkede helt nyt og ikke rigtig havde fået sin plads endnu, var der allerede hyggeligt og bekvemt. En stige førte op til et loft, hvor der tilsyneladende var sovested. Ildstedet sørgede for god varme, og der var gjort plads til nogle enkle fiske- og jagtredskaber i et aflukke inden for døren, hvor lemmen stod på klem. De to store hunde, som for et øjeblik siden havde set frygtindgydende ud, lagde sig tæt ved ilden.

”Sikke et dejligt sted at bo,” konstaterede Kirstine, mens hun så rundt. ”Hvad fik dig til at flytte fra Jattrup Huse? Var det ikke mere trygt at bo med de andre i bebyggelsen?”

De havde sat sig ved bordet. Kirstine fandt det forfriskende med den ro, hun altid kom til at føle i hans nærhed. Indimellem kunne det virke trættende at være sammen med kvinder. Mange kvinder bryder sig ikke om tavshed, og taler hellere om ligegyldige ting. Hver gang hun var sammen med Stein, lærte hun et eller andet. Hun var ikke bevidst om hvad.

Da han endelig sagde noget, kom det helt bag på hende. ”Jeg syntes ikke, jeg kunne byde dem at blive der.”

Tavsheden lukkede sig igen omkring dem.

”Den tidligere marsk genkendte mig,” fortsatte han, ”og der skal nok være dem, som ønsker at efterstræbe mig. De øvrige i Jattrup Huse er nok fredsløse, men ikke for så alvorlige gerninger. Derfor må det ikke gå ud over dem.” Da Kirstine ikke sagde noget, hvilket hun havde lært af ham, talte han igen. ”I øvrigt holder jeg af at bo for mig selv. Her kan jeg fiske, gå på jagt og lave de ting, jeg har lyst til. Vil jeg have selskab, kan jeg blot sejle ned til Jattrup, der vil der altid være en potte øl, der skal deles.” Han smilede til hende.

Hun fandt ham både gådefuld og sympatisk. Her sad en person lige over for hende, som med få ord netop havde indrømmet krybskytteri, ulovlig bebyggelse på andres grund, skyldighed i kongemord og meget mere. Samtidig smilede han, som var det den enkleste sag af verden.

”Jens Kalf på Vinderupgaard regner jeg for en vigtig forbundsfælle. Fra hans side har du intet at frygte.” Kirstine talte med samme enkelhed. ”Jeg er taknemmelig for jeres hjælp ved Geddal. Ulf Krabbe virker ikke mere som nogen farlig modstander. Er der noget, jeg kan gøre til gengæld?”

”Den unge priorinde vælger sine forbundsfæller med omtanke. Kalf-familien er ikke de værste at stå sammen med, på trods af deres adelsstand. Pas på Albertsen-familien på Landting, de stjæler jeres får på heden. Det skulle nødig være sådan, at det er os fra Jattrup, der får skylden. Men nej tak, vi har, hvad vi skal bruge i øjeblikket. Jeg frygter at der kommer stor nød her i vinter. Mange har ingen mad.” Han tog et drag af sin gedemælk.

”Har du korn nok til vinteren?” spurgte Kirstine.

Han nikkede blot.

Hun undrede sig over hans udtalelse om de adelige. Det lød nærmest, som om han hadede alle stormænd. Højt sagde hun: ”Hvad galt er der i at være adelig og ridder?”

”I gammel tid var der ære i at være kriger. Høvdingene gjorde sig fortjent til deres gyldne sporer gennem kamp og sejre. I dag har afkommet fra disse høvdinge arvet de gamle slægters rigdom og magt, og de skal ikke længere selv gøre sig fortjent.” Han sad et øjeblik og tænkte sig om, inden han fortsatte: ”I dag har de med tvang opført borge, som de har fyldt med djævle og onde mænd. Herfra kan de undertrykke og udmarve uden selv at rejse sig fra ølkruset. Kirken gør ingenting, blot de selv får del i rovet.”

Stein – eller Henner Friser, som han jo egentlig hed – vendte sig mellem sivene og forsvandt med sine to hunde ind i bevoksningen. Toke og mandskab fik storsejlet sat. De havde god vind ned i tragten ved Bregnskoven, og de vinkede til nogle få, der stod ved landingspladsen ved Jattrup Huse. Stedkendt fandt Toke sejlrenden mellem øerne ved Søgårde, og inden for to timer var de i Stubbergård Sø, hvor klostret dukkede stateligt frem på holmen. Storsejlet rutsjede larmende ned, og de lod farten fra skibet klare det sidste drej ind mellem palisaderne. En større forsamling var kommet ned til landingspladsen. Både nonner og tyende. Forrest stod Aage og gjorde sig parat til at tage rebet i stævnen.

Et kort øjeblik tænkte Kirstine: Jeg forstår godt, hvorfor en priorinde bliver kaldt moder. Selv modne og langt ældre nonner kan være som børn, som skal have deres mor til at ordne tingene. Freden er forbi, og ansvaret kalder.

Kirstine nød gensynsglæden.

Aftensmaden var netop overstået, og tidspunktet var kommet, hvor alle kunne komme til orde. Kirstine fortalte udførligt om rejsen og de mange indtryk. Ansigterne ved bordet blev alvorlige, da hun fortalte om den begyndende nød i Skive. Korn kunne næsten ikke opdrives, og mange andre næringsmidler blev solgt til høje priser.

Cecilie afbrød. ”Hvad skal vi forlange for kornet? Vi kan stort set få det, vi forlanger, hvis blot folk har pengene.”

Margretha talte, inden Ragnhild kunne nå at indskyde sin bemærkning. ”I herberget har vi betydelig flere at mætte end vanligt. Vi bliver nødt til at fange flere fisk i søen, ellers vil det gøre et stort indhug i lagrene.”

”Der er også betydelig flere syge, end vi plejer at se,” indskød Gertrud.

”Ja, ja, lad nu vor moder komme hjem først.” Ragnhild foretrak, at der var lidt styring ved aftenbordet. Selv havde hun også nogle ting, der skulle fremføres, så hun skiftede emne. ”Vi bliver nødt til at gøre noget ved de tyverier af får og geder, vi har kunnet konstatere på det seneste. I går mistede vi yderligere to får. Det ender med, at vi skal have alle dyr tilbage på hjemmemarkerne. Hvor mange dyr har vi mistet nu?” hun kiggede over mod søster Bodil.

”12 får og 2 geder,” var det korte svar.

Ragnhild fortsatte: ”Jeg føler mig overbevist om, at det er det pak oppe fra Jattrup Huse.”

”Det er jeg nu ikke så sikker på,” indskød Kirstine. Hun kom i tanke om Steins bemærkning tidligere på dagen. ”Er vi blevet forulempet af Gert Albertsen for nylig?” spurgte hun.

”Han og fire ryttere var på et kort visit forleden,” svarede Cecilie. De havde en ekstra hest med til at fragte korn hjem til Landting. Der blev dog ingen handel, for han ville ikke betale prisen. Han skabte sig og råbte, at klostret slog mønt af kornmangelen.”

Kirstine nikkede og sagde så: ”Jeg er enig med Ragnhildi, at alle græsningsdyr skal hjem i umiddelbar nærhed af klostret. Samtidig vil jeg bede Aage om, at der kommer våbenføre mænd ud sammen med drengene. Det bliver en lang vinter.”

Der var flere beskeder. Blandt andet, at arbejdet med brobyggeriet ved Hagen var indstillet for vinteren, og at en velhavende familie på Thyholm havde ansøgt om modtagelse af en af deres døtre som novice. Medgiften lød tilfredsstillende.

Midt i november kom den uge, hvor søster Tove skulle overgå fra novicetiden og aflægge de hellige løfter, for at vie sit liv til Herren og følge Bennedikts Regula.

Kirstine havde deltaget i optagelser af flere af sine medsøstre, men det var første gang, hun selv havde ansvaret. Hun følte spænding ved at skulle udføre handlingen, og modsat dengang, hun selv aflagde løfterne, var hun optaget af de symboler, der lå i dem. Ved hendes egen optagelse var det nærmest noget, der blot skulle overstås, og de samtaler, hun dengang havde haft med Dagmar, havde ikke fundet rodfæste. Dengang var hun så vred over sin skæbne, at hun ikke rigtig forstod meningen. Gamle Beate havde i sin tid sagt, at når en ny søster blev optaget, var det, som om der hver gang var en ny erkendelse, der åbnede en lille flig af et samlet billede, en forståelse af livet. Kirstine så nu visdommen i Beates ord. Hun var klar over, at hun selv havde lang vej, inden hun så rækkevidden af sit liv. Kirstine var tiltrukket af tolkningen af Benedikts regler. Til at begynde med havde hun anvendt dem for at få indflydelse. I den konfliktfyldte tid havde hun kunnet citere reglerne og bruge dem, når hun havde haft et af sine opgør med nogle af de ældre nonner. De ældre nonner var meget troende, men havde aldrig anvendt reglerne i egentlige konfliktsituationer. Kirstine var lidt flov over sig selv, når hun tænkte, hvor kynisk hun indimellem havde brugt dem. Fra Dagmar vidste hun, at enhver priorinde til enhver tid kunne tolke og bøje reglerne, fordi Benedikt havde lavet det således. En abbed eller priorinde havde uindskrænket ret til egen tolkning. I realiteten var priorindens ord lov, og kun få undtagelser, kunne tilsidesætte denne autoritet. Det var et stort ansvar, tænkte hun ofte. Hvor nemt var det ikke at komme til at bruge den magt forkert.

Søster Tove havde fået Gertrud som sjæleleder i den uge, løfterne skulle aflægges. Optagelsesritualet blev tolket forskelligt fra kloster til kloster. I Stubber Kloster var novicen pålagt fuldstændig tavshed i 14 dage op til ugen, hvor løfterne skulle afgives. Der blev hver dag afholdt særlige andagter, hvor Regula blev oplæst i overværelse af alle. Særligt vanskelige og svært forståelige passager blev forklaret efterfølgende. Det var lange dage, og megen tid i kapellet. Afgivelsen af løfterne var kun for optagne nonner, derfor blev novicerne forment adgang den anden sidste dag i ugen, hvor Tove skulle aflægge de skriftlige løfter.

Højtideligt frembar søster Gertrud det skriftlige vidnesbyrd, et kunstfærdigt stykke pergament, hvor der blev aflagt løfter for hvert afsnit af Regula. Cerimonien afsluttedes med, at søster Tove lå udstrakt med ansigtet nedad, hvorefter søstrene sang salmer omkring hende. Herefter blev det underskrevne bevis højtideligt båret ud og lagt i klostrets arkiver.

Optagelsesugen blev afsluttet med selve løftedagen, skæringsdagen mellem livet i verden og livet i klostret. Løftedagen var skelsættende, fordi søster Tove herefter ikke længere var herre over sin egen person. De mundtlige løfter blev aflagt som en lang række af udsagn, som blev læst op af Kirstine, og hvor Tove med Gertrud ved sin side besvarede denne lange række af løfter ved at sige: ”Det lover jeg.”

Løfterne var delt op i en række kategorier. Løfter om lydighed både over for Regula og lydighed over for priorinden. Løfter om at være fuldt oplyst om, hvad hun afgav løfte om. Løfter om stedbundenhed – Tove lovede, at hun ville udvise udholdenhed ved sin forbliven på Stubber Kloster. Løfter om klosterlig levevis. Løfter om cølibat og fattigdom.

Midt i ritualet blev et nyt hovedlin båret frem, og Toves gamle hovedlin blev fjernet, hvorefter hendes nøgne isse kom til syne, og hun blev højtideligt iklædt sin nye hovedlin, som symboliserede, at hun nu var iklædt Guds tøj og kunne begynde sit nye liv. Herefter fortsattes med et dåbsritual, hvor Tove for evigt blev frataget sit jordiske navn og døbt på ny. Hun fik navnet Laurentia. På Stubber Kloster var der som nævnt ikke tradition for, at det nye navn blev brugt i dagligdagen, som det var tilfældet på Ørslev Kloster. Det langvarige ritual blev afsluttet med, at søster Tove lagde sig på det kolde stengulv foran hver enkelt af søstrene, hvorefter den pågældende nonne bad en bøn for den nyoptagne.

Da optagelsen var tilendebragt, stillede nonnerne op på normal vis, og Kirstine påbegyndte hymnen, hvorefter processionen alvorsfuldt gik gennem sidegangen fra kapellet, hvor de to novicer, der var forment adgang, stod og ventede. De istemte begge det sidste af hymnen, da processionen nåede ud.

I det samme hymnen ophørte, brød søstrene ud i højrøstet tale. Alle havde travlt med at falde Tove om halsen og gratulere. De næste øjeblikke var der en højrøstet og lettet stemning, og de begav sig langsomt over mod kapitelsalen, hvor der skulle spises god mad i dagens anledning. Vielsen af en ny nonne var en glædens dag.

- 28 -

Nabofejde – Foråret 1286

En række snestorme rasede den vinter. I januar og februar var hele landet dækket af store mængder af sne. Der var usædvanlig mange dødsfald blandt de fattige på grund af kulde og dårlig ernæring. Forrådene var for længst brugt op, og kun de mest velstillede, mærkede ikke nøden. To år med misvækst satte sine tydelige spor. Både mennesker og dyr led. Normalt kunne man altid komme til at skære lyng eller mos, når det var helt galt. Men denne vinter var alt trøstesløst. Mange havde været nødt til at spise de rester, som var lagt hen til såsæd. I kirkernes våbenhuse lå mange lig og ventede på at komme i jorden. Heldigvis slap vinteren sit tag allerede tidligt i marts måned, og midt i måneden var søerne isfri. Mange kunne herefter igen fiske, og den værste sult blev derved mindsket betydeligt.

På klosterholmen havde døden også sat sine spor med syv dødsfald blandt klostrets egne beboere. Derudover var adskillige omkommet på hospitalet. Søster Inge blev fundet død i sin seng, efter hun ikke var mødt op til den natlige tidebøn en kold nat i januar. Dødsfaldet fik Kirstine til at beslutte, at det kun var én nat om ugen i den kolde tid, at der blev kaldt til matutin. Afgørelsen vakte en del diskussion, men Kirstine holdt på sit. De øvrige dødsfald på klosterholmen var Aages to yngste børn, to ældre tjenestepiger samt gamle Alf. Endelig fandt de Sorte Grethe på stien mod Nautrup, hvor hun var faldet efter et sygebesøg.

Grethes død påvirkede Kirstine mest. Hun var en ganske særlig ven, som helt forstod hende, og som hun kunne søge råd hos. Begravelserne foregik en lørdag i marts måned. Øgendahl forestod jordfæstelsen. Det var svært at få præsten ud til klosterholmen. Han påstod, han var overanstrengt og forlangte en høj pris, hvilket Kirstine nødtvunget måtte acceptere.

Det var lige efter middagstidebønnen sidst i marts måned. Cecilie og Kirstine sad i arbejdsværelset. De havde netop sendt flere af karlene af sted med såsæd til nogle de af fæstegårde, der ikke selv havde.

”Vi fortsætter byggeriet af broen ved Hagen. Vi skal blot afvente, at vandstanden bliver lidt lavere,” sagde Cecilie. ”De sidste egekævler ligger klar til at blive hamret ned i den mudrede fjordbund.” Hun havde optegnelser over, hvor meget tømmer der var brugt.

Salget af korn var gået forrygende hen over vinteren. Der var nu kun få sække tilbage til videresalg. Resten var til klostrets eget forbrug samt til såsæd. Prisen på korn var firdoblet siden købet af det store parti. Derudover havde klostret tjent penge på de mange tønder saltede fisk og andre fødevarer, der var opmagasineret.

”Vi må ud og købe stort ind, når det bliver sommer. Klostret har rigeligt med penge at købe for,” sagde Kirstine veltilfreds.

”Ja, når vi medtager, at vi aldrig har haft så stort et dyrehold efter en lang vinter.” Cecilie lagde fortegnelserne på hylden og fortsatte: ”Klostret har aldrig været mere velhavende. Det varmer samtidig, at vi har kunnet hjælpe så mange mennesker. Selv i Sevel er der smalhals.”

Alle, der var i stand til at betale for hjælpen, var blevet afkrævet betaling. Herremændene, der ejede egne gårde, havde i visse situationer været nødt til at skylde for de varer, de havde modtaget. Selv Eberstein på Rydhave havde købt såsæd. Kirstine vidste fra Jens Kalf, at der næsten var hungersnød på Landting. Hvis det ikke havde været for svogerskabet med Kalf-familien, havde det været meget skidt for familien Albertsen.

Når klostret sendte sine hjorder af køer, geder og får på græs, var det altid under bevogtning af et talstærkt mandskab. Alligevel var der forsvundet nogle får i marts måned. Den ene gang var Gert Albertsen blevet observeret som gerningsmand. Kvægtyve blev normalt straffet hårdt. Albert Albertsen og hans familie chikanerede klostret på alle mulige måder. Af en eller anden årsag var Kirstine og klostret skydeskive for alle de dårligdomme, som ramte familien på Landting. Efter kampen ved Geddal havde Albertsen-familien tabt respekt og anseelse. Albert Albertsen forsøgte i lang tid at holde en ryttertrop som de rige naboer på Vinderupgaard og Rydhave. I efteråret var han dog blevet nødt til at formindske bemandingen væsentligt, så han nu kun havde otte betalte ryttere. Derudover havde den gamle borg den sædvanlige bemanding af gårdskarle og svende. De to yngste sønner var sendt i tjeneste hos andre adelsfamilier, så kun den ældste søn, Gert var hjemme. Han havde endnu ikke fundet sig en brud. Han var ikke så velkommen på Vinderupgaard, selv om Jens Kalf var gift med han søster Signe. Der var tit ballade og konflikter i hans kølvand.

Kirstine og medsøstrene sad over morgenmaden. Det var først i april, vejret var tørt og solrigt. Ragnhild sendte Kirstine et bebrejdende blik. Det var priorindens opgave at starte samtalen om klostrets anliggender, og efter Ragnhilds blik at dømme var det på høje tid.

Kirstine rejse sig. ”Jeg kan se, at Ragnhild har meddelelser om klostrets anliggender. Vi skal i gang med årets såning.” Kirstine satte sig ned og nikkede mod Ragnhild.

Ragnhild nåede lige at åbne munden, inden der blev ringet kraftigt med klokken ved porten. ”Det var tidligt,” sagde hun.

Kirstine rejste sig. ”Fortsæt bare.” Hun skyndte sig forbi køkkenet, hvor de to tjenestepiger stod og ventede. Den svage april vind slog hende i møde. Morgendisen lå stadig lavt over søens overflade, og fik træerne på den modsatte side til at se spøgelsesagtige ud. Vindebroen rutsjede ned, da hun gik hen over tunet. Så var det altså kendte folk, der havde meldt deres ankomst. En lille klynge mænd stod ved porten. De gav plads for en ung knøs på en lille arbejdshest, der red ind gennem porten. Hesten prustede anstrengt, og ånden stod som små røgskyer ud af næseborene. Kirstine genkendte den unge knægt fra Mikkelsøns gård i Sevel.

Drengen så sig rundt og fik så øje på Aage. ”Jeg skulle melde fra min husbond, Bjarke, at Gert Albertsen netop er redet gennem Sevel, med retning mod Søgårde. Han har tre følgesvende med sig.” Drengens stemme var i overgang, han forsøgte uden held at holde den i et dybt stemmeleje.

Efter den seneste episode, hvor klostret havde mistet to får, var det aftalt med Bjarke Mikkelsøn, at han gerne måtte meddele, når der var folk fra Landting i området. For en uge siden havde de sat en flok får og geder på græs i området omkring Jattrup Huse. Flokken var vogtet af tre drenge og en af de ældre karle. Drengen sad nu på hesten og ventede svar. Portner Aage svarede ikke; han så spørgende hen mod sin priorinde, som stillede sig bag den lille klynge. Da mændene så Kirstine, blev der øjeblikkelig plads omkring hende. Hun nikkede venligt.

Aage vidste efterhånden udmærket, at i den slags sager var der kun én, der kunne træffe beslutninger. Han kunne højst forvente at blive spurgt til råds.

Kirstine stod lidt. Hun havde håbet, at de forrige sager handlede om, at Gert Albertsen kedede sig, og når vinteren var omme, ville denne ikke særlig ærefulde beskæftigelse ophøre. Nu stod hun og skulle tage en afgørelse. Det var vigtigt ikke at lægge sig ud med magtfulde naboer. På den anden side kunne dette uvæsen heller ikke fortsætte i evigheder. På tinget ville Gert Albertsen benægte alt om kvægtyveri. Tværtimod ville han kræve bod for ærekrænkelse, såfremt klostret var så ubetænksom, at gå den vej. En klage til Albert Albertsen var tidligere overvejet. Den mulighed var dog hurtigt forkastet. Lige nu fortrød hun, at hun ikke havde benyttet sig af sin indskydelse om at søge råd hos Helenes bror Jens Kalf, da han besøgte klostret forleden. Hun så medsøstrenes skuffede ansigter for sig, når deres hellige moder ikke var i stand til at løse problemerne. De var tidligere blevet tirret af Albertsen-familien. Kirstine blev bevidst om, at alle så på hende.

Henvendt til Aage sagde hun: ”Arvid og du kan tage 10 mand med jer. Om nødvendigt skal I bruge magt til at beskytte vores kvæg. Tager I dem på fersk gerning, vil jeg gerne, at I bringer mig Gert Albertsen, og han skal gerne være uskadt. Lad blot hans følgesvende ride hjem og sladre.” Hun tænkte sig lidt om og fortsatte så: ”Pas på, at der ikke sker ham noget alvorligt. Så hellere lade ham løbe. Men han må gerne få sig en skræk i livet. Tag klostrets antræk på, og hent vort banner i salen. Han skal vide, at ingen stjæler uhindret.”

Der kom omgående fart over alle. Arvid råbte ordrer, og alle var pludselig i hektisk aktivitet. Toke råbte på stalddrengene, og hestene kom ud af staldene, og våben blev fundet frem.

Mens Aage fik fastspændt sin brynje, gik Kirstine hen til ham og sagde stille: ”Pas godt på folkene. Fra Helenes bror ved jeg, at når det virkelig gælder, går der nemt panik i Gert Albertsen.”

Ikke lang tid efter red 12 mand over vindebroen, og på den anden side satte de i galop med gamle Magnus Hjælms banner i deres midte. Nu må vi se, om Arvids mange våbenøvelser med mændene er nok til at skræmme en svigagtig adelsmand og hans trænede svende. Det skræmte hende, at hendes besked kunne give anledning til lemlæstelse og i værste fald død. Hun vendte sig mod stalddrengen fra Sevel. ”Hils din husbond og sig tak for buddet. Kirstine så mod klosterbygningen. Til sin overraskelse så hun alle sine medsøstre stå og kigge tavst på hende fra trappen. Der var ikke én, der bevægede sig.

Formiddagen sneglede sig af sted. Kirstine havde givet besked om, at såning og al øvrig færdsel uden for klosterholmen var aflyst. De få tilbageblevne karle og drenge var beordret til porten. Ragnhild bad indtrængende om, at broen blev hævet. Kirstine afviste, men var enig i, at klostret skulle være yderst opmærksomt på sin sårbarhed. Det var ikke ofte, klostret lagde sig ud med sine adelige naboer med våbenmagt. Tidebønnen før middag virkede tam og uden inderlighed. Alles tanker var hos mændene. Gulla var den eneste, som ytrede sig mod Kirstines beslutning. Efter mændenes afgang, sagde Gulla indigneret: ”Den hellige moder kunne godt tage andre med på råd, før hun sender vore mænd i døden.”

Kirstine havde ikke svaret. Hun gav i sit stille sind Gulla ret. Det var muligt, hun var blevet for selvrådig. Efter den positive udgang af Geddal-slaget, var hun ganske godt tilfreds med den beslutning, hun nærmest havde presset gennem. Er magten steget mig til hovedet, tænkte hun. Hun overvejede endnu en gang på beslutningen. Gulla kritiserede hende ofte. Sidste gang der forsvandt dyr på marken, var ingen undtagelse. Dengang blev hun bebrejdet, at der ikke blev gjort noget. Der var ikke tid til nogen lang rådslagning. Det var altafgørende, at der blev truffet hurtige beslutninger. Lad os nu vente og se, beroligede hun sig selv endnu en gang. Højt sandsynligt er Gert Albertsen blot på vej et eller andet sted hen. Det lød dog ikke sandsynligt. Knuden i maven sendte bølger af nervøsitet ud i hendes krop. Hun havde en ubændig lyst til at ride ud og kigge efter, men tvang sig selv til at se rolig ud.

Lige inden Vesper skete der endelig noget. En af drengene råbte gevalt fra det øverste af portnertårnet og pegede mod nordvest. Det var, som om alle vågnede op, og alle slap hvad de havde i hænderne, og løb hen på en plads, hvorfra det var muligt at se mod nordvest. På bakken kom rytterne til syne. Magnus Hjælms banner vajede bag de to første ryttere, herefter kom to gående og så igen ryttere. Fire heste uden ryttere sås bagerst i kolonnen.

”De er der alle,” råbte en af drengene ophidset. Lige efter tog drengen en lille runde om tunet med hænderne højt hævet. Spændingen skulle ud af kroppen.

Kirstine smilede. Jeg kunne også have brug for en lille runde i løb, tænkte hun.

”De to til fods har bundne hænder,” var der en, der råbte.

Alle stod som paralyserede og stirrede mod det lille følge på vej mod klostret.

Kirstine beordrede alle nonner inden døre. Det var ikke værdigt for fromme troende bare at stå og glane. ”Ragnhild, vil du meddele Aage og Arvid, at jeg venter dem i mit arbejdsværelse,” sagde Kirstine. Hun ville være gået op til sig selv, men kom i tanke om noget. Hun vente sig og sagde: ”Giv besked om, at fangerne kan anbringes i oratoriet. De skal være bevogtet hele tiden. Få Gulla til at sætte rigeligt med mad og øl frem til vort mandskab, de må gerne spise i kapitelsalen. Så kan de samtidig fortælle vore medsøstre, hvad der er foregået. Åh ja, fangerne skal også have noget spiseligt. Du og Cecilie må gerne komme med.” Hun gik op ad trappen. Hun kom med det samme i tanke om, at hun hellere ville have været nedenunder, så hun kunne se de tilbagekommende. Men kom i tanke om, at det var jo netop det, der ikke var værdigt for en priorinde. Utålmodigt satte hun sig og ventede på, at nogen skulle komme op ad trappen.

Aage og Arvid sad ved plankebordet. Det var tydeligt, at det havde været en lang dag for dem. De var begge beskidte og vejrbidte. Der hang en duft af heste og friskhed omkring dem. Da han kom op i arbejdsværelset, sagde Aage tørt: ”Så sidder Gert Albertsen i oratoriet.”

Cecilie var netop kommet med en kande øl. Ragnhild satte krus frem. Knap var der hældt op, før begge mænd drak begærligt. Kirstine smagte mådeholdent på øllet. Cecilie havde hentet af det stærke, som ellers kun blev brugt til videresalg.

”Hvor er jeg glad for at se alle vel tilbage og ved godt helbred,” sagde Kirstine højtideligt. ”Fortæl, hvad der er sket?”

Til Aages forbavselse åbnede Arvid munden og begyndte at fortælle. ”Allerede ved ålekisterne mødte vi en karl fra Søgårde, som kunne fortælle, at Gert Albertsen var redet mod nord lige efter vadestedet. Da vi vidste, hvor vores kvægflok befandt sig, var der ikke andet at gøre end at komme deropad.” Han tog et drag af øllet og fortsatte: ”Ved de store lavninger så vi dem. De havde netop jaget vore drenge op ad skråningerne, så de havde frit spil ved den store fårefold. De tre svende, Gert Albertsen havde med sig, havde hver dræbt og brækket et får, som de var ved at spænde fast på hestene. Vi stod et øjeblik og iagttog dem oppefra.”

Aage afbrød ham. ”Will havde åbenbart været på visit i Jattrup Huse, og han kom nu ned mod ugerningsmændene fra den anden side. Da de fik øje på ham, så det ud, som om de ville angribe ham. Derfor angreb vi dem med det samme ned ad bakken.”

Arvid nød tilsyneladende denne del af dagens tildragelse. Han slog sin knyttede hånd ind i den anden, så det smældede. Den ellers så stille og afmålte Arvid kunne ikke skjule sin begejstring. Det var tydeligt, at han så optrinnet for sit indre blik, og den forskrækkelse, ugerningsmændene måtte have fået. Han overtog ivrigt fortællingen. ”Det kom fuldstændig bag på dem. Vi var jo også 12. I klostrets røde og grønne farver med dragne sværd og med banneret i spidsen, og så i tilgift ned ad bakken. Det var bedre end Geddal. De sked i bukserne af skræk.” Hans stemme var helt oppe i de høje toner.

Aage så selv ud til at leve sig godt med, men da han hørte de sidste udtalelser, bestemte han sig for at tage over. Han rømmede sig og fortsatte: ”De blev ganske overraskede, over at blive taget på fersk gerning. Det stod malet i deres ansigter. To af svendene nåede kun lige op på deres heste, før vi var over dem. De overgav sig promte. Jeg besluttede at tage deres våben og heste, og så forfulgte vi Gert Albertsen og hans svend op ad bakken på den anden side. De havde retning mod vadestedet. Arvid og 4 - 5 af folkene havde dog bemærket det og skød genvej omkring et af mosehullerne ned mod Søgårde. Vi andre var kommet lidt efter, fordi vi skulle tage os af de overskydende heste.

Kirstine så over på Ragnhild, som gentagne gange havde taget et drag af sin øl. Hendes ansigt virkede nærmest forkrampet.

Aage fortsatte: ”Vi forfulgte dem over stok og sten. Til at begynde med så det ikke ud til, at Gert Albertsen havde lagt mærke til, at de var ved at blive afskåret. Men bagfra kunne vi se, at de flygtende var ved at tabe kapløbet mod vadestedet. Arvids gruppe løb nærmest ved siden af Gert Albertsen, blot på den anden side af den lange mose.”

Kirstine kunne se, at samarbejdet mellem den yngre Arvid og den efterhånden lidt aldrende portner fungerede perfekt. Arvid nikkede til det, Aage fortalte.

”På et tidspunkt opdagede Gert, at kapløbet var tabt. For pludselig ændrede de flygtende retning og forsvandt mod Jattrup Huse. Vi forfulgte dem, men jeg måtte have en mand mod Søgårde for at varsko Arvid. Arvid ville være sikker på, at Gert ikke kom først over vadestedet, for så kunne han i hvert fald ikke længere blot løbe hjem.”

Cecilie hældte op på ny, og Aage lavede med vilje en lille kunstpause for at skærpe interessen for historien.

”Vores flok var nu i hælene på kumpanerne, som havde retning lige mod Jattrup Huse. Gerts svend havde skåret det slagtede får af sin hest for bedre at kunne følge Gerts større stridshest. De flygtende red nærmest tværs gennem landsbyen, husdyr og fjerkræ stod til begge sider. Folk kom forskræmte ud fra tørvehytterne. Vi nåede lige at meddele dem årsagen til postyret, inden vi igen jagtede rømningsmændene.”

Arvid brød ind: ”Da vi kom til Bregnskoven nogle øjeblikke efter, kunne mændene i Jattrup Huse fortælle, at de flygtende red mod Grimmer Bakker. Folkene i Jattrup Huse er klostret meget venligt stemt, så på de eneste to heste, der fandtes i bebyggelsen, viste de os den korteste vej mod Snævringen. Jeg gik ud fra, at Gert ønskede at komme hjem til mere trygge rammer, så derfor satsede vi på Snævringen. Vi nåede dem da også halvvejs, da deres heste var fuldstændig udmattede.”

”Overgav de sig uden kamp?” spurgte Kirstine.

”Gert lod nærmest, som om vi blot havde løbet om kap. Han forsøgte at få os til at slå en streg over hændelsen. Han henviste til sin magtfulde far, og at vi kunne forvente at blive skånet, hvis vi lod dem gå.”

Aage grinede og fortsatte: ”Da vi kom op til Arvids gruppe, var sværdene trukket på begge sider. Men Gert var tydeligvis ikke indstillet på nogen form for kamp. Han truede os med alle landsens ulykker, da vi tog hans sværd og bad ham sidde af. Hans hest kunne dårligt vakle en alen længere.”

”Ved vi noget om de øvrige to svende fra Landting?” spurgte Cecilie.

Til det svarede Arvid: ”Will var løbet tilbage mod Jattrup Huse for at skaffe hjælp. Her kunne de fortælle om den seneste udvikling, for vi var jo på vej mod Snævringen. Der var kaldt til våben i bebyggelsen, og Will og henved 20 mand forfulgte ransmændene mod Søgårde til fods. De var væk, og vi mødtes, da vi kom tilbage til Jattrup. Vi fik mad og forfriskninger, og de lovede os fuld støtte med våbenmagt, såfremt der efterfølgende vil blive fejde med Albert Albertsen. De har ikke meget tilovers for Albertsen-familien.

”Vi forærede dem i øvrigt det slagtede får, som en af svendene havde kastet fra sig,” sagde Arvid. ”Vinteren har også været hård ved beboerne i Jattrup. På vejen hjem fra Søgårde for lidt siden mødte vi smeden og flere bønder fra Sevel. De havde hørt rygtet om jagten på Gert, og de har kaldt Sevel til våben, såfremt Albert Albertsen skulle finde på noget. Der er ingen, der må krumme et hår på priorindens hoved. Alle er oprømte og vil hjælpe. Klostret er uhyre vellidt blandt de ikke adelige naboer.”

Gulla brasede ind uden at banke på. ”Jeg skulle sige fra Eskild, som sidder inde hos Gert, at han er begyndt at råbe op og ønsker priorindens nærværelse nu og her. Han truer med at brænde klostret ned til grunden.”

”Sig til Eskild, at jeg kommer om et øjeblik.” Kirstine sendte Gulla et beroligende blik, og til Ragnhild sagde hun: ”Vil du lægge et par tynde halmmadrasser ind i de to små kamre i gæstefløjen, de to kamre uden vinduer. Vi bliver nødt til at have vagter på gangen i gæstefløjen i nat. Der skal desuden være ekstravagter på hele klosterholmen, men jeg tror nu ikke, Albert Albertsen kommer herud før i morgen.” Hun lød, som om hun havde afgjort, hvad de skulle stille op med Gert.

Ragnhild vred ængsteligt sine hænder, inden hun gik for at udføre sine hverv.

Kirstine trådte stille ind i oratoriet. Det lod som, Gert Albertsen var faldet til ro igen. Han sad mageligt tilbagelænet med ryggen mod døren og med sine store støvler oppe på det lange plankebord.

Eskild stod i hjørnet og ventede, da Kirstine og Cecilie i følgeskab af Arvid trådte ind i oratoriet.

Gert Albertsen rejste sig hurtigt. ”Priorinden spiller sandelig højt spil med klostrets ve og vel.” Han forsøgte at lyde, som han var herre over situationen. Der anedes dog lidt skingert i hans stemme. Da Kirstine ikke besvarede ham, fortsatte han med slet undertrykt harme: ”Du er vel klar over, at min far vil rive klostret ned til grunden efter den behandling, jeg har fået i dag. Jeg forlanger at få min hest udleveret. Ellers svarer jeg ikke for følgerne.”

”Det er desværre udelukket,” sagde Kirstine tørt. ”Vi kan ikke leve med, at tyve og ransfolk går frit omkring.”

”Tyve og ransfolk,” fnøs han. ”Tror du, jeg vil finde mig i at blive kaldt tyv for nogle få stykker kvæg. Det er gammel ret, at enhver kan forsyne sig fra skovene, når landet er i nød.”

Kirstine spekulerede på, om han selv troede det, han stod og sagde. Det lød næsten sådan. Højt sagde hun: ”Klostrets kvæg på klostrets jord. Nogen skal vist forklare dig, hvad lov og ret er.” Hun gjorde sin stemme kold og ligegyldig. ”Vi må se, om din far også har den opfattelse.” Til Eskild og Arvid sagde hun: ”Vil I sørge for, at den unge mand her bliver kølet af i kammeret i gæstefløjen.”

Gert Albertsens øjne lynede, da han ophidset råbte: ”Det her kommer du til at fortryde.”

Arvid tog ham i den ene arm og trak ham hurtigt mod døren. Det sidste, Kirstine hørte, var, at Gert råbte: ”Giv slip, dit satans yngel. Dette klosters dage er talte.”

Kirstine ventede allerede fra morgenstunden en reaktion fra Albert Albertsen. Men intet skete. Alt var stille omkring klostret, der var endda færre besøgende end normalt. Over middag overvejede Kirstine at sætte såningsarbejdet i gang, men besluttede alligevel at holde alle hjemme. Det var oplagt, at der måtte komme en reaktion fra Landting. Rygterne om episoden var sandsynligvis ude over hele herredet. Med sit kendskab til Albert Albertsen var hun overbevist om, at en voldsom reaktion var under opsejling.

Gert Albertsen havde til formiddag endnu en gang anmodet om en samtale. Denne gang havde han tiltalt Eskild høfligt, og han kunne meddele Kirstine, at den stolte adelsmand nu lød, som om han ikke syntes, det var morsomt længere. Kirstine valgte at ignorere anmodningen, og der blev kun sat mad ind til de to fanger.

Klostret var i en form for alarmtilstand. Alle mand havde fået uddelt våben og var instrueret om deres opgaver, hvis det skulle komme til stridigheder. Will var kaldt tilbage fra den lille hytte, hvor hyrderne boede, når der var kreaturer oppe mod Brejnskoven. Klostret havde 15 mand til sit forsvar, og derudover var der et antal drenge, som sagtens kunne varetage forskellige opgaver. Endelig var der forbundsfæller på Nikkelborg, forskellige allierede i Jattrup Huse og i Sevel og mange fæstebønder, der stod klar, såfremt de skulle blive kaldt til hjælp. Yderligere var et antal betalte håndværkere fra Hagen blevet instrueret om, at såfremt der blev kaldt, kunne det være nødvendigt, at de stillede med mandskab. Efter Bjarkes ønske var de rød grønne antræk blevet udleveret. Fra Bjarke vidste hun, at Stein havde taget kommandoen over den eventuelle hjælp, der kunne komme på tale. I det hele taget opdagede Kirstine, at Aage havde en livlig korrespondance med venner uden for klostret.

”Hvis det bliver nødvendigt, er der mange, der ønsker at hjælpe,” sagde han.

Kirstine ønskede naturligvis konflikten løst på fredelig vis, hvorfor hun satte sin lid til, at Albert Albertsen trods alt ville forstå, at magtanvendelse ikke var løsningen. Da det blev aften, var der til alles overraskelse endnu ikke kommet nogen reaktion.

På andendagen efter tilfangetagelsen anmodede Gert endnu engang om en samtale. Ifølge vagten var det en ydmyg anmodning, som ikke lignede den hovne opførsel fra førstedagen. Gert Albertsen var villig til at betale fuld pris for de dræbte får, og han forstod, at klostret ikke kunne finde sig i hans opførsel. Indespærringen i det lille rum og det ydmygende i hele situationen havde indvirket på hans humør.

”Jeg kan godt være lidt urolig over min fars reaktion, når han hører om mine handlinger. Min fars vrede vil i lige så høj grad blive rettet mod mig, derfor vil jeg foretrække selv at tage til Landting og informere om situationen.”

I det samme kom en dreng løbende og meddelte, at en stor skare krigere nærmede sig klostret fra vest. ”Portner Aage ønsker priorindens nærværelse,” sagde drengen forpustet.

”Vi tales ved senere,” sagde Kirstine til Gert. Det var tæt på, at hun et øjeblik følte medlidenhed med den forkælede unge mand, som tilsyneladende havde brugt det sidste døgn til at tænke nærmere over tingene. Hun skyndte sig ud på tunet, hvor Aage ventede. Alle nonner var kommet fra deres forskellige gøremål, og stod nu og stirrede lidt ængstelige op over bakkerne, hvor en lang række mænd med lanser og iført hjelme nærmede sig.

”Jeg anslår dem til at være 60-70 mand, en blandet skare. Der er mange fæstebønder og andet skrabsammen imellem.” Aage stod og iagttog den farverige forsamling. Albertsens banner i rødt med en hjelm, økse og sværd i devisen så slidt og falmet ud i det grå april vejr. Albertsen selv sås tydeligt i sit røde antræk over brynje og hjelm. Øverst på hjelmen vajede en kæmpe fjerdusk. Bag ham kom hans ryttere i tilsvarende farver. De bar alle lange lanser med rød vimpel vajende på spidsen. De så ganske imponerende ud. Det, der fik styrken til at se mindre imponerende ud, var den spredte forsamling af lurvet klædte fæstebønder og karle. Selv på lang afstand så de ikke spor frygtindgydende ud. Albertsens rytteri kunne godt se ud, som om de kunne lave en del ravage. Men ryttere mod det brede farvand ud til klosterholmen var spildte kræfter. Det kunne enhver se.

Klostrets mænd var alle klædt i rødt og grønt. Selv de største af drengene. Kirstine lagde mærke til, at Aage havde sørget for, at alle var synlige for de fremrykkende. Hun tænkte igen på den åbne vindebro, som forbandt fastlandet med den ellers trygge klosterholm. Hun tvang sig til ikke at sige noget. Aage skulle ikke opdage, hvor nervøs hun var i øjeblikket. Han havde givet sine grunde til ikke at hæve vindebroen, før de var tættere på. ”Alle søstre på nær Cecilie, Ragnhild og Gulla skal indenfor nu.” sagde Kirstine til nonneflokken. Allerede inden ordene var udtalt, kom der gang i flokken, og lidt efter stod kun de fire nonner og portner Aage på tunet.

Aage gav signal. Omgående begyndte den metalliske lyd fra hejseværket, og vindebroen hævede sig langsomt, indtil den med et ryk og en dump lyd tilkendegav, at den var nået til lodret og dermed fastlåst position. Arvid i portnertårnet satte Magnus Hjælms banner fast i sin holder. Tyren foldede sig hurtigt ud, og den friske søndenvind sørgede for, at det gamle banner smældede ud over det smalle farvand. Da broen blev hejst, var de fremrykkende omkring 50 alen fra broen. Hævningen af broen fik øjeblikkelig mange til at standse op. Nu var vejen til klostret afskåret, og hvad skulle de foretage sig? Der var sikkert ikke mange der havde lyst til at begynde og vade ud mod de bemandede palisader. Styrken var heller ikke rustet til et sådant angreb.

Kirstine tænkte på det håbløse i situationen for Albert Albertsens mænd. Der skulle både og stiger og meget andet til. Ryttere kunne ikke udrette noget som helst.

Til højere for den lodrette ugæstfrie bro stod Arvid i det lille trætårn sammen med yderligere tre mand. Folkene i tårnet bar langbuer. Fra den smalle vindebro var der omkring 15 alen åbent farvand, som umuliggjorde videre færdsel mod klostertårnet. At vove sig ud på træbroen ville samtidig være et oplagt mål for langbuerne.

Hvad nu, Albert Albertsen, tænkte Kirstine.

Han råbte et eller andet over vandet, men Kirstine kunne ikke høre ordene.

”Vi må op i porttårnet,” sagde Aage.

Kirstine henvendte sig til Ragnhild og Gulla. ”Vil I med på råd?

Omgående rystede de begge på hovedet. Dette her var priorindens opgave og slet ikke noget for dem.

”Bliv her,” sagde Kirstine. ”Vær parat til at gå inden døre, hvis der sker noget. Men det er nu ikke videre sandsynligt, at Albertsen gør noget uoverlagt. Der er ikke meget, han kan gøre. Måske en belejring.”

Cecilie og Kirstine fulgte Aage ned til portbygningen, og de gik op ad trapperne i det gamle trætårn. Det sidste stykke vej blev de hjulpet af Arvid. Vinden peb ind ad alle sprækker mellem de rå træstammer, som tårnet var lavet af. Det var første gang, Kirstine befandt sig oppe over portnerbygningen. Den lille klokke sad på et spir, og snoren forsvandt ned i en mindre lem. Samtidig var det et sted, hvor det yderste af tårnet hang ud over palisaderne, således der kunne skydes med langbue til begge sider. Og de kunne nærmest se ned på ydersiden af porten, som var dækket af bagsiden af den hejste vindebro. De så over mod Albert Albertsens styrke, som nu var ganske tæt på.

Albertsen red nogle alen ud på broen, hvorfra han var sikker på at blive hørt. Hans visir var åbent, men hans ansigt var i skygge. De kunne ikke se hans ansigtstræk.

”Hvorfor er der ikke fri adgang til klostret?” råbte han.

Kirstine nikkede til Aage og bad ham svare. ”Sig, han er velkommen, blot han vil lade sine ledsagere vente oppe på bakken.”

Aage råbte tilbage: ”Albert Albertsen har fri adgang, men hans mænd skal vente oppe på bakken.”

Albertsen så ud til at tænke over forslaget, så råbte han: ”I har antastet min søn og med magt bragt ham til klostret mod hans vilje. Det gør ingen ustraffet, om det var biskoppen selv.”

De kunne høre nogen le bag den rødklædte ridder på den anden side.

Aage kiggede spørgende på Kirstine.

Hun sagde lavmælt: ”Det behøver vi ikke besvare. Lad ham blot stå lidt.”

Der var en længere tavshed. Albertsens hest stod uroligt ude på de tunge planker på broen. Så råbte han igen: ”Jeg forlanger at få min søn sat fri omgående. I modsat fald vil jeg rive dette faldefærdige kloster ned til grunden.” Hans stemme lød rasende.

Uden at se til siden sagde Aage til de to nonner: ”Mange har tilbudt at hjælpe, og derfor er der samlet en større styrke oppe bag bakken mod Søgårde. Et klimt med stormklokken er nok, så stiller de op i fuld slagorden. Jeg håber ikke, priorinden tager det ilde op, men den beslutning har jeg taget. Alle i nabolaget ønsker at hjælpe.”

”Men vi sidder jo ganske trygt her. Albertsen har ingen chance for at røre os,” sagde Kirstine. ”Det er kun i det tilfælde, at I ønsker at sætte lidt styrke bag priorindens ord.” Aage så stadigvæk mod Albertsen, hvis holdning så ud til at være utålmodig.

”Nu forsøger vi at forhandle med ham,” sagde Kirstine. ”Det vil lønne sig bedst for begge parter. Sig til ham, at vi ønsker at forhandle, men at vi samtidig ønsker garantier for, at klostrets kvæg kan gå uhindret på markerne, og at vi ikke vil tolerere kvægtyveri.” Hun kunne ikke forestille sig, at Albertsen ikke ville indvilge i at tale om tingene. Hun vidste, at situationen på Landting var tæt på sammenbrud, at de manglede såsæd og meget andet. Fæstebønderne, som stod bag deres høvedsmand, var undertrykte og forarmede. Vinteren havde været hård og ubarmhjertig.

Da Aage havde gengivet ordene, forventede Kirstine en lidt mildere tone fra Albertsen, men hun tog ganske fejl. Den stolte adelsmand var gennem sit daglige virke ikke vant til at blive modsagt, og han svarede trosigt:

”Jeg forlanger, at få min søn sat fri NU. Fornærmende beskyldninger om tyveri er uhørt, og vi forlanger en undskyldning. Priorinden skal nøje tænke efter, om hun ønsker en voldelig fejde. Sæt min søn på fri fod omgående, ellers svarer jeg ikke for følgerne.”

Kirstine var forundret. Her kunne Albert Albertsen stå resten af dagen og ugen ud uden på nogen måde at kunne sætte magt bag sine ord. Alligevel kom han med sådanne trusler. ”Hvor mange mænd er gemt bag bakken?” spurgte hun Aage. ”Jeg vil nødig sætte nogen i forlegenhed, og ingen må lide overlast.”

”Der er så mange, at selv Albert Albertsens hovmod ikke vil være tilstrækkeligt. De bønder, han medbringer, vil stikke halen mellem benene, det ved jeg.” Aage så mod Kirstine. Han rettede blikket mod Arvid, som stod bag de to nonner.

Arvid nikkede blot til nonnerne.

”Så lad os da sætte lidt vægt bag vore ord,” sagde Kirstine.

Aage råbte til Toke, som stod på palisaden nede til højre for tårnet: ”Tre slag med stormklokken.”

Toke forsvandt omgående mod det lille kapel. Et øjeblik efter lød tre tunge slag med den store klokke. Slagene rungede tilbage fra den modsatte side af søen. I gammel tid havde klokken betydet samling mod ufred, og at man skulle begive sig mod Magnus Hjælms befæstede borg. Sagnet fortalte, at en af Magnus Hjælms fjerne forfædre havde bragt klokken hjem fra et togt i England. Ifølge samme sagn ville alle klokker i miles omkreds svare uden at være rørt af menneskehånd.

Kirstine så tilbage mod hovedbygningen. De tre skodder for vinduerne på første stokværk mod portnerbygningen var trukket til side, og indenfor anedes nonnerne. De må stå i Ragnhilds seng, tænkte hun.

Gulla og Ragnhild stod stadig på tunet.

Der opstod uro hos mandskabet bag Albert Albertsen. Flere pegede mod den store bakke i nordvest. Deres højrøstede tale tog til i styrke. Nu var Albert Albertsen tillige blevet opmærksom, og han skyggede for øjnene.

”De har banneret med,” sagde Cecilie anspændt.

På bakken sås nu tydeligt endnu et banner med tyren, og i et bredt bælte myldrede det frem med kampklare mænd til fods. Mange bar de rød-grønne farver, mens endnu flere blot bar deres daglige tøj. Våbnene i alle afskygninger blinkede. Mange førte skjolde og spyd, mens andre havde sværd. Forrest kom 6 krigere, som så ud til at være anførere. Bag dem banneret, hvor tyren truende var helt udspilet af den friske vind.

Kirstine var ved at tabe både næse og mund. Det var ikke overdrevet, at der var mange. ”Der skal nok være over 150,” sagde hun næsten målløs.

”Ham i midten, ser ud til at være Store Knud fra Sahl,” sagde Cecilie.

Aage løftede hånden som signal op mod bakken. I det samme standsede hele linjen. Det stod klart, at signalet var aftalt.

Nu trådte kæmpen fra Sahl frem og svingede sin store kølle. Og kampråbet ”HJÆLM, HJÆLM, HJÆLM” bølgede ned mod dem.

En enkelt fra Albertsens styrke, havde taget benene på nakken, og var i fuldt løb på vej op over det stejle stykke bag den forknytte styrke. Albert Albertsen var redet ind på land foran sine ryttere, som om han ikke kunne bestemme sig, hvordan han skulle tage den nye udvikling. Så red han tilbage ud på broen igen og standsede.

”Tag jer i agt,” råbte han. ”Vi har stærke naboer og magtfulde slægtninge. Vi skal nok få min søn sat fri, om vi så skal rive klostret ned med vore bare næver.” Så red han tilbage til sine mænd. Rytterflokken og forsamlingen af fæstebønder begyndte derefter hjemturen mod Landting.

To dage efter blev det meldt, at to ryttere nærmede sig fra Sevel. Da de kom nærmere, blev det varskoet, at det var den forhenværende marsk Jens Kalf, og hans ældste søn af samme navn. Kirstine kunne ikke forstille sig, at den tidligere marsk støttede Albert Albertsen. Han ville sandsynligvis forholde sig neutral, så han ikke satte sit gode forhold til sin nabo overstyr. Derudover måtte han også tage hensyn til, at hans ældste søn var gift med Albert Albertsens datter. Moralsk vil Kalferne være på vor side, havde hun sagt efter aftensmaden dagen før. Det havde nu ikke set ud til at berolige søstrene. Mange var urolige og kunne ikke forlige sig med de trusler, der var rettet mod klostret. Ragnhild var dog gået i borgen for Kirstine, da hun sagde: ”Vores unge priorinde nærer stor anseelse hos de jævne mennesker på egnen. Det så vi tydeligt forleden med den imponerende støtte fra alle sider.” Da ingen sagde noget, fortsatte hun: ”Klostret bliver belønnet for den hjælp, vi yder til alle sider.”

Gert Albertsen havde forligt sig med sit fangenskab. Han havde nu siddet i fire dage og talte høfligt til dem, der bragte mad. Arvid gik to ture med ham hver dag, og Kirstine havde sørget for at han fik samme mad som nonnerne. Hans følgesvend var givet fri efter tre dage; der var ingen mening i at holde ham tilbage.

Det var med en vis spænding, Cecilie og Kirstine sad og ventede på, at de to Kalfer, som blev vist op i arbejdsværelset.

”Velkommen og Guds fred,” sagde Kirstine og hilste ærbødigt.

Marsken hilste smilende. Han så lidt ældet ud, der var ikke helt den samme glød som tidligere. Gad vide om vinteren også har haft sit tag i ham, tænkte Kirstine. Hun gav hånd til Jens Kalf den yngre. De sagde ingenting, men hilste varmt på hinanden.

Cecilie anviste pladser og bød på en forfriskning.

”Nå, så er klostret i fejde igen,” startede marsken. ”Sneen har kun været borte i få uger, før vores temperamentsfulde priorinde rager sig ud i nye stridigheder.” Marskens kommentarer var ikke helt uden brod. Kirstine ville være kommet med et forsvar, men marsken stoppede hende. ”Vi ved besked.” Han skiftede emne: ”Hvordan har fangen det? Må vi få ham i tale og se, om han er ved godt helbred?” Marsken hævede øjenbrynene. ”Som I ved, er vi i slægtskab med Albertsen-familien.”

”Ja, det er vi klar over. Vi har intet imod, at I taler med Gert Albertsen. Han er blevet helt omgængelig.”

”Godt,” sagde marsken. ”Jens, vil du kigge ned i fangehullet og tilse fangen. Vi har jo mange hilsner til Gert fra både søster og far. Det kan være, søster Cecilie vil vise Jens ned, så kan vi sikre os, at han er ved godt helbred.”

Cecilie rejste sig straks, efter hun havde fået et nik fra Kirstine, som sagde: ”Vi kan lade dem tale sammen i oratoriet.”

Der var lang tavshed, efter de to havde forladt værelset.

Kirstine funderede igen på marskens helbred, eller var det en anden væremåde, han pludselig viste hende? ”Det har været en forfærdelig vinter,” sagde hun. ”Kom I godt igennem den på Vinderupgaard?”

”Ja, satans til vinter,” kom det ligefremt. ”Jeg troede, det var min sidste,” sagde marsken. ”Jeg var syg det meste af februar måned og troede egentlig, det var slut. Det er jo børnene og de gamle, det først går ud over. Vi havde 10 dødsfald bare på Vinderupgaard, og andre steder var det værre. Mage til elendighed kan jeg ikke huske.” Han så hen for sig og fortsatte så: ”Jeg tænkte flere gange på, at klostret gjorde klogt i at samle så stort forråd. Vi har i hvert fald lært på Vinderupgaard, at selv et rigeligt forråd kan blive for lille. Særligt når vi skal hjælpe hele området. Vi har fået to nye fæstegårde de seneste 14 dage. Bønderne giver op, når de samtidig skal betale store skatter. Landet er hårdt ramt. Har priorinden gjort nogle gode forretninger?”

Kirstine kunne høre ironien i spørgsmålet. ”Vi har haft 7 dødsfald på klosterholmen, og i Sevel var over 20 døde. Vore forråd rakte lige netop; vi har kun nogle få sække korn tilbage til videresalg.” Hun vidste ikke helt, hvor marsken ville hen med samtalen. Så hun fortsatte hun: ”Vi har besluttet at købe nye beholdninger, når der kommer skibe op sydfra. Jeg har ladet et ord falde hist og her om, at de, der skal på langfart, er velkomne til at fragte korn hjem til klostret. Hvis marsken kommer under vejr med …”

”Så køber vi det sgu selv,” afbrød han. ”Nå, men det var ikke vinteren, vi kom for at tale om. Eller det har faktisk noget at gøre med den hårde vinter.” Marsken rømmede sig og så alvorligt på Kirstine. Hun kendte ham godt nok til at vide, når der var alvorlige sager, han ville løse. Så fortsatte han: ”Vi skal have løst denne her sag. Nabostridigheder er et onde, hvor det er nødvendigt at bøje sig en gang imellem.” Han tænkte sig om et øjeblik. ”Jeg vil ikke sidde her og forsvare hverken Gert eller hans opfarende far. Gert er en konstant kilde til irritation; vi ser ham nødig på Vinderupgaard, fordi han hele tiden skaber konflikter, og fordi han tilsyneladende slet ikke kender god opdragelse eller forskel på godt og ondt. Når jeg så alligevel forsvarer de ulovlige og utilbørlige handlinger, han har begået, blandt andet over for klostret, er det, fordi Gert i denne vinter faktisk har taget ansvar … måske for første gang i sit liv. Det, du ikke ved, er, at på Landting har de været på sammenbruddets rand. Sult, sygdom, dårlig styrelse af folkeholdet er blot nogle af de ting, de har døjet med. Nogle kalder det dumhed, men sådan ville jeg aldrig tale om mit svogerskab med Albertsen-familien.”

Kirstine anede, hvor marsken ville hen. ”Vil du dermed sige, at Gerts handlemåde kan forsvares?”

Marsken strammede læberne og rystede på hovedet. ”Skal vi kalde det en forklaring på en handlemåde?” Marsken så ikke helt ud, som han selv godtog forklaringen, og fortsatte: ”Da det hele var ved at rable, både for Albert og han kone, gjorde Gert trods alt noget. Adelsfamilien var ved at lide det helt store nederlag, både over for deres tyende og fæstebønder. Du kommer selv ud af en adelsfamilie og ved, at vi bliver nødt til at støtte hinanden. Det er vores stand, der skal få landet ud af sin våde. Hvis adelen ikke nyder respekt, falder det hele fra hinanden. Med den konge, vi har, er vi ilde stedt i forvejen.”

”Det er den mest lusede forklaring, jeg nogensinde har fået til forsvar for tyveri, svig, løgnagtighed og forfængelighed.” Ordene fløj ud af munden på Kirstine. Hun troede ikke sine egne ører. ”Adel, som ikke fortjener at blive forsvaret, skal ikke forsvares.” Hendes harme var ved at løbe af med hende. Vær nu fornuftig, tænkte hun. Du må ikke skubbe din vigtigste forbundsfælle væk. Højt sagde hun: ”Vi vil gerne slutte forlig i denne ulykkelige sag. Jeg er enig i, at fejder mellem naboer er et onde. Men vi vil under ingen omstændigheder acceptere at blive bestjålet igen og igen. Den handlemåde skal stoppes. NU.”

Marsken så først lidt skeptisk ud. Da ordet forlig blev nævnt, kunne hun se en vis lettelse. ”Det er åbenbart, at vi har forskelligt syn på adelens ansvar og forpligtelser, men jeg vil være tilfreds, hvis priorinden vil vise overbærenhed og storsind.” Han trak på skuldrene og var fristet til at gå lidt videre i diskussionen. ”Samfundet er opdelt. Under kongen findes adelen og kirken, som nærmest er ligevægtige med hver sin opgave. Adelens opgave er at styre bønderne, som efterhånden er opdelt i herremænd, som ejer jord, og fæstebønder, der ikke gør. Bønderne styrer så deres tyende og tidligere også de mange trælle. Uden en stærk adel har vi ikke noget samfund. Det kan være nødvendigt, at adelen slår hårdt ned på elementer, som ikke accepterer denne opdeling. Derfor er jeg som adelsmand nødt til at bakke op, når standen står for skud. Da adelen står for ledingsindkaldelser og drager i krig som ledere for bønderne, kan vi ikke stiltiende se til, at der sker tildragelser som den forleden.”

”Det sidste forstod jeg ikke,” sagde Kirstine.

”Jo, hvis bønder selv begynder at samle en hær og sætter sig op mod adelen, er det pludselig noget helt andet. Så er det ikke mere et spørgsmål og ret og uret. Nej, så er det et angreb på den måde, de regler, det hele fungerer på. Det er i den situation, klostret ikke længere kan påregne støtte fra eksempelvis Vinderupgaard. Vi er nødt til at støtte Albert Albertsen på Landting. Ikke af lyst, men som en nødvendighed.” Marsken gjorde meget ud af at formulere sig, så Kirstine forstod.

Det dæmrede for Kirstine. Adelen ville under ingen omstændigheder acceptere, at nogen stillede spørgsmål ved dens ret til at være adel og dermed herske. Dette kom før lov og ret. ”Hvad så med de høvdinge, som ved dygtighed og snilde arbejder sig til magt og indflydelse? De tager sig magt, men de bliver ikke accepteret som adel. Kongeslægten er den fineste adelsslægt, og med den ny håndfæstning, kong Erik har udstedt, skal adelen med på råd, inden store afgørelser træffes. Det var det, vi Hvider kæmpede for, og som vi fik gennemført for få år siden.” Der var noget, der ikke stemte. Kirstine fortsatte: ”Tidligere var det sådan, at mænd gjorde sig fortjent til hæder og ære. Konger var noget, der blev valgt, fordi de besad særlige evner. Betyder dette slet intet?”

”Sådan var det før i tiden. Men overalt i Europa er det nu sådan, at magt får man ved slægtskab, noget man bliver født til. Det er forpligtigelse, som en mand ikke kan undslå sig fra,” sagde marsken.

Kirstine forsøgte at skjule sin modstand. Hun accepterede, at hun var ved at blive belært om sin og klostrets rolle. Hvis hun gik imod denne uskrevne lov, kunne hun ikke fungere. Hun kunne dog ikke dy sig for at stille endnu et spørgsmål: ”Adelen og ridderne taler så meget om ridderlighed. Altså en form for uskrevne regler om, hvordan vi skal opføre os over for hinanden: beskytte de svage og ikke udnytte modpartens opståede svagheder. Albert Albertsen udviser ikke nogen ridderlighed over for sine fæstebønder eller dem, der er svagere end ham. Kalfætten på Vinderupgaard praktiserer efter min opfattelse ridderlighed. Hvordan går det i spand med det, der praktiseres på Landting?”

”Priorinden stiller gode spørgsmål. Det er ikke dem alle, jeg kan besvare uden at blive selvmodsigende.” Marsken sad lidt og tænkte: ”Ridderlighed praktiseres over for mennesker af samme stand. Adelen forsvarer sine kvinder efter riddernes love, men forsvarer ikke kvinder af lavere rang, fordi ridderligheden kun gælder for andre adelige. I kamp skånes andre riddere indimellem. Mens vi ikke har samme forpligtigelser over for bønder, da de har lavere rang. Hvordan Albert Albertsen behandler sine fæstebønder, anses for at være en privat sag.” Han rakte ud efter kruset. Så fortsatte han: ”Jeg har altid forsøgt at behandle mine folk godt. Det er mest en praktisk foranstaltning, idet de så er mere medgørlige og langt hellere yder en god indsats. Samtidig får eksempelvis en ridders tapperhed tillige hans mænd til at være tapre. Det lønner sig at vise et godt eksempel.”

Gulla og en tjenestepige kom ind med mad. ”Jeg skulle sige fra Cecilie og den yngre Jens Kalf, at de spiser sammen med Gert Albertsen i oratoriet. Jens Kalf ønskede det sådan.”

Kirstine nikkede. Hun var helt klar over, at Kalferne havde aftalt denne fremgangsmåde, så den gamle marsk skulle overtale den unge priorinde. Adelen og Albert Albertsen måtte ikke tabe ansigt. Det måtte frem for alt ikke stå som en sejr for klostret, at de havde betvunget en adelsmand. Når Kirstine tænkte efter, ville det lønne sig for klostret blot at opnå fred med de magtfulde naboer. Hun gøs, når hun kom til at tænke på, at de mange, der støttede klostret af hengivenhed, kunne lide et stort nederlag, fordi de adelige måske fandt det nødvendigt at slå hårdt ned på bønder, der med våben satte sig op mod magthaverne. Det skal jeg for alt i verden forhindre, tænkte hun. Højt sagde hun: ”Ræk endelig til fårekødet, vi har fået slagtet en del lidt ufrivilligt.”

Hun smilede til sin bordherre.

- 29 -

Kongens besøg – Maj 1286

Kirstine var ganske godt tilfreds med udgangen af fejden med Landting. Gert Albertsen var sat fri, klostret havde fået betaling for fem får, og heste og våben var tilbageleveret. Umiddelbart ikke nogen god handel for klostret, men det, der vejede tungest, var en garanti fra Kalf-familien om, at den slags episoder ikke ville gentage sig.

Kirstine befandt sig på sin daglige tur langs søen. Det vidunderlige majvejr sendte hendes tanker på langfart. For blot to måneder siden slap vinteren. Ud over al nød og elendighed havde den daglige trivialitet været det værste. Hun kedede sig om vinteren. Nu var alt i gang igen: hyrder på markerne, såningen færdiggjort, brobyggeri ved Hagebro, som den nu blev kaldt. De havde to både på sildefiskeri i Skive Fjord. Prioren kunne ventes snart og med ham de problemer, hans besøg altid afstedkom. Stridigheder om en ny vandmølle ved Estvad. Der var nok at tage sig af.

Fejden med Landting var langtfra den eneste af sin slags. Der var adskillige stridigheder rundt omkring. I Salling havde Ulf Krabbe lagt sig ud med andre høvdinge. Tilliden til at løse stridigheder på tinget var faldende. Derfor var det ofte våbnene, der talte. Jens Kalf gav mange nyttige oplysninger om, hvad der skete på egnen. Han havde også kort fortalt om, hvad der skete i landet som opfølgning på det hemmelige møde i efteråret. Han vidste, at de tyske grever førte forhandlinger om frigivelse af Valdemar af Sønderjylland. Kirstine blev stadig mere overbevist om, at Jens Kalf ubetinget støttede Valdemar af Sønderjylland som fremtidig konge. Han så frem til danehoffet i Nyborg, hvor han ville tage sin ældste søn med for første gang. Alle politiske tiltag havde været frosset fast, som isen i de danske farvande.

”De unge må tage over nu,” sagde han. Vinteren havde været medvirkende til, at den gamle Jens Kalf begyndte at se alderdommen i øjnene.

Kirstine havde skjult sin harme over, at de adelige betragtede sig som uangribelige overmennesker. Hun huskede Steins ord om de onde mænd på de store borge. Det var der noget rigtigt i. At netop adelen var født til deres opgave, var hende meget imod. Var det kernen i den strid, der skilte landet? Hvide-slægten stod for oplysning, kirken og de strømninger, der kom sydfra. Men de forsvarede samtidig indædt adelens nedarvede ret til magten. Var det hvad, så mange var imod? At nogen tog sig selv så givet, at undertrykkelse og udhungring af befolkningen blot var nødvendigheder for at beholde magten. Hvad med Bibelens ord om næstekærlighed? Benedikts regel om hjælp til de fattige? Hvordan kunne disse modstridende opfattelser forenes? Det var svært at danne sig et ståsted, som gav mening.

Kirken solgte aflad for alle slags synder. Klostrene modtog betaling for sjælemesser og alle tjenester, som skulle lette overgangen til dødens rige og frelse arme syndere fra skærsilden. Kirkens ord var lov – også når de blev fremsat af mindre pålidelige præster som eksempelvis Asger Øgendahl. Jeg må huske, at min opgave blot er at være i et afsides beliggende kloster, tænkte Kirstine. Her skal jeg blindt tjene Gud og holde mig langt fra den ydre verden, som kan virke så meningsløs. Hun var mindet om klostrets og sin egen lidenhed ved samtalen med Jens Kalf. Indirekte var beskeden: Gør, som vi siger, eller I vil blive betragtet som fjender. Mere end noget andet forstod hun, at klostret skulle manøvrere med omtanke. Albert Albertsen var reddet denne gang, men han forstod ikke spillet, og derfor blegnede hans magt i forhold til Eberstein-og Kalf-familiernes. Kirstine ville hellere lide nederlag i omverdenens øjne end blive for dumdristig og udnytte den magt, hun havde fået, fordi enfoldige bønder og andre viste hende hengivenhed. Det var i stedet hende, der skulle beskytte de samme mennesker. De var blot ikke klar over det.

Et par dage forinden var der kommet besked fra Ørslev Kloster. Hendes mor var afgået ved døden i løbet af vinteren, og Ørslev Kloster havde mistet halvdelen af sine nonner. Buddet bad om såsæd, idet de havde haft stor nød.

Kirstine forlangte en høj pris for hjælpen. Den lille priorinde i Ørslev havde ikke vist nogen form for søsterlig velvilje, da prisen på moderens optagelse blev diskuteret. Klostret i Ørslev havde haft overskud på den handel. Kirstine blev trist og selvbebrejdende, da hun modtog beskeden om sin moders død. ”Jeg har slået hende ihjel,” sagde hun til Ragnhild. Uanset hvor meget Ragnhild argumenterede om det rigtige i beslutningen, kunne Kirstine ikke få bugt med følelsen af skyld. Hun havde forsøgt at dulme smerten ved at kaste sig ud i nye arbejdsopgaver og havde skrevet et brev til Sune, som var bragt videre af en omvandrende kræmmer.

Kirstine blev revet ud af sine tanker, da hun hørte en rytter i galop nærme sig. Næsten med det samme genkendte hun Toke på den store sorte arbejdshest, han altid red på. Hun stod med solen i øjnene, da han brat standsede foran hende. ”Sikke et hastværk,” sagde hun, og så ophidselsen i hans ansigt.

Med unaturlig høj stemme sagde han: ”Jeg skal melde, at kong Erik med ledsagelse af 20 mand er ankommet til klostret, og ved at blive indkvarteret. Kongen spørger til priorinden og ønsker hendes nærvær.”

Ragnhild vred sine hænder. Det var tydeligt, at hun ikke brød sig om så fine gæster. Så sagde hun: ”Kongen og fire andre er indlogeret i gæstefløjen. Skulle jeg have tilbudt ham biskoppens værelse oppe hos os? Eller hvad med salig Magnus Hjælms?

”Nej, det er fint,” sagde Kirstine. ”Har han sagt, hvad han vil?”

Ragnhild rystede på hovedet. ”Han ligner en vildmand med sit store skæg. Han bærer en helt almindelig rytterdragt. Hvis det ikke var, fordi Aage havde set ham før, ville jeg ikke have lukket ham ind.”

”Hvor er de nu – i kapitelsalen?” spurgte Kirstine.

”Nej, Cecilie bad dem vente i oratoriet. Vi har sat vin og øl ind til dem. Køkkenet har fået besked om at stege kalvekød og nogle gæs.” Ragnhild virkede hektisk. Hun kom i tanke om noget, og standsede op. ”Søster Gertrud var helt ude af den og spurgte, om du kunne tale med hende. Hun var oprevet og var ikke til tidebønnen for lidt siden.”

”Det må vente. Vil du bede Cecilie komme og deltage i oratoriet?” sagde Kirstine.

De to nonner gik stille ind. Den store ridder, som Cecilie lige havde fortalt hed Peter Skaaning, var netop ved at sige noget. De to øvrige svende sad grinende og hørte intenst på en historie om en forlegen fæstebonde, der var blevet taget på fersk gerning for krybskytteri i en af kongens almindinger. Historien blev fortalt til ende, men alle fire var lidt distraherede, af at der stod to nonner og lyttede med.

Kongen så ikke ud til at more sig, men fulgte samtalen i sine egne tanker. Som Ragnhild havde fortalt, var der intet storladent over ham. Håret var rødbrunt og kraftigt og klippet kort. Et stort fuldskæg bredte sig i ansigtet og skjulte meget af det vejrbidte ansigt. Øjnene var dybtliggende. Efter et langt ridt i det fri var han afslappet og sad nu mageligt med den ene fod oppe på bænken langs bordet. Ryggen hvilede op ad væggen. Beklædningen var ganske almindelig: en grønlig vadmelsdragt, og i bæltet sad en jagtkniv.

Peter Skaaning kiggede op for første gang, og Kirstine fandt behag i det rolige og venlige ansigt, som udstrålede både styrke og vilje. Han rejste sig langsomt og bukkede ganske svagt for nonnerne. ”Det må være priorinden,” sagde han med dyb stemme.

”Velkommen til Stubber Kloster. Hvad skylder vi æren?” Kirstine vidste ikke rigtig, hvordan hun skulle agere. Hun svarede Peter Skaaning, men vente sig så mod kongen, som stadig sad helt ubevægelig, og nejede.

”Jeg havde forestillet mig en gammel kroget priorinde, og her har vi så en ung køn en af slagsen.” Peter Skaaning var ganske ligefrem, og det så ud til, han sagde, hvad han tænkte.

Kirstine blev helt forlegen, hun så dog, at der ikke var nogen fornærmende bagtanker, og derfor smilede hun tilbage til den store mand.

Der opstod en lang pause, hvor ingen sagde noget.

Så fortsatte Peter Skaaning nærmest spøgefuldt: ”Kongen ønskede at komme i kloster. Og det skulle netop være det her.” Det lød, som om han ikke fattede hvorfor.

Kirstine var lidt forundret. Peter Skaaning gjorde ikke noget for at virke underdanig eller noget i den retning. Tværtimod lød det, som om han drillede kongen for noget, som kongen ikke forstod. Der opstod igen en pause.

”Hvornår skal vi spise?” spurgte kongen pludselig. Han kiggede søvnigt på Kirstine.

Spørgsmålet kom lidt bag på hende. Hun kiggede over på Cecilie, som også undrede sig. Så sagde Cecilie: ”Vi nonner går til tidebøn om lidt, og derefter er der ikke lang tid, til vi skal spise.”

Kongen nikkede. ”Da jeg var barn, fortalte min barnepige historier. De handlede blandt andet om en gammel kæmpe, som hed Hjælm. Jeg har fået fortalt, at klostret ligger på stedet, hvor denne Hjælms gamle borg lå. Er det rigtigt?”

”Ja, det er rigtigt,” svarede Kirstine. Da hun så, at kongen var interesseret, fortsatte hun: ”Den sidste af Hjælm-ætten mistede sine sønner i kamp, og besluttede sig for at stifte klostret. Vi bruger stadig gamle Magnus Hjælms segl og banner. Hans families ånd hviler over stedet.”

”Mens I nonner beder jeres bønner, kunne I måske finde en person, som kunne vise mig rundt på klosterholmen?” Kongen så ud til at være interesseret i det, han lige havde hørt.

”Gerne,” svarede Kirstine. Hvis kongen vil følge mig?”

Under tidebønnen kunne Kirstine ikke lade være med at undre sig over dette sammentræf: at kongen nu besøgte klostret, som sidste efterår havde huset nogle af hans værste fjender. Hun tænkte et øjeblik på prioren. Men nej, prioren havde ikke været på egnen siden sensommeren. Tilsyneladende følte kongen sig tryg og uden for fare. Hun havde tidligere hørt, at han indimellem rejste rundt med et følge på over 100. Hun begyndte på hymnen, og nonnerne istemte og fulgte hende langsomt ud i korsbygningen. Da kolonnen opløstes, kom de fleste nonner hen for at høre nyt om det mærkværdige besøg.

”Kongen er tilsyneladende sulten og vil gerne spise tidligt,” sagde Kirstine. ”Derfor fremskynder vi spisningen.”

Gulla nikkede.

Da nonnerne blev stående, fortsatte Kirstine: ”Nej, jeg kender ikke årsagen til dette uventede besøg. Men det lader til, at kongen som barn har hørt drabelige historier om Hjælm-ætten. Han bliver i øjeblikket vist omkring på holmen af Aage.” Kirstine slog afværgende ud med armene og ville være gået. Så kom hun i tanke om noget. ”Hvor er Gertrud?”

”Ingen har set hende et stykke tid. Hun var lidt ude af den i eftermiddags. Det ligner hende ellers ikke,” sagde Ragnhild.

”Jeg så hende oppe ved arbejdsværelset lige inden tidebønnen, sagde Helene.

”Vi spiser om lidt,” sagde Gulla højt.

Kirstine gik ovenpå og hen til det store bord, hvor hun skulle gennemlæse et brev, Cecilie havde skrevet om eftermiddagen. Døren til hendes soverum gik op, og Gertrud kom ud. Kirstine så med det samme, at noget var galt. ”Hvad,” nåede hun lige at sige.

”Undskyld,” sagde Gertrud, hun gav sig til at græde voldsomt, mens hun gemte sit hoved ind mod Kirstines skulder.

”Jamen, Gertrud, hvad er der dog i vejen?” Kirstine strøg hende over ryggen. Hun mærkede, hvor voldsomt den unge pige græd. ”Kom, lad os sætte os ind på min seng,” sagde hun stille.

De sad her, indtil Gertrud blev rolig. Så fremstammede hun med grådkvalt stemme: ”Han er dernede. Kongen. Det var ham, der i sin tid gjorde det.” Hun gik i stå. Der var noget, hun ikke kunne få sig selv til at sige.

”Hvad gjorde kongen?” sagde Kirstine.

Der var stille lidt. Der var noget frygteligt, som Gertrud ikke kunne få over sine læber. ”Han har set og genkendt mig,” kom det mellem hikstene. Gertrud pudsede næse. ”Jeg har kun fortalt det til Dagmar det i sin tid, men kongen gæstede mine forældres gård i Himmerland. Og han lønnede gæstfriheden slet.” Hun gik igen i stå. ”Han fik mig hentet efter et drikkegilde om natten. Pludselig var jeg i gårdens gæsterum, hvor kongen overnattede. En af hans svende hentede mig blot mod mit ønske og med vold. Jeg kunne ikke få luft.” Gertruds overlæbe dirrede. Den ellers altid så glade pige så noget for sig, som havde martret hende længe. Noget så voldsomt, at hun ikke kunne få sig selv til at sige det.

Det dæmrede for Kirstine, pludselig forstod hun. Noget, som hun måske selv forstod bedre end andre. Erindringerne fra hendes eget soverum tilbage på Bøvling. Hun huskede hans ånde og den magtesløshed, hun havde mærket der i mørket. Hans styrke og mangel på lydhørhed over hendes vægring. Hun forstod instinktivt, hvad Gertrud havde været gennem. Mange gange værre end hendes egen oplevelse. Hun huskede rygtet, da Gertrud var ankommet. Affæren havde gjort Gertrud frugtsommelig, var hun overbevist om. Til Gertrud sagde hun: ”Du er i sikkerhed her. Her kan ingen røre dig. Fra nu af bliver du i mit soverum. Jeg får en tjenestepige til at komme op med mad til dig.”

”Jamen, han genkendte mig. Jeg så det tydeligt.” Gertruds stemme knækkede over.

Kirstine strøg hende igen over hovedlinet, som næsten var gledet af. ”Jeg lover dig. Her kan ingen røre dig.”

Klokken fra kapitelsalen klemtede, og Kirstine gik ned ad trappen til kapitelsalen, hvor Peter Skaaning stod med sine tre svende, som tilsyneladende gjorde det ud for kongens nærmeste livvagter. Det øvrige følge var indkvarteret i herberget i den ende, hvor de betalende gæster normalt boede.

”Hvor er kongen,” spurgte Kirstine.

Peter Skaaning vendte sig om mod hende. ”Han er i oratoriet. Det var noget med et specielt arrangement,” sagde han blot.

Kirstine forstod ikke, hvad han mente.

I det samme kom Gulla og Ragnhild. Gulla rystede på hovedet og sagde: ”Peter Skaaning bad mig lave om på planen. De fire ledsagere, som sover i gæstefløjen, spiser sammen med nonnerne. Han bad samtidig efter kongens ønske om, at du og kongen skulle spise i oratoriet.” Hun så uforstående ud.

Kirstine troede ikke sine egne ører. ”Det forstår jeg ikke.”

Ragnhild og Gulla stod blot forundrede. De havde måske forventet, at deres priorinde havde en forklaring.

Peter Skaaning vendte sig endnu en gang. Han havde tilsyneladende hørt ordvekslingen og sagde spøgefuldt: ”Det kan være, at kongen ønsker flere anekdoter om den gamle Magnus Hjælm. I Skåne, hvor jeg kommer fra, har vi aldrig hørt om den æt. Priorinden må ikke give kongen onde drømme.” Han smilede endnu en gang.

Peter Skaaning var en kæmpe stor mand. Sidst Kirstine havde set en af samme størrelse i klostret, var da Arvid Bentsen var på besøg sidste efterår. Af en eller anden årsag sammenlignede hun disse to kæmper. De er i hvert fald på hver sit parti, tænkte hun. Så kom hun i tanke om Store Knud fra Sahl; han var om end endnu større.

”Fandt du Gertrud?” spurgte Ragnhild.

”Ja, hun er i arbejdsværelset ovenpå,” svarede Kirstine. ”Nå, men så må jeg jo hellere gå ind i oratoriet.”

Kongen bar stadig det samme ganske almindelige tøj. Han havde allerede sat sig ved bordet i oratoriet. Da han så Kirstine, viste han med hånden, at han forventede, at hun satte sig over for ham.

”Kan det være rigtigt, at jeg skal sidde her?” spurgte Kirstine

”Ja tak, det var det, jeg havde tænkt mig.” Kongen smilede til hende for første gang den dag. Hun blev helt forbavset. Så rakte han ud efter kruset og forsvandt ind i sine egen tanker, da en af tjenestepigerne kom ind med maden.

Kirstine var i syv sind. Her sad hun over for landets enevældige hersker, som hun for få øjeblikke siden havde sendt hadefulde tanker. Han virkede på ingen måde som en konge. Det føltes nærmere, som om hun sad over for en herremand på en ensomt beliggende gård. Det var svært at forestille sig ham som midtpunkt blandt stormænd. Og endnu mindre at forestille sig ham som en viril og tyrannisk monark.

Kongen tog for sig af retterne, som blev sat foran ham. Indimellem skyllede han maden ned med nogle kraftige slurke af den gode øl.

Kirstine skænkede op og spiste mere mådeholdent af retterne. Hun følte ingen anledning til at sige noget, så der forblev tavst ved bordet, indtil den værste sult var stillet.

Endelig talte kongen: ”Hvad sker der ellers på disse kanter? Jeg kommer indimellem i Salling, og en sjælden gang længere nordpå. Men lige netop her kender jeg ikke mange.”

Kirstine vidste ikke, hvad hun skulle svare.

Kongen fortsatte: ”Jeg tænker på, om priorinden har forbindelse med de øvrige betydende familier i området? Jeg havde en tidligere marsk, der bor her omkring. Ja, så er der Eberstein på Rydhave, han kommer også gerne på danehoffet.”

”Ja, vi kender familierne på både Vinderupgaard og Rydhave, men samkvem er nok for meget sagt. Jens Kalf leverer vin til klostret som en del af den købspris, han i sin tid gav, da han købte Vinderupgaard. Det forhandler vi indimellem om.”

”Er I ikke beslægtet?” spurgte kongen.

”Nej, men langt ude er jeg beslægtet med hans kone, Cecilie. Vi ses ikke ofte.”

”Er du ikke ud af Hvide-ætten?” Kongen stillede henkastet spørgsmålet.

”Jo, jeg var i familie med Jacob Erlandsen. Jeg fik min opdragelse ved bispesædet i Lund.” Kirstine tav.

”Jeg hører klostret er driftigt og ikke går af vejen for at blande sig i verdslige ting. I køber jord op og er aktive med handel.”

Kirstine trak på skuldrene. ”Vi er nødt til at arbejde lige så hårdt som de fleste andre. Det har været barskt her i vinter, alle forråd og lagre er i bund. Hvis vi ikke havde haft lidt på lofterne, havde vi haft mange flere døde. Vi forsøger at hjælpe de omkringliggende landsbyer, som også har haft det hårdt.” Hun vidste ikke, hvad hun ellers skulle sige.

”Det er rigtig godt øl, I brygger.” Han hældte selv op for anden gang. Så fortsatte han: ”Jeg hører tillige, at hertug Valdemar af Sønderjylland har besøgt egnen. Var han her forbi?”

”Nej, det er yderst sjældent, at vi får besøg af de rigtige stormænd.” Hun tænkte desperat, hvad hun skulle svare, hvis kongen spurgte om Jacob af Halland og marsk Stig? Hvad skulle hun svare? I stedet valgte hun selv at spørge: ”Var det ikke Valdemar af Sønderjylland, kongen lod fængsle?” Hun gjorde en lille pause og fortsatte så: ”Rygterne er længe undervejs, inden de når denne afkrog. Det, vi hører, er indimellem stærkt overdrevet.”

Kongen skar kødet fraet ben. Med den anden hånd fyldte han munden med det møre og saftige kalvekød. Herefter tørrede han hånden i klædet, som lå ved siden af opdækningen. Stadig tyggende svarede han. ”Den unge Valdemar ved ikke bedre end at forsøge at fravriste mig tronen.” Han tørrede sig om munden med ærmet. ”Nogen render og hvisker ham i øret, at han har arveret. De glemmer blot, at der sidder en konge i forvejen.” Han sank besværligt og undertrykte et opstød. Lidt undrende fortsatte han: ”Han er ikke klogere, end at han sender brevskaber i alle retninger, hvor han forsøger at gøre sin ret gældende. Fra en pålidelig kilde ved jeg, at han har været her på egnen for at hverve støtter.” Kongen kiggede igen spørgende på Kirstine.

”Han har ikke været her i klostret.” Kirstine følte, hun svarede lidt for hurtigt på det uudtalte spørgsmål. Hun indskød derfor: ”Hvad skulle hertug Valdemar på et fattigt kloster? Det, vi hører, er, at det mere er østpå i riget, der er modstand mod kongemagten.”

”Har nogen påstået, at han har været her?” spurgte hun.

”Ved bispestolen i Ribe hørte jeg, at Valdemar har støtter her på egnen. Jeg hører endvidere, at priorinden ikke er bange for at blande sig i verdslige stridigheder og kalde sine fæstebønder til våben.” Kongen iagttog hende. Da hun ikke svarede, fortsatte han: ”Klostret har tillige været med til at købe jord sammen med egnens stormænd.”

”Vi blev spurgt. Og i samråd med vor prior gik vi med til at købe noget græsningsjord vestud i herredet. Men alt det med pengesager har jeg ikke meget med at gøre.” Kongen søgte oplysninger, men hvad han helt præcist søgte, kunne hun ikke greje.

Kongen spurgte igen til de gamle sagn fra Hjælm-ætten, hvoraf Kirstine kunne bekræfte et par af de historier, han havde hørt i sin barndom. Senere spurgte han igen til hendes familieskab med Hvide-ætten.

”Der er jo mange, som tilhører den æt, fortrinsvis på Sjælland og længere østpå. Kongens nærmeste rådgivere er, så vidt jeg ved, Hvider,” sagde Kirstine. Både drost og marsk er Hvider, Ja, og kammermester Rane Joensen er da vist også en Hvide.”

”Ja, jeg var lidt spændt på, hvordan de klarede opgaven efter Peter Hoseøl, Men jeg må sige, at de klarer opgaven overordentligt godt. Det er belæste folk.” Han ræbede højt og fortsatte: ”Jeg er endda kommet til at sætte stor pris på Uffe Nielsen og marsk Stig. De sætter rigets tilstand højere end egne interesser. Det har været en god overraskelse.” Han så ud til komme på andre tanker, og spurgte: ”Ved min ankomst så jeg en ung nonne, jeg har truffet tidligere. Jeg tror, hun hedder Gertrud og stammer fra Himmerland et sted. Er det rigtigt?”

Harmen steg op i Kirstines kinder. Hun var ikke sikker på, at det kunne skjules. Hun nøjedes med at trække på skuldrene.

Kongen var vant til, at mennesker var tilbageholdende over for ham. ”Jeg så hende, lige da vi var budt inden for i hovedbygningen. Det kønne ansigt kan selv ikke en nonnedragt skjule. Kan vi ikke få hende til at servere en kande øl for os?”

Kirstine følte ikke anledning til at svare direkte. I stedet sagde hun: ”Jeg skal nok sørge for at der bliver serveret endnu en kande øl.”

Da en af de unge piger fra køkkenet i det samme trådte ind, sagde Kirstine. ”Kan vi få bragt en ny kande øl af den stærke?”

Pigen nikkede og forlod med det samme oratoriet med den næsten tomme kande.

Kongen hævede øjenbrynene. ”Jeg bad om en ganske speciel servering. Nu må priorinden ikke gøre mig uret og sørge for, at det kun bliver et simpelt tyende, der anretter. Send nu bud efter denne Gertrud.” Han ræbede igen.

Kirstine vidste ikke, hvad hun skulle svare. Bare nægte at adlyde, fandt hun ikke tilrådeligt, og dog var hun inderst inde stålsat. Hun ville ikke bringe de to sammen.

Da hun tøvede, brød kongen igen ind: ”Den hellige moder skulle lige vide, at jeg allerede en gang tidligere har betalt bod for denne unge tøs. Hun har været mig en dyr fornøjelse. Og så meget fik jeg nu heller ikke ud af hendes selskab. Hendes far og øvrige stormænd på Nibe-kanten stævnede os, og jeg husker, at Peter Hoseøl anbefalede et forlig.”

Kongens stemme vidnede om, at han følte sig oprigtigt forurettet i denne sag. Kirstine opfattede det, som om ingen kunne nægte en konges ret til at tage enhver kvinde, han ønskede. Hun kom til at tænke på de rygter, hun tidligere havde lyttet til. Havde kongen besvangret marsk Stigs hustru, mens marsken selv ledede felttoget i Sverige? Hun havde ikke før troet disse rygter.

”Dette er et kloster,” hørte hun sig selv sige. ”Selv ikke konger har ret til at gøre, som de vil, her i Guds eget hus.” Hun havde rejst sig og forsøgte ihærdigt at holde ansigtet i vanlige folder.

Kongen slog en høj latter op. ”Selv nonner har behov for adspredelser. Og så meget sker der vel heller ikke et så øde og afsides sted.” Han betragtede hendes vægring som en sædvanlig kvindelig handling, nærmest fordi etiketten fordrede det.

”Jeg vil kalde kongens følge. Det er vist bedre end mit selskab.” Kirstine vendte sig og gik mod døren, som i det samme åbnedes, og den unge pige fra køkkenet bragte en ny kande øl fra kælderen.

Kongen lo stadig, og han råbte overstadigt efter hende: ”Vor kyske moder har vist savnet mandligt bekendtskab i lang tid.”

Da de fire i kapitelsalen, med Peter Skåning i spidsen var søgt til oratoriet, kaldte Kirstine Ragnhild og Cecilie til sig.

”Om et øjeblik går jeg til den sidste tidebøn,” sagde hun. ”Jeg vil gerne have, at I sørger for, at alle nonner kommer til at sove på første stokværk i nat. Vi kan benytte alle kamre deroppe, både fru Lucias kamre, bispens samt de rum, hvor der blot er opmagasinering. Søster Gertrud skal sove inde hos mig.” Hun forklarede situationen og kunne se på Ragnhilds ansigt, at angsten lurede. Derefter sendte hun bud efter Aage og Arvid, som hun gav besked i modtageværelset. Da tidebønnen var overstået, orienterede hun kort de øvrige nonner i buegangen, og hver især hentede de deres soveskind, som de bragte op på første stokværk.

Alle værelser var fuldt belagt, og adskillige måtte sove på gulvet, og hvor der ellers var plads. Margretha og Helene redte op i arbejdsværelset, som skulle passeres for at komme ind i Kirstines soverum. Som aftalt blev Aage placeret på en stol oven for trappen, hvor han skulle afløses efter midnat. Her sad han i den mørke gang med udsigt ned ad trappen, som var oplyst af to kerter, som gav et spinkelt lys langs de mørke stenmure. Da alle var på plads, gik Margretha og Kirstine ned til oratoriet, hvor der stadig hørtes højrøstet tale. De to ældre koner, som var blevet overladt ansvaret at sørge for kongen og følge, var på deres post ved køkkenet. Inden de nåede at spørge til selskabet, hørte de et højt latterbrøl derindefra. Ingen tvivl om, at øllet havde gjort sin virkning.

Kirstine bankede forsigtigt på døren, og de gik indenfor. De tre, som sad med ryggen til døren, talte stadig højrøstet, men til sidst gik det op for dem, at nogen var trådt ind. Kerterne oplyste det lille selskab, hvis skygger kunne ses i unaturlig størrelse på væggene. Selskabet var udvidet med yderligere nogle mænd fra eskorten, som overnattede i herberget.

”Der har vi så den hellige moder,” kom det tørt fra kongen, som sad tilbagelænet ved bordenden.

Ingen fra mandskabet viste særlig respekt for kong Erik. Det virkede nærmest, som var de blot sammen med jagtkammerater. De fleste i eskorten var adelssønner, som tjente til dagen og vejen i kongens hird, og som af en eller anden grund havde gjort sig fortjent til at tilhøre inderkredsen. For mange af disse sønner var livet i hirden deres eneste chance for at avancere, idet deres ældre brødre skulle overtage og arve familiens godser. For dem, der ikke blev anerkendt af monarken, eller som ikke kom til at tilhøre denne inderkreds, var livet i hirden en vanskelig og slidsom tilværelse. Mange forsøgte forgæves at gøre sig fortjent til kongens gunst, og disse levede kummerligt uden indkomst, og måtte tage til takke med store sovesale, hvor mange kæmpede om sengehalmen. Kampen om kongens gunst var hård, særligt i fredstid. Når så mange gjorde hver sit for at komme længere frem og få tillidshverv, var konkurrencen bitter, og mange ville gøre, hvad som helst for at blive bemærket. Derfor var der ikke mange, som sagde kongen imod eller satte spørgsmålstegn ved hans gøremål.

Kirstine anede, at Peter Skåning var en af dem, der turde sige kongen imod. Hun kiggede forgæves rundt i kredsen efter ham.

”Nå, har I bedt jeres aftenbønner?” kom det spydigt fra kongen.

Kirstine lod sig ikke distrahere af det hånlige blik. Med hænderne ærbart foldede foran brystet, sagde hun stille: ”Er der noget, de herrer ønsker, inden I går til ro?” spurgte hun. ”Jeg håber, at alle har fået et natteleje, og de, der ønsker endnu et bæger, vil jeg overlade til betjening af tyendet, som står udenfor.”

Kongen sad stadig med et skævt smil. Lidt overdrevent høvisk sagde han: ”Vi siger tak for gæstfriheden og byder godnat. Vi tager nok et par bægre og derefter finder vi vort natlogi. Sov vel.”

Kirstine og Margretha nejede, og de forsvandt ud i den lange gang ved køkkenet. Halvvejs oppe ad trappen, lød der pludselig nogle lavmælte kommentarer, sandsynligvis fra kong Erik. Der lød en høj latter.

Kirstine følte, hun netop var faldet i søvn, da der lød høje råb ude fra trappen. Anden gang der blev råbt, forstod hun nogle af ordene.

”Gør plads for kongens mænd.”

Det lød som håndgemæng, og så blev døren til arbejdsværelset revet op, og der lød høje skrig fra Margretha og Helene. Døren indtil soverummet blev hevet op, og to mænd kom til syne i døråbningen. Kirstines hjerte holdt næsten op med at slå, da hun sprang ud på gulvet.

En af mændene skubbede hende til side.

”Her er hun,” sagde den anden.

Kirstine lugtede den ramme øldunst. Hun hørte Gertrud skrige og tumult fra den anden side af rummet. Så var mændene på vej væk, den ene slæbende med Gertrud.

Kirstines blod frøs til is. Nej, det kan de ikke gøre. Fortumlet løb hun efter og nåede en af mændene ude ved trappen. ”Giv slip,” råbte hun. Så mærkede hun et voldsomt skub. Det næste, hun registrerede, var, at hun lå på det rå bræddegulv, og mange ansigter kiggede spøgelsesagtigt ned på hende. Ansigterne var skrækslagne. Aage var der også.

”Er du kommet noget til?” hørte hun Cecilie ængsteligt spørge.

Da det blev morgen, bad Kirstine Gulla og Aslaug gå med hende ned og tænde ilden i køkkenet. Ingen af nonnerne, havde lukket et øje resten af natten. Gertrud var kommet vaklende hen på morgenen med iturevne klæder og i en slem forfatning. Kirstine sørgede for, at hun blev bragt til køjs i sit eget værelse. ”Sørg for, at der er medsøstre hos hende hele tiden.”

Kongen og hans følge spiste i kapitelsalen.

Da de var færdige, gik kongen forbi, hvor Kirstine og et par af de øvrige nonner stod. Kirstine havde en hævelse ved det ene øje, hvor hun havde ramt stenvæggen om natten. Kong Erik hilste morgendueligt og fik øje på den skadede priorinde. Der gik en skygge over hans ansigt. Så bukkede han let og sagde: ”Vi takker for opholdet. Jeg håber ikke, at den hellige moder er blevet alt for hårdt skadet. Vi har nydt maden og det stærke øl.”

Kirstine svarede indædt: ”Jeg undsiger dig, kong Erik. Fra i dag forbander jeg dig og dit afkom.”

- 30 -

Forsigtighed – Maj 1286

To dage efter kongens besøg ankom den yngre Jens Kalf til klostret. Kirstine havde selv sendt bud og forventet, at både den ældre og den yngre Jens Kalf var kommet. Siden den skæbnesvangre nat havde alle været lammet efter den frygtelige oplevelse. Den, som skulle yde beskyttelse og indgyde tryghed, var den, som alle nu frygtede. Det var ikke til at fatte.

Kirstines ansigt var hævet og blåt i den ene side. Denne synlige påmindelse bekræftede, at det ikke var en ond drøm. Gertrud var dagen efter flyttet ned i sit eget soverum. Hun var utrøstelig og talte kun med ganske få af sine medsøstre. Det var lykkedes Kirstine at få hende i tale. Først var Gertrud bebrejdende, men der var dog et synligt bevis på, at Kirstine havde forsvaret hende så langt, det var muligt. Gertrud fortalte om sit mareridt, fra hun blev hentet. Det undrede Kirstine, at den unge pige følte sig skyldig. Kongen havde gentagne gange i løbet af natten sagt, at nu skulle hun bøde for den bod, han havde måttet betale. Han havde mishandlet og brugt hende, indtil hun til sidst var blevet befriet, da hun mistede bevidstheden. Hun havde talrige mærker på kroppen.

Kirstine vidste ikke, om hun skulle tro Gertrud, da den skræmte pige fortalte, at kongen havde pryglet hende og gentagne gange nævnt sin mor, Margrethe Springhest. Men mishandlet var hun blevet. Det var et under, at hun ikke havde brækkede knogler. Aage havde fået et slag i hovedet. Han havde flere gange sagt til Kirstine, at hvis han virkelig havde sat sig imod med sværdet, ville han have holdt stand på den smalle trappe. Men det var jo kongens mænd på kongens bud. Han var skyldbetynget, og Kirstine måtte gentage, at han havde gjort det rigtige ved blot at forsvare trappen med ord.

Jens Kalf gik foran hende op ad trappen. Han havde kort talt med sin søster Helene, inden han forundret hilste på Kirstine. Det havde rørt hende, da han ømt havde studeret hendes hævede ansigt, og hun havde set oprigtig bekymring i hans øjne. Da de kom ind i arbejdsværelset, vendte han sig mod hende og berørte let hævelsen. Han tog med begge hænder om hendes hoved og undersøgte hævelsen med næsten overdreven interesse. Kirstine havde nær trukket ansigtet til sig, det var jo blot en mindre skade. Lidt overrasket over sig selv lod hun ham trække dele af hovedklædningen til side, så han kunne undersøge området bag øret. Hans fingre undersøgte området, hvor kæbebenet blev til det øverste af halsen. Nu strammede hovedklædningen, og hans undersøgelse var nu et godt stykke fra det egentlige slagsted. Langsomt trak hun ansigtet til siden.

”Det er ingenting,” sagde hun med rystende stemme. Hun mærkede varmen i kinderne og kom i tanke om, hvor længe det var siden, at nogen havde vist hende omsorg og ømhed.

De stod lidt forlegne.

Kirstine vidste ikke, hvordan hun skulle reagere. Hendes åndedrag blev anstrengt. Så kom tårerne. Hun så ham ikke længere tydeligt, men kun som en tåget uformelig skikkelse foran sig. Han lagde armene om hende, og hun lagde ansigtet ind mod hans bryst. Derefter mærkede hun de første hulkende rystelser.

”Undskyld,” sagde hun efter en stund. Hun vidste ikke, hvor længe de havde stået midt på gulvet. Ingen af dem, ønskede at flytte sig. Hun tænkte dog, at det ville se en smule mærkeligt ud, hvis Ragnhild eller andre trådte ind. ”Må jeg byde på noget?” Hun løsrev sig, og gik ind i sit soverum for at nette sig. Det tog lang tid at fortælle de mange enkeltheder fra kongens besøg. Kirstine havde vendt og drejet spørgsmålet. Hvorledes kunne det gå til, at kongen havde valgt at besøge Stubber Kloster?

”Hvis kongen havde ønsket at spørge min far om hertug Valdemars besøg, kunne han jo blot have gjort det,” sagde Jens Kalf. ”Noget tyder på, at kongen ikke er i tvivl om selve besøget, men forsøger at indsamle flere oplysninger. Men hvorfor gør han det selv?” Han sad og funderede.

Kirstine iagttog ham. ”Jeg kan ikke komme i tanke om andre end prioren, der kan have bragt disse oplysninger til kongen,” sagde hun.

”Vi må heller ikke helt glemme Albert Albertsen.” Jens Kalf så dog lidt tvivlende ud, da han sagde det. ”Eberstein er det i hvert fald ikke.”

”Hvis kongen vidste, at også Mindre Alf, marsk Stig og hertug Jacob har besøgt os, er jeg sikker på, at han ville have nævnt det. Han ved det simpelthen ikke.”

”Hvis det er prioren, der videregiver oplysninger, får kongen det helt sikkert at vide, når han har været her. Og du siger, han ventes hvert øjeblik.” Jens Kalf så spørgende mod Kirstine.

”Prioren taler med alle her på klosterholmen. Derfor vil det være en umulig opgave at begynde at bede alle om at tie,” sagde Kirstine, mens hun rystede på hovedet.

”Om 14 dages tid sejler jeg med min far og Eberstein til Nyborg. Der er store forventninger til årets danehof. Det er nyt for mig at skulle indføres i de kredse, og jeg er lidt bekymret for min far; han er ikke rigtigt kommet sig over vinteren, og jeg føler, han falder lidt af. Eksempelvis ville han aldrig før i tiden have undladt at komme med i dag. Et uventet kongeligt besøg på klostret er en stor begivenhed.”

”Jeg kunne godt se på din far, at han var afkræftet efter vinteren,” svarede Kirstine. ”Kan han klare den lange sejltur til Nyborg?”

”Det skal nok gå. Han er både sej og stædig, og han har modtaget flere foruroligende brevskaber.” Jens Kalf så hen mod døren for at sikre, at ingen lyttede. ”Der er opbrud i alliancen i vort parti.”

Kirstine sad spændt og lyttede.

”Vi har længe vidst, at Peter Hoseøl og Lars Tygesen blot sidder og venter. De håber, at vi laver en fejl, så de kan få magten igen. Vi har jo de magtfulde poster som marsk, drost og kammermester. Men Peter Hoseøl har aldrig rigtig afgivet magten, og han sidder blot og venter på at slå til. Han styrer stadig kongen, og i det skjulte overvåger han alt, hvad der sker. Han har den tidligere marsk Lars Tygesen og mange andre i reserve, så kommer det til borgerkrig, har de en stor styrke at sætte ind for at knuse os. Da kongen tillige via dronning Agnes har magten over de mange tyske lejesvende, har de en overlegen styrke, om det kommer til åben kamp.”

”Jamen, er det ikke marsk Stig, der er hærfører for disse mange udenlandske krigere?” spurgte Kirstine.

”Jo, men i sidste ende er det dronningens far, den mægtige Otto af Brandenburg, der hverver lejetropperne. Han sidder bag det hele og holder sin svigersøn ved magten.”

Inden han fortsatte, tog han for sig af maden. ”Sagen er, at kongen er ved at være træt af Peter Hoseøls skjulte indblanding. Derfor har han åbnet sig over for marsk Stig og drost Uffe Nielsen. Disse to og Jacob af Halland er af den mening, at denne åbning kan blive til stor gavn for vort parti. Og måske kan den bringe Peter Hoseøls indflydelse til fald. Der er blot nogle sager, som gør dette vanskeligt.”

Kirstine holdt meget af disse lange samtaler med Jens. Det var dog svært at følge med i alle disse indviklede intriger. ”Hvad er problemet med det?” spurgte hun.

”Problemet er, at dronningen og Peter Hoseøl har et meget tæt forhold, og at det bliver svært at få dronningen med over på vort parti. Ifølge marsk Stig er kongen snart klar til at droppe Peter Hoseøl, men hvad så med dronningen?”

”Hvad mener din far, der skal gøres?” spurgte hun.

”Han mener stadig, at vi skal afsætte eller skaffe kong Erik af vejen og vælge hertug Valdemar som konge i stedet. I sidste ende mener han ikke, at vi kan blive fri for at kæmpe mod Lars Tygesen og Peter Hoseøl. Min far tror, at vi ved fælles hjælp og kløgt og med støtte fra Norge kan gøre en ende på dette tyske åg. Og så kan Valdemar via sit slægtskab med Birger Jarl af Sverige forvente støtte derfra.”

”Efter de seneste dages hændelser er jeg enig med din far. Jeg hader kongen og det, han står for. For mig at se er han blot en enfoldig stormand, som ikke kan finde ud af ret og uret. Der er ikke noget statsmand over ham, snarere tværtimod.” Kirstine følte inderst inde en voldsom væmmelse mod manden, som uden blusel kunne finde på at udføre så feje og nedrige gerninger. ”Hvad er det egentlig marsk Stig og Jacob af Halland vil? Hvad er forskellen?”

Jens tænkte sig om, inden han svarede: ”Jacob af Halland og marsk Stig er efter min mening nogle af de klogeste i riget. De vil forsøge at splitte modpartens parti. Har vi først kongen på vores side, vil mange i riget følge med over. Når tiden så er inde, vil det gå op for mange, at kongen ikke er den rigtige til at styre landet. Som du har oplevet, kan man ikke have respekt for en konge, som betragter jagt og vilde ridt som det vigtigste i tilværelsen.” Han tav en stund. ”Desværre tror jeg, at marsk Stig og Jacob af Halland ikke længere mener, at Valdemar af Sønderjylland er den rigtige løsning. Min far siger, at de nordtyske fyrster vil komme til at garantere for, at han ikke mere pønser på at blive konge. Derfor kan det blive svært.” Han holdt igen en pause. ”Marsk Stig og de øvrige i ledelsen er Hvider. Derfor er det vigtigt, at vi ikke gør noget overilet og derved sætter de ledelsesposter over styr, som vi har i dag. Det er vort parti, der i øjeblikket har størst gavn af, at kongen forbliver ved magten.” Han drak lidt af kruset. ”Den norske konge støtter den, som vil sørge for at medgifterne bliver betalt, så simpelt er det.”

”Tror du, dronningen er klar over, hvad kongen går og laver? Hvis Peter Hoseøl holder det hele under observation, mon så ikke også han informerer dronningen om tingenes tilstand?” Kirstine havde de seneste dage leget med tanken om at skrive et brev til dronningen. ”Dronningen bør vide, hvad hendes mand går rundt og laver.” Hun kunne ikke forlige sig med tanken om, at dronningen måske var uvidende om kongens gøren og laden.

”Det er ikke til at sige, hvilket parti der vil have gavn af det,” sagde Jens. ”Efter kongens besøg tror jeg, det er vigtigt, at vi udviser stor forsigtighed resten af sommeren. Vi må huske, at kongen nyder større tillid her end længere østpå.”

Da besøget sluttede, spurgte Kirstine direkte Jens Kalv: ”Hvem er anfører for vores parti i fejden?”

”Havde du spurgt mig for et par år siden, ville jeg have sagt hertug Valdemar og min far. Desværre har hertug Valdemar ikke handlet særlig klogt. Derfor får han mere end svært ved at komme tilbage til magten, så i dag har grev Jacob overtaget rollen. Det er ham, der giver ordrerne, og samtidig har han den fordel, at han bor øst i riget.”

En uge senere ankom Mikkel Tavsen. Helt fra ankomsten fornemmede de alle, at det ikke var helt den samme prior som tidligere. Han optrådte med større selvsikkerhed og arrogance, og fra starten var Kirstine klar over, at de skulle være varsomme. Derfor bød hun kort Mikkel velkommen og sørgede derefter for at have andre gøremål, så de ikke skulle være meget sammen. Det var op til Cecilie at klare alle de praktiske ting med ham.

På andendagen drog Kirstine med fire af mændene på inspektion af det nye brobyggeri ved Hagebro. Byggeriet forventedes færdig allerede i sensommeren, hvilket sønnerne på fæstegården naturligvis var vældig stolte af. Da hun sidst på eftermiddagen vendte tilbage til klostret, var der netop anløbet tre skibe med korn. Prioren holdt øje med lagrene, men det var ikke lykkedes ham at få indsigt i, hvem der egentlig ejede kornet. Cecilie meddelte blot, at kornaftalerne var noget, priorinden og den tidligere marsk talte sammen om. Da Kirstine kom fra landingspladsen og skulle tilse de nye beplantninger i urtehaven, så hun, at prioren havde kurs lige mod hende.

”Nu må vi tale sammen,” sagde han bestemt.

Kirstine nikkede blot, og med foldede hænder sænkede hun blikket ærbødigt. Med sit mangeårige kendskab vidste hun, at prioren havde det svært, når nogen nidkært fremhævede deres fromhed. Ved andre lejligheder havde Margretha og Cecilie moret sig over den måde, hun havde held til at passivisere prioren på. Kirstine vidste endvidere, at prioren hadede modtageværelset ved siden af hospitalet. Ved hvert besøg bad han om at benytte arbejdsværelset, uden at det ændrede noget.

Da de havde sat sig ved det lille arbejdsbord, smilede Kirstine venligt mod prioren. ”Har vinteren været hård i Ribe?”

”Selv ved bispestolen var der stor hunger. Desværre var vi ikke så forudseende som Jens Kalf på Vinderupgaard, så vores lagre var for små. Tyge måtte gældsætte bispestolen yderligere til de store købmænd.” Mikkel kom i tanke om, at det ikke var bispestolen, som var emnet for deres samtale.

”Hvorfor er jeg ikke orienteret om de mange begivenheder, der er foregået her siden mit sidste besøg?” Hans øjne lyste af vrede. ”Jeg vil vide det, når I har haft besøg af selveste kongen. Og nu erfarer jeg tillige, at både marsk Stig og grev Jacob og andre af landets fremmeste mænd har været her i efteråret. Forsøger priorinden at skjule noget for mig?”

Kirstine forsøgte at se overrasket ud. Så svarede hun: ”Jamen, disse besøg har jo ingen betydning for klostrets drift. Ja, bortset fra, at de tærer på dyrehold og øvrige økonomi.”

”En priors opgave er at tage vare på alle ydre forhold i klostret,” fnøs Mikkel. ”Et kongeligt besøg må siges at høre hjemme i den kategori.”

”Gælder priorens arbejde også beskyttelse af klostret mod overgreb?”

”Det gælder alle ydre forhold, naturligvis.”

”Så gør prioren sit arbejde overordentlig dårligt.”

Han så et øjeblik undrende ud. ”Hvordan det?”

”Når både bisp og konge besøger os, er overfald og voldtægt mere reglen end undtagelsen. Hvis prioren mener, det er hans opgave at værne os mod sådanne gerninger, gør han ikke sit arbejde.”

I stedet for at se på Kirstine, rakte prioren ud mod kanden og hældte et bæger op til sig selv. ”Det er ikke min opgave at kigge efter varmblodige nonner. Priorinden må selv styre nonnernes lyster. Jeg hører tillige, at klostret igen har været i klammeri. Denne gang med Albert Albertsen på Landting.”

Kirstine valgte ikke at svare.

Han fortsatte: ”Alt sker hen over hovedet på mig. Jeg har netop været nødsaget til at rejse til både Gudum og Ørslev Klostre, hvor der er stor armod og nød. Og når jeg så kommer her, lever I nærmest i overflod og har konflikter med både kongen og adelige naboer. Det her vil jeg ikke finde mig i.”

”Vil prioren hellere, at vi begynder at afskrive Bibelen? I steder for at væve kunne vi godt gøre lidt mere for de fattige.”

”De senere år har vi ligesom haft den ordning, at jeg undlod at blande mig i nogle af jeres små indbringende gøremål, såsom salg af øl og anden handel. Det har jeg gjort, fordi I klarede opgaverne ganske fint. Men nu går alt uden om prior og bispestol, og priorinden meler kun sin egen kage. Derfor er det slut nu. Jeg ønsker besked om alle de aftaler, som er lavet uden om bispestolen. Dine magtfulde venner på Vinderupgaard er måske ikke helt så sikre.” Han afbrød sig selv og tog igen en slurk af øllet. ”Hvem ejer det korn, som stuves ind på lofterne i øjeblikket?”

”Det gør Jens Kalf på Vinderupgaard. Vi undgik hungersnøden i vinter, fordi vi kunne få udbetalt lejen i korn. Det kom endda mange af vore naboer og fæstebønder til gode.” Hendes stemme var rolig.

”Må jeg se disse aftaler?”

”Vi kender hinanden så godt, at skriftlige aftaler er unødvendige.”

”Hvad så med de folk, der anbringer deres penge i klostret og beder priorinden om at passe på dem?”

”Der er både skriftlige og mundtlige aftaler,” svarede Kirstine.

”Må jeg se de aftaler?”

”Nej, de er fortrolige. Tilliden fra de mennesker gælder klostret. Hvis de samme mennesker ønskede at betro bispestolen deres penge, havde de naturligvis henvendt sig til prioren eller bispen selv.”

Prioren nikkede, som var det den bekræftelse, han ønskede.

”Så vidt jeg husker, lånte klostret prioren penge til at deltage i jordkøbet for et par år siden. Lånet var for en kort periode.” Kirstine kunne ikke dy sig for denne sidebemærkning.

”Skal jeg forstå det således, at jeg som prior heller ikke kan få indsigt i udgifterne til det igangværende brobyggeri ved Hagen?” Prioren så nærmest ud som han ønskede en bekræftelse på den ulydighed, han var udsat for.

”Var det sandsynligt, at fæstebonden ved Hagen havde fået hjælp fra bispestolen, hvis prioren var blevet spurgt om penge til brobyggeri?”

”Det har intet med sagen at gøre. Kan vi få indsigt eller ikke?”

”Jo, det har med sagen at gøre. De, der sætter deres penge i en handel, er også dem, der kommer til at tjene på forretningen. Hvis bispestolen vil betale for brobyggeriet, kan den få del i indtægterne. Det må være rimeligt.”

Kirstine kunne se, at prioren var tæt på at miste besindelsen. Rasende sagde han: ”Jeg forlanger at få indsigt i, hvilke aftaler der er indgået!”

”Jeg kan ikke røbe, hvem der har overgivet klostret penge, og dermed kan jeg heller ikke oplyse, hvor meget der er anvendt til dette brobyggeri. Men jeg kan sige, at disse mennesker forventer, at klostret formidler en fortjeneste af disse penge. Jeg sørger blot for, at pengene bliver brugt til noget indtægtsgivende, så tilbagebetalingen kan blive højere end det beløb, de oprindelig overlod os.” Hun sad stadig med foldede hænder, og stemmen var rolig og saglig.

Med sammenknebne øjne og med let dirrende stemme lød det truende: ”En priorinde, der trodser både bisp og konge. Tro mig, når Tyge og andre får kendskab til dette hovmod, skal jeg sørge for, at også dette kloster vil lære at kende sin plads.” Han rejste sig hurtigt. ”Så må jeg selv opsøge folkene på Vinderupgaard. Jeg er sikker på, at de ikke vil nægte mig indsigt.” Han smækkede med den tunge egetræsdør.

Sidst på dagen sendte Kirstine Toke af sted med bud til Jens Kalf på Vinderupgaard. Hun håbede ikke, at marsken med følge var draget mod Nyborg. Det var vigtigt, at de blev advaret om priorens snarlige besøg.

Overalt på klosterholmen var stemningen trykket. Normalt gav klosterholmens 14 mand`s stærke styrke stor tryghed. Vindebroen kunne hejses, og forstærkning fra omkringliggende landsbyer kunne indhentes. Med ét slag var denne tryghed borte. Selv Arvid, som alle så lidt op til på grund af hans styrke, havde virket som en landsbytræl i forhold til kongens drabelige mænd. De fleste af nonnerne var stadig i chok, og også tyendet og klostrets mænd var påvirket. Foråret skulle være en glædens tid, men i stedet var alle fåmælte og indesluttede.

Kirstine kunne læse stemningen i øjnene hos de fleste. At borgherren og deres hellige moder kunne blive voldeligt skændet og ydmyget på den måde, overgik alt. Når Kirstine huskede tilbage på morgenen efter overfaldet, undrede det hende, at den store Peter Skåning med de tillidsvækkende træk blot havde betragtet hændelsen som noget naturligt. Den store mand havde dog sendt et anerkendende blik, da hun ved afskeden forbandede kongen. Igen og igen genkaldte hun sig denne afsked. Kunne det alligevel være sådan, at Peter Skåning følte afsky ved kongens handlinger?

De seneste tre dage med prioren skabte ikke bedre stemning. Han var draget mod Vinderupgaard til formiddag. Derudover var der nogle fæstebønder, der kunne forvente besøg og sikkert ville få en hårdhændet behandling. Kirstine kiggede rundt blandt nonnerne ved aftenbordet. Der var en svag kliren fra madredskaberne, men kun lidt tale. Skråt over for hende sad Gertrud. Hun havde stadig et sår på læben, men lige så synligt var det sår, hun havde på sjælen. Den ellers så glade unge pige så trist og svag ud.

Dagen forinden havde Kirstine med streng stemme sagt til Gertrud: ”Nu går du med til spisningen igen. Ingen vil se skævt til dig, fordi du har været udsat for en ulykke.”

Gertrud havde grædt, men hendes bønner blev ikke hørt. Nu sad hun apatisk og stak til grøden. Den store Margretha havde gentagne gange forsøgt at sige noget muntert, uden at nogen lo.

Kirstine rejste sig. ”Lad os tale om vore indre anliggender.” Hun tog en dyb indånding og fortsatte: ”De seneste dage har jeg hørt flere af jer sige noget som, at Guds straf er kommet over os. Eller at vort hovmod og velstand har bragt os i forfald og armod. Jeg har endda hørt udtalelser om, at vi gør djævelens værk, når vi indkøber og sælger korn og andre fødemidler.” Hun gjorde et længere ophold, der var dødstille i kapitelsalen.

”Til jer, der er kommet på disse mørke tanker, vil jeg sige: Hold jer fra den hedenske tænkemåde. Vi har ikke fået Guds straf over os. NEJ, vi er mødt med misundelse og griskhed. Vi er mødt med tyvagtighed og liderlighed. Vi har ikke grund til at være flove eller mistrøstige. Gennem kristen gerning og fromhed har vi sørget for, at mange har overlevet denne hunger, sygdom og kulde, som er gået hen over landet i vinter.” Hun kiggede rundt på de forstenede ansigter. ”Det er barmhjertighed, når vi hjælper de syge, og det er næstekærlighed, når vi giver de fattige mad. Det er kun rimeligt, at vi tager penge for korn, når de, der søger hjælp, har penge. De nedrigheder, som har ramt os, skal ikke få os til undsige Herren og vores kald. Tværtimod.” Hun opdagede, at hendes stemme rystede. Men hendes stemme steg, og hun var selv forbavset over, hvor ordene kom fra. Med høj stemme fortsatte hun: ”Vore søstre og brødre i andre klostre har lidt meget i denne vinter. I Ørslev er over halvdelen af nonnerne døde af enten sygdom, kulde eller mangel på mad. I Ribe har bispestolen måttet tvangsudskrive ekstra tiender, fordi de ikke har udvist rettidig omhu. Hvorfor? De har tænkt mere på druk og løsagtighed end på at sikre sig. Nu driver de hårdt på prioren, så bispestolen kan komme til hægterne igen. Vor prior gør kun det, han får besked på af Tyge.”

Hun holdt inde. Pludselig var hun i tvivl om, hvad hun skulle sige. Hendes høje stemme havde runget i lokalet, så da hun tav, virkede alt unaturligt stille. Med helt spæd stemme fortsatte hun:

”Søstre, I må ikke være fortvivlede. Vi skal fortsætte vores gerning som hidtil. Vi bliver nødt til at indkøbe korn, så vi igen kan modstå misvækst og hungersnød. De syge og fattige her på egnen har kun ét håb, og det er, at vi igen kan hjælpe dem, hvis alt andet går galt.”

Hun skimtede svage tegn på håb og fortrøstningsfuldhed i de alvorlige blikke. Det lød nærmest, som om ingen trak vejret. Så skiftede hun emne: ”Ragnhild, hvor meget korn har vi fået på lofterne i dag?”

Da prioren kom tilbage, talte han ikke om sit besøg hos Kalferne på Vinderupgaard, eller hvor han i øvrigt havde været. Han gjorde sit arbejde færdigt, og efter endnu to dage forlod han i hast klostret.

Kirstine havde i en hel uge arbejdet med et brev til dronning Agnes. Brevet var ærbødigt, ja, næsten bønfaldende, og beskrev kongens besøg på klostret, og frembragte det håb, at ingen klostre igen skulle lide den tort, at blive behandlet på den måde af landets overhoved.

Et godt stykke inde i juni tilkaldte hun Toke. ”Jeg har et brevskab, som jeg gerne vil have dig til at bringe til Skanderborg.”

- 31 -

Kongen – Juni 1286

Slottet i Nyborg var fyldt til bristepunktet. Havde det været dobbelt så stort, ville det stadig være for lille til det store fremmøde ved danehoffet. Kongen havde trukket sig tilbage til sine to kamre i den ene ende af slottet. Danehoffet havde nu varet fire dage, og var efter hans opfattelse forvirrende og fyldt med kaos. Alle ansigterne og navnene, de forskellige tungemål og ikke mindst det, der foregik rundt i det imponerende borganlæg, var overvældende. Fire dage med forhandlinger havde trættet selv de mest nidkære deltagere. Dertil kom de lange aftener, hvor øllet flød, og alle søgte frænder, som de sjældent havde lejlighed til at se. Kongen spadserede frem og tilbage i det trange gemak, hvor to små vinduer vendte ud mod voldgraven. Hen over voldene kunne han se det blå Storebælt. For anden gang havde han fundet sig selv stirrende ud i den dejlige sommeraften. Han følte lettelse. Nu kunne han skimte enden på danehoffet, som han hadede så inderligt. Det var her, rigets stormænd kunne komme til orde. I henhold til håndfæstningen var kongen og hans ledelse nødt til at lytte til, hvad der mentes om stort og småt.

De fleste burde holde deres kæft, tænkte han. Men det var alligevel det første danehof, hvor han havde lyttet til noget af det, der blev fremført. Ikke alt var det rene tågesnak. Alligevel længtes han tilbage til tiden før håndfæstningen. Dengang havde de sgu bare at lytte. Det var meget nemmere. Han blev distraheret af den ulidelige stank, der steg op af voldgraven. Det plumrede vand i graven var gulligt. En næsten smuk farve, tænkte han, ligesom bladene ved løvfald. Så udbrød han højt for sig selv: ”Bestiller de ikke andet end at skide i voldgraven? Og når de siger noget nede i salen, er det sgu også kun lort, der kommer ud.” Han trak på smilebåndet. Så vendte han sig bort fra det åbne vindue og begyndte igen at vandre op og ned ad gulvet.

Hans nuværende drost, Uffe Nielsen, var på mange måder bedre end Peder Hoseøl. Allerede på førstedagen, da kongen åbnede hoffet, havde Uffe Nielsen og marsk Stig sørget for, at kongen kunne fortælle en virkelig nyhed. Der var blevet helt stille, da han gav meddelelsen. Han kunne fornemme på menneskemængden, forsamlet i den store sal, at det, han sagde, skabte røre. Meddelelsen gav ham initiativet, og det, at det var ham selv, der fremkom med nyheden, var den medgang, han havde brug for. Det havde givet ham et godt rygstød fra starten og givet overskud til at lytte overbærende de næste dage.

Det havde været marsk Stigs idé, at hertug Valdemar skulle frigives, samme dag som hoffet blev sat. Det forstærkede ligesom kongens magt. Hertug Valdemar havde måttet sværge på ikke at ville konspirere eller forhandle om iværksættelse af noget mod kongens liv. Til gengæld var han ikke blevet frataget Abel-slægtens len og ejendom i Sønderjylland, men havde dog fået besked om at rejse hjem og forblive der, indtil der faldt ro over gemytterne. Selve planen om, at få de nordtyske fyrster til at garantere for Valdemars fredelige hensigter, havde Peder Hoseøl sørget for i det skjulte. Han havde gjort det således, at drosten nemt kunne få hertugen af Sachsen og greverne af Holsten, Hoya, Schwerin og Mecklenburg til at gå i borgen for Valdemar.

Manøvren var genial, og hoffet talte ikke om andet i de første dage. Så langt, så godt. På andendagen var sagen dog ved at dø ud, og mange utilfredse tog fat på de evige beklagelser, ligesom de foregående år. Drost Uffe Nielsen ledede forsamlingen gennem de utallige klager over skatter, pengenes værdiforringelse, kirkens manglende indflydelse og meget andet. Indimellem havde det været uudholdeligt. Det var dog, som om sagen med hertug Valdemar havde gjort de utilfredse lidt svagere. De kunne fremsætte forslag, og Uffe Nielsen lod dem tale ud, og en gang imellem måtte kongen nikke til forslag, som han ville kigge nærmere på. I realiteten vidste de fleste, at et sådant løfte blot var en forhaling med ringe mulighed for nogen ændring.

Grundet den store hungersnød den foregående vinter, var et gennemgående emne de høje skatter og høje priser på blandt andet korn. En del stormænd mødte slet ikke op til danehoffet, fordi vinteren havde været så hård, og økonomien gjorde det umuligt. Uffe Nielsen og marsk Stig tilhørte selv Hvidernes parti. Derved opnåede kongen ro fra den kant. Peter Hoseøl og Lars Tygesen var de mest fremtrædende fra det andet parti, som repræsenterede det største antal stormænd. Derimod havde Hviderne mest indflydelse og rigdom. De tilhørte den lærde del af samfundet og havde et godt tag i kirken.

Det hele fungerede på en fornuftig vis, tænkte kongen. Han stillede sig igen ved det åbne vindue og så ud mod de mange skibe, der var trukket på land. En mængde skibsbesætninger og mandskaber havde slået telte og boder op langs strandkanten, og de mange bål fra disse lejrpladser gjorde udsigten fra slottet storslået. En del af stormændene valgte selv at medbringe deres mad og forplejning, idet alting hurtigt slap op på slottet. Kongen rystede på hovedet, da han kom til at tænke på, hvordan mange forventede, at hoffet skulle stille mad og drikke til rådighed. Han havde haft lejlighed til at tale med Peter Hoseøl et par gange de seneste dage. Ellers gik alt mellem dem gennem broder Clement.

Peter Hoseøl var kommet sent i går aftes, og de havde nydt et bæger vin. Kongen mærkede en stigende irritation hos Peter. Han fornemmede sikkert, at kongens forhold til sine ledere blev stadig mere intenst.

”Broder Clement må vide, hvad der foregår.” Peter Hoseøls stemme lød insisterende. ”Det hele.” Den ellers så afmålte tidligere drost virkede pirelig.

De havde siddet tavse en stund, hvor stilheden i gemakket fik støjen fra de fyldte sale til at høres unaturlig højt.

Da kongen ikke havde svaret, havde Peter Hoseøl gentaget sin formaning.

”Det nytter ikke, at du holder både Peter Skåning og broder Clement udenfor. At begynde med egne undersøgelser om et muligt komplot er ikke nødigt.” Irritationen lyste ud af den efterhånden omfangsrige Peter Hoseøl. Kort efter havde han budt godnat, og kongen valgte for en gangs skyld at gå tidligt til ro.

To dage senere var kongen vendt tilbage til den smukke aftenudsigt. Solen stod lavt og skinnede på Sprogø, hvor der fortsat byggedes på den lille borgbanke. Byggeriet havde han selv igangsat, men øen krævede i øjeblikket en forholdsvis stor garnison, fordi Mindre Alf stadig hærgede. Broder Clement kom stille ind.

”Der ligger et brev og venter på kongens segl,” sagde den ældre munk afmålt. Så kom han i tanke om noget. ”Jeg skulle hilse fra Rane Joensen om minde kongen om, at forsamlingen venter. Førsteprisen fra ridderturneringen i eftermiddags skal uddeles.”

”Jeg kommer om et øjeblik,” sagde kongen.

Broder Clement havde endnu en meddelelse.”Og så har prioren, som kommer ovre fra Ribe, været her endnu en gang. Han siger, der er en vigtig meddelelse, han kun vil overbringe kongen personligt.”

”Sig, at han må komme igen i morgen formiddag,” svarede kongen irritabelt.

Broder Clement forsvandt.

Kongen tænkte igen på Peter Hoseøl. Han knyttede hænderne på ryggen. Jeg er blevet overvåget, lige så længe jeg kan huske. Han kom i tanke om en lille detalje fra deres samtale i aftes.

”De skal nok røbe deres hensigter,” havde Peter optimistisk indledt. ”Grev Jacobs sværlemmede Arvid Bentsen er tilsyneladende ikke tilfreds med lediggang blandt grevens ryttere. For ganske små penge holder han mig diskret orienteret om grevens bevægelser. Det er grev Jacob, vi skal holde øje med, nu da Valdemar er stækket langt ud i fremtiden.”

Kongen havde hovedpine. Endnu en dag var gået. Det var igen blevet sent, og dagens program langt. Nu manglede der kun én dag, før det hele var slut. Fra sin udsigt ud over bæltet kunne han tydeligt se, at adskillige skibe allerede var draget af sted. Det gik mod aften, og vejret holdt, så mange aktiviteter og høringer foregik udenfor. Turneringspladsen var i dagens løb omdannet til en stor udendørs opdækning, hvor alle skulle bespises. Mellem de mange bænke og borde, der var sat op, brændte bålene, hvor den megen mad - lam, grise og får havde været under tilberedning hele dagen. Uden for de mange telte kunne kongen skelne, hvordan herskaberne hvilede ud eller varmede op til endnu en aftens drikkelag. Der var adskillige, som end ikke nåede at blive ædru, og som nu i flere dage havde fortsat festen.

Kammermester Rane Jonsen, havde ansvaret for de praktiske opgaver ved danehoffet. Sammen med drost Uffe Nielsen og marsk Stig var de enige om, at da der ikke var større beslutninger på programmet – såsom udskrivning af leding – kunne de undgå den værste utilfredshed ved at gøre hoffet festligt. Den megen øl og festivitas affødte mange små konflikter og slagsmål, men det fjernede fokus fra den generelle utilfredshed. Kongen var egentlig ganske godt tilfreds, selv om han våndede sig over de store udgifter.

Formiddagens samtale med prioren fra Ribe havde været overraskende. Manden var rejst langt og havde måttet vente i fire dage på at aflevere sit budskab. Igen udgifter, tænkte kongen. Men budskabet havde ændret hans syn på flere personer i hans nærhed. Han viste rundhåndethed over for prioren, for der kunne komme flere gode oplysninger fra den kant. Det var overraskende, at den gamle marsk Jens Kalf på Vinderupgaard skulle have været så stærkt i ledtog med hertug Valdemar, at de havde kunnet samle de forskellige fløje. At hans egen nuværende marsk skulle have deltaget, var skræmmende. At grev Jacob var med, var i sig selv ikke så overraskende, men marsk Stig? Kongen stod tavs og kiggede ud ad vinduet. Flere ting underbyggede det, Peter Hoseøl havde sagt. Mødet i Vestjylland bekræftede desværre også, at han stort set ikke kunne stole på nogen. Hvis hans egen marsk gik sammen med nordmændene, kunne det hurtigt komme til at se ret sort ud. ”Jeg må have forlig med dronning Ingeborg i Norge. Det er i længden ikke holdbart, at vi ikke kan sejle frit omkring i egne farvande for disse vildmænd,” sagde han for sig selv. Sjovt nok udstillede forholdet til Norge netop forskellen mellem Peter Hoseøl og Uffe Nielsen. Hoseøl frarådede på det bestemteste et forlig, hvorimod Uffe Nielsen ved flere lejligheder anbefalede at gå i rette med dronning Ingeborg.

Kongen vendte sig, da Uffe Nielsen trådte ind fulgt af broder Clement. Der var en lang række breve, som skulle underskrives. Da broder Clement forsvandt med brevskaberne, blev Uffe Nielsen siddende over for kongen.

”Det er da gået nogenlunde? Kongens storsind i forbindelse med hertug Valdemars frigivelse har lagt en dæmper på de mest kritiske røster. Som jeg ser det, er bisperne de mest utilfredse i øjeblikket.” Drosten så træt ud. Han havde ledet forsamlingerne gennem de mange drøftelser.

Han er nu heller ikke ung mere, tænkte kongen og svarede: ”Det er egentlig gået over min forventning. Drosten har gjort et godt stykke arbejde.” Han smilede venligt mod sin underordnede, som kunne have været hans far. ”I øjeblikket er alle trætte, og ingen orker mere, efter mange nætters sviren. Jeg er mere bekymret for de rænker, de finder på herefter.”

”Det forstår jeg ikke,” kom det fra drosten.

”Jo i øjeblikket fester vi, og ingen har kræfter til en virkelig opposition. Men de forskellige grupper vil samles igen efter danehoffet, og så vil de fortsat smede rænker mod os,” sagde kongen.

Drosten sad og så tankefuld ud.

Kongen følte stor tillid til Uffe Nielsen, som arbejdede hårdt for, at det hele blev vellykket. Der var stor oprigtighed i den nuværende drosts gøren og laden – lige modsat af, hvordan det havde været med Peter Hoseøl, der altid havde en bagtanke og en strategi, han fulgte. Uffe Nielsen virkede mere ædel. Kongen havde de seneste måneder haft lyst til at betro sine inderste tanker til sin ældre førstemand. En indskydelse gjorde, at han sprang ud i det:

”Gennem besynderlige kanaler er jeg kommet under vejr med, at nogle af mine betroede folk i det skjulte har konspireret med vore fjender.” Han rømmede sig, inden han fortsatte. ”Sidste efterår mødtes blandt andre marsk Stig og Rane Jonsen med nogle af vore mere kendte modstandere, heriblandt grev Jacob og Mindre Alf. Mødet fandt sted i Vestjylland, og blandt deltagerne var desuden vores gamle marsk Jens Kalf. Mødet er blevet holdt ganske godt skjult, og det må betegnes som en tilfældighed, at jeg kom under vejr med det.” Kongen fortalte, hvad han vidste, men holdt dog skjult, hvorfra han havde sine oplysninger.

Drosten sad ubevægelig og hørte på beretningen. Det var nyt for ham, at kongen var åben om helt personlige sager. Det var tydeligt, at samtalen var mere personlig end vanligt. Han bestræbte sig på at holde sit ansigt i vante folder. De vidste jo begge, at marsk Stig var hans svigersøn. Og de vidste også, hvor tæt et forhold drost og marsk havde.

Begge og iagttog hinanden. Der var ingen skjult mistanke at spore i kongens beretning. Det var nærmest en erkendelse af, at selv en konge kan være i tvivl om, hvem han burde stole på. Eller mere et spørgsmål. Hvad skal jeg gøre?

Det var kongen, der brød tavsheden. ”Vidste du, at dette møde har fundet sted?” Hans stemme vidnede om en intens interesse. Han var normalt optaget af andre emner: Hvordan kan jeg blive fri for disse vanskelige og politiske gøremål? En god jagt, et vildt ridt med sine folk, havde hidtil været det, der primært optog ham. Det var et hårdt slag at erkende, at mange talte ham efter munden, og voldsomme anslag kunne ligge og lure, når han vendte ryggen til.

”Jo, jeg kendte godt til det møde.” Svaret kom prompte, før kongen kunne stille et nyt spørgsmål, fortsatte Uffe Nielsen: ”Din bedstefar Valdemar Sejr efterlod et vældigt rod i arvefølgen. At det har artet sig sådan, at det var hans yngste søn, din far, der rendte med tronen, skyldes en lang række tilfældigheder. Men ikke desto mindre er det sådan, det er. Du ved, at flere har et mere eller mindre legitimt krav på tronen. Hertug Valdemar er den, der har det mest lovformelige, men en mand som grev Jacob har lige så meget af salig Valdemars blod i sine årer, som du har.” Uffe ledte efter ordene, men fortsatte så: ”Du var 12 år, da du blev konge. Alle har set drengen vokse op og set, hvordan du har været styret af først din mor og siden Peter Hoseøl. Der er ikke rigtig nogen, der har fået øje på en mand, der virkelig ønsker at være konge. Alle ser fortsat en stor dreng, som mere interesserer sig for jagt og andre ting i tilværelsen. Det er også først nu, at jeg ser denne dreng ønske at gøre en forskel. Du har været længe undervejs.” Uffe Nielsen holdt inde. Han så spørgende på kongen for at få klarlagt, om han ønskede at høre mere.

”Fortsæt,” sagde kongen.

”Der er to partier, som står stejlt over for hinanden, og begge partier har et kongsemne, de ville sætte på tronen, hvis de var enerådende.” Uffe Nielsen ledte igen efter ordene. ”Begge partier holder sig tilbage, fordi de er nogenlunde lige stærke. Vi har jo en konge, og denne konge bliver holdt ved magten af dronningens broder, den store Otto af Brandenburg, som længe har været den mægtigste i Nordtyskland.” Kongen skulle til at protestere, men Uffe Nielsen fortsatte: ”Begge disse partier forsøger at styre landet, så det ikke går helt galt. Men begge parter venter på en lejlighed, så de kan over tage. Det, alle er grundigt trætte af, er den tyske indflydelse, som vælter ind over os. Men ikke nogen er stærke nok til modstå den. Mødet i Vestjylland var et forsøg på at lave en samlet alliance, så vi kunne få dine tyske lejetropper ud af landet, og der kunne opstå et rent dansk styre. Marsk Stig deltog kun, fordi han blev inviteret, ved jeg. Hertug Valdemar forsøgte via sine støtter at samle begge fløje, og en af dem, som kommer godt ud af det med begge fløje, er Jens Kalf på Vinderupgaard. Han er gift med en Hvide og var blandt andet marsk under kong Abel. Han er vellidt af begge parter.”

”Det er vigtigt for mig at vide, om jeg kan stole på min hærfører og marsk.” Kongen virkede forarget. ”Han holder møder med nogle af landets værste fjender bag min ryg. Det er ikke noget, der ligefrem skaber tillid.”

”Hvis din marsk havde ønsket at slå kongen ihjel, forsikrer jeg, at det var sket for længe siden. Stig Andersen er et fremtrædende medlem af Hvidernes parti og har et ganske tæt forhold til grev Jacob. Det parti kan han ikke bare lige svigte.” Uffe Nielsen talte roligt. ”Han er min svigersøn, og vi står hinanden nær, ikke blot familiemæssigt. Han er fuldt ud loyal over for kongen, der findes ingen bedre som landets marsk. Modparten vil gerne have Lars Tygesen tilbage, men jeg forsikrer jer, at godt nok har Lars Tygesen en stærk arm og svære lemmer, men som taktiker og leder, står han langt tilbage. Lars Tygesen følger ikke med i de nye tiders form for krigsførelse. Tværtimod mangler han den kløgt, der skal til, hvis en marsk skal skabe respekt hos sine folk.”

De blev afbrudt, da døren pludselig gik op. Ind kom en af kongens livvagter, trækkende en person efter sig, indhyllet i en kappe, som delvis var trukket over hovedet. Både kongen og Uffe Nielsen vendte sig. Den indhyllede person rykkede for at komme fri. Vagten tog bedre fat og ruskede voldsomt, så der kom nogle ynkelige grådkvalte lyde fra den unge pige. Bevægelsen fik hovedklædningen til at falde ned over skulderen. Frem dukkede en meget ung piges lange viltre hår. Ansigtet var forgrædt og præget af rædsel. Vagten nikkede til kongen, og spurgte, om han skulle følge pigen ind i sovegemakket. Inden kongen kunne nå at give svar, var parret på vej derind. En skygge gik over Uffe Nielsens ansigt. Et kort misbilligende udtryk, som han hurtigt undertrykte.

Kongen ventede, til vagten forlod rummet. Han sendte sin drost et hurtigt blik. ”Ja, hvor kom vi fra?” sagde kongen uden forlegenhed. ”Jeg har besluttet at søge forlig med dronning Ingeborg i Norge. Hvordan vil du råde mig til at få dette i stand så hurtigt som muligt?”

Uffe Nielsen så tænksomt på kongen. ”Jeg tror, det er en klog beslutning. Vi kan tage kontakt på såvel det officielle som den mere uofficielle plan.” Drosten holdt en pause. ”Vi kan indkalde til et mæglingsmøde her på dansk jord. Jeg er sikker på, at Ingeborg vil sende forhandlingsvillige, så snart vi kalder.”

”Og den uofficielle?” spurgte kongen.

”Her på danehoffet er der flere stormænd, som jævnligt har kontakt med Norge. En uofficiel kanal kunne være at tage kontakt til storbonden på Irupgaard i Thy. Jeg ved, at han har nære kontakter til kong Erik Præstehader og dermed også til Ingeborg. Jeg kan ikke huske, hvad han hedder, men jeg ved, han deltager her på danehoffet. En kontakt ad den vej kunne snart være i Norge. Fra samme kilde, ved vi, at Ingeborg er velinformeret om sagernes tilstand her i Danmark. Det er jo noget, Mindre Alf forstår at benytte sig af.

Kongen sad tankefuldt og iagttog Uffe Nielsen. Så sagde han: ”Vil du tage initiativ til forhandlingerne? Så kunne jeg korrespondere direkte med Ingeborg og forsøge at blødgøre hende. Det er nødvendigt at få standset dette sørøveri, som foregår lige for øjnene ad os.” Kongen pegede ud mod bæltet.

Uffe Nielsen så tænksom ud. ”Det vil uvægerligt være en torn i øjet på vore tyske forbundsfæller. Skal vi forsøge at holde det skjult?”

”Nej,” sagde kongen. ”Det vil være umuligt at skjule formelle forhandlinger. Det kan vi godt opgive. Om ikke andet, så opdager Peter Hoseøl det, lige så snart du er ude ad døren.”

”Du er vel klar over,” fortsatte kongen, ”at selv den mindste bevægelse eller handling, så ved Hoseøl omgående, hvad der foregår?”

Uffe Nielsen nikkede langsomt, som var han bange for at vise, hvor meget han vidste om sin modpart og forgænger. Så sagde han i et forsøg på at lyde neutral: ”Ja, Hoseøl er altid vældig godt orienteret.”

Kongen kom til at smile. Tilsyneladende sad de begge og skjulte for modparten, at de hver især godt vidste, at Hoseøl iagttog hver eneste bevægelse, de foretog.

Uffe Nielsen kom ham i forkøbet. ”Hvis kongen tænker på, at broder Clement beretter om alle vore gøremål, er vi udmærket klar over det.”

”Jeg vil være glad, hvis din personlige skriver vil være behjælpelig med udfærdigelsen af brevskabet til Irupgaard-bonden,” sagde kongen. ”Det er en sag, jeg ikke ønsker andre indblandet i, tværtimod. Det handler om en gammel sag, hvor jeg opbevarer noget værdifuldt, som jeg ved, dronning Ingeborg vil sætte stor pris på at få i hænde.”

De sad et stykke tid og diskuterede enkelthederne omkring brevskabet. De kom til det resultat, at det bedste var, at der kom et møde i stand sidst på efteråret et sted i Vestjylland, hvor begge parter kunne føle sig trygge.

”Det vil være fint, hvis kongen selv kunne deltage i dette møde. Så ved Ingeborg, at du mener det fuldt og helt. Det officielle møde om fredsforhandlingerne skal jeg nok tage mig af.”

Kongen fornemmede, at det endnu en gang var lykkedes ham at komme tættere på drosten. Han stolede fuldt ud på manden, og var ikke et øjeblik i tvivl om, at Uffe Nielsen havde et godt greb om marsk Stig Andersen. Han tvivlede heller ikke på, at drosten tillige kunne styre Jacob af Halland. De var på samme parti, og inderst inde beundrede han den disciplin, der var i Hvidernes rækker. Kongen betvivlede i dette øjeblik, at grev Jacob skulle være lederen af Hviderne. Han følte sig overbevist om, at det måtte være Uffe Nielsen.

Uffe Nielsen fortsatte: ”Jeg ledsager i næste uge kongen til Sjælland, hvor vi skal besøge Kalundborg, Roskilde og Vordingborg. Ønsker kongen, at jeg fortsætter og tager med til Kongsretten i Lund? Vi skal vel tillige et vend til Blekinge i år?”

”Ja, det ville være dejligt med de mange sager, der ligger og venter,” sagde kongen. ”Marsken har bedt sig fri for at ledsage mig i år. Han har vist en hel del at gøre med sine jyske godser. Jeg har jo også Peter Skåning, og vi bliver ledsaget af 250 ryttere.”

”Danehoffet har i hvert fald været det bedste i mange år,” sagde drosten, rejste sig og bød farvel. Idet han stod ved døren, vendte han sig mod kongen. ”Jeg kan i øvrigt i fuld fortrolighed berette, at der højst sandsynligt vil blive endnu et møde i det vestjyske i år. Det er nogenlunde de samme personer som sidst. Måske vover Valdemar af Sønderjylland at stikke snuden frem igen. Han burde vide bedre. Hans kort er spillet ham af hænde.”

Kongen stod undrende. ”De giver ikke så nemt op, må jeg sige.”

Drosten trak på skuldrene, inden han sagde: ”Jeg har sagt til marsk Stig, at han er velkommen til at deltage. Men kongen skal vide, at vor stilling er taget, og vi forbliver loyale.”

Da døren gik i efter Uffe Nielsen, stod kongen længe i dybe tanker. Tilsyneladende lønnede det sig at være åben over for drosten. Han vendte sig og gik forventningsfuld mod sit sovegemak.

- 32 -

Ny viden – August 1286

50 tønder saltede sild, 20 tønder salt, 90 krukker henkogte ærter og rødder. Gertrud griflede ned ved bordet, hvor hun knap kunne følge med i det tempo, som Ragnhild og Cecilie satte.

”Der er næsten helt og aldeles fyldt op alle vegne,” sagde Ragnhild.

”Og så mangler vi endda bærplukningen til efteråret. Frugttræerne ser også ud til at vil give ganske godt, for ikke at tale om vor egen høst.” Cecilie så veltilfreds hen mod Kirstine, som sad på sin vanlige plads nærmest døren til sit soverum. Trods den gode sommerstemning, der var overalt i klostret, fornemmede Cecilie, at Kirstine ikke var helt tilfreds. Noget gik hende på, kunne hun mærke. Siden priorens afrejse havde hun ofte lagt mærke til, at Kirstine tumlede med problemer, som hun ikke inddrog andre i.

Kirstine nikkede blot.

Der var hele sommeren kommet en masse varer op sydfra. Hungersnøden var rygtedes, og overflod sidste år i Flandern og længere sydpå fik købmændene til at sende skibsladning efter skibsladning mod nord. I Norge og Sverige havde nøden efter sigende været endnu større. Men hansestæderne forsøgte at blokere Norge, så mange købmænd valgte i stedet at sejle ind i Limfjorden, hvor der var god handel. Klostrets egen sildefangst efter vårsild havde været givtig, og der var solgt godt den anden vej. Lagrene var ved at være fyldt. Det var tydeligt, at de, der havde rede penge, gjorde de bedste handler.

”Tak, Gertrud, jeg tror ikke vi får brug for din hjælp mere,” sagde Ragnhild. Da de tre ledende nonner var alene, fortsatte hun: ”De to munke fra Øm Kloster virkede lidt lystige i går, da vi gik til tidebøn efter aftensmaden. Man skulle tro, de havde skaffet sig ekstra vin.”

Cecilie kom til at le. Der var sket så mange morsomme ting, efter at de to munke var kommet til klostret 14 dage forinden.

Ragnhild så ikke ud til at more sig.

I de sidste år af Dagmars tid var der ofte blevet talt om, at klostret trængte til ny viden om hospitalsdriften. Det gjaldt såvel plejen som de forskellige behandlingsformer. Derfor havde Dagmar skrevet til abbeden i Øm Kloster og forespurgt, om Stubber Kloster kunne få undervisning i, hvorledes et driftigt munkekloster varetog sit hospitalsvæsen. Dagmar modtog svar tilbage om, at flere andre klostre havde samme ønsker, og at man prioriterede munkeklostre højere end nonneklostre, hvor det at behandle syge ikke var så almindeligt. Nonnerne havde efterhånden helt glemt Dagmars henvendelse, men midt i juli ankom pludselig to munke. Brevskabet fra abbeden i Øm sagde, at de to munke, broder Bo og broder Jon, stod til Stubber Klosters disposition for at give undervisning og tilrettevisninger på hospitalet. De ældre nonner var noget bestyrtede, da Kirstine indlogerede de to ærværdige brødre i gæstefløjen.

”Der er ikke sædvane for, at munke bor i samme bygning som nonner,” var deres indvending.

Det hjalp noget, at det i sin tid var Dagmar, der havde hidkaldt munkene. De to munke gik med til den første laudes, og med deres smukke mandsstemmer sang de igennem til gudstjenesten. I starten var det uvant, at de to munke stillede op i geledderne efter novicerne, men efter 14 dage, var det blevet en normal foreteelse.

Søster Else havde vist en særlig interesse de første dage, som dog var kølnet en del. Margretha havde på et tidspunkt efter få dage sagt til hende: ”Disse herrer munke er ikke interesseret i nonner, de er vist mest interesseret i sig selv.” Bemærkningerne havde Kirstine tænkt over lige siden. Når hun iagttog Bo og Jon, var det tydeligt, at de havde et hengivent og ret morsomt indbyrdes forhold. Kedelige var de i hvert fald ikke.

Cecilie brød stilheden. ”Det er spændende at se dem arbejde i hospitalet. De gør mange ting helt anderledes, og vi lærer hver dag noget af dem. Desværre er det ikke de samme sygdomme, som vi ser om vinteren. Det er en skam, at gamle Beate ikke skulle opleve det her. Jeg er overbevist om, at hun ville have fået megen viden.”

”Jamen, det virker ikke særlig fromt sådan at skæmte og spøge hele tiden,” sagde Ragnhild. ”Kunne de ikke dæmpe sig og bruge lidt mere tid på undervisningen? Vi har dem jo kun 14 dage mere, og jeg kan forstå, vi har meget at lære.”

”Jeg tror nu ikke, vi vil have held til at lave dem om, selv om vi gerne ville,” sagde Cecilie.

Kirstine brød ind. ”Skal vi have lagt ny jord til urtehaven næste år? Jeg kan forstå, at de har mange frø med til urter, vi aldrig har kendt.” Kirstine havde selv haft stor fornøjelse af at overvære en del forelæsninger. Hver gang hun hørte på disse muntre fyre, lagde hun mærke til, at hendes humør altid blev bedre. Indimellem havde hun leet, så tårerne løb.

”Ja, det kommer til at kræve ekstra plads i urtehaven,” sagde Cecilie.

De sad en stund og talte om løst og fast, indtil Ragnhild hastigt rejste sig. Hun skulle afløse nede i det lille udhus ved håndværkerboderne, hvor der blev lavet lys og kerter. Klostret havde en masse aktiviteter i gang, og de var blevet dygtige til at organisere sig, så der altid kunne være rigeligt af næsten alt.

På vej ud vendte Cecilie sig mod Kirstine, og tog hendes hånd. ”Kirstine, jeg kan mærke, at noget bekymrer dig. Vil du sige mig, hvad det er?”

Det pludselige spørgsmål overrumplede Kirstine. Først trak hun hånden til sig og give et affærdigende svar, men betænkte sig. De stod stille over for hinanden lidt. Så tog hun Cecilies hånd og sagde: ”Tak for din omsorg. Jeg tror ikke, der er noget specielt galt. Det er jo den dejligste tid på hele året, og vi har den skønneste sommer, og alle er glade.” Hun holdt inde.

Cecilie kiggede bekymret på sin priorinde. Hun var sikker på, at noget nagede hende. ”Vi har den dygtigste priorinde, klostret nogensinde har haft. Du viser omsorg for alle og sørger for, at vi har det godt. Ja, selv folk i omegnen vil gå i krig for dig. Har det noget med prioren at gøre?”

Spørgsmålet havde ramt. Kirstine så ned i gulvet, og sagde stille: ”Vi får svært ved at bevare vores velstand.” Kirstine kiggede alvorligt på Cecilie. ”Prioren er mere end nogensinde opsat på at få del i vor velstand. Ikke blot Tyge, vil støtte ham i dette. Nej, prioren har tilsyneladende fået et forhold til kongen, som gør ham stålsat. Vi må erkende, at vi er ved at blive så velbemidlede, at der virkelig er noget at komme efter. Jeg tror, vi får et svært efterår.”

”Med de herrer Kalf som støtter, kan det vel ikke gå helt galt,” sagde Cecilie. ”Det skal nok gå,” Lidt mere muntert fortsatte hun: ”Det er lige efter rengøringsperioden, har du ikke lyst til at gå med i kælderen? Jeg er sikker på, de sidder dernede, som i gamle dage.” Cecilie så overtalende på Kirstine, og blev opmærksom på, at hun stadig holdt hende i hånden. ”Kom nu.”

Kirstine kunne ikke mindes, hvornår hun sidst havde siddet en stund i den hyggelige kælder og talt om løst og fast. ”Vi burde i stedet gå ude i det dejlige vejr,” sagde hun, men lød ikke overbevisende.

Cecilie trak i hende. ”Lad os så komme af sted.”

Mørket kom dem i møde, da de gik ned ad trappen til kælderen. Kirstine holdt meget af den sødlige duft fra bryggekarrene. De ganske få lys, der brændte, viste lige netop vej langs de mange skabe og hylder. Hun nød den sirlighed, der altid var i kælderen, og at hun vidste, hvor hver enkelt ting var placeret. De hørte muntre stemmer henne fra hjørnet, hvor det lille plankebord stod. Bo og Jon var der, for pludselig lød en høj mandelatter.

Cecilie trådte ind i lyset og blev hilst med velkomstord af Gertrud, Helene, Margretha og Else. Stemningen var afslappet. Idet Kirstine trådte ind i lyskeglen, blev der omgående helt stille. Ikke, fordi de frygtede hende, men fordi hun ikke var vanlig gæst.

”Sæt jer ned,” sagde Margretha omgående.

Der blev gjort plads om bordet. Jon og Bo sad med hver sit halvfyldte bæger øl og så ganske fornøjede ud. Der opstod dog en lidt pinlig tavshed, da de var kommet til sæde.

”Hvad synes I så om klostret her? I kommer jo rundt på mange klostre,” spurgte Kirstine de to munke.

”Det er et vældig fint kloster, maden er bedre end hjemme i Øm. Den hellige moder kan være stolt. De fleste klostre er fattige med små kår.”

”Deres forrige abbed måtte flygte fra Øm på grund af stridigheder med deres biskop,” sagde Helene pludselig. ”Prøv at fortælle den historie, I fortalte i går?”

”Jeg troede, at de fleste klostre kendte den historie fra Øm. Der er mange eksempler på tilsvarende stridigheder.” Broder Bo var gerne den, der tog ordet. ”Kort fortalt blev vor abbed godt og grundigt træt af bispens besøg på klostret, som kunne vare i over 14 dage. Det var måske også det store følge, bispen fra Aarhus altid medbragte. Det kunne være besøg af helt op til 30 mand, som drak og åd alt, hvad de kunne få fat på. Til sidst smed abbeden dem på porten, hvilket han aldrig skulle have gjort.” Broder Bo tog sig et drag øl, inden han fortsatte: ”Bispen kom tilbage med mange soldater, og der blev strid på tinget, og kongen blev også inddraget. Til sidst måtte abbeden flygte over hals og hoved, for en biskop har den rejsendes nedarvede ret til gæstfrihed, når han besøger et kloster.”

Kirstine fornemmede, at hun fik den absolut korte version.

”Bisper er normalt velnærede, og de spiser og drikker mere end 10 munke,” sagde broder Bo afsluttende.

De tilstedeværende lo.

Kirstine tænkte på Tyge og hans kæmpevom. Hun lo med.

Dagen efter var Kirstine og Cecilie ved Hagebro, hvor broen nu stod færdig. Alle aftaler om fordelingen af bropenge var på plads. Desværre var vejene, mod broen på begge sider helt utilstrækkelige. Der ville sikkert gå en rum tid, inden de rejsende virkelig begyndte at bruge broen. Der var en hel del diskussioner med de sejlende på Karup Å. Skibsfarten ønskede garantier for, at der ikke senere skulle betales bropant.

På turen hjemover tænkte Kirstine på, at det var lang tid siden, hun havde set noget til familien Kalf på Vinderupgaard. Hun havde modtaget et lille brev fra den yngre Jens Kalf lige efter hans hjemkomst fra danehoffet for snart lang tid siden. Han skrev, at prioren havde besøgt hoffet, og at der nu ingen tvivl var om, at kongen blev forsynet med oplysninger ad den vej. Jens bad hende være forsigtig. Ellers var der intet nyt derfra. Kirstine vidste fra Helene, at Jens havde fået til opgave at sørge for hjemtransport af flere skibsladninger fra Nordsøen. Han skulle gøre flere rejser til Ferring, hvor omladning fandt sted. Hun savnede nyheder fra den kant. Tavsheden var nok noget af det, der ødelagde hendes humør.

Fire dage efter var ventetiden til ende, da Jens Kalf blev meldt med et højt råb fra tunet. Han var set ridende mod klostret. Med det samme fik Kirstine hjertebanken og glemte helt, at hun var midt i en samtale med to af de yngre nonner. Halvvejs oppe på tunet kom hun i tanke om, at det ikke så værdigt ud, at priorinden sådan spænede af sted. Hun satte farten ned og fik rettet på sin nonnedragt. Helene var kommet hende i forkøbet og var hastigt på vej mod portbygningen.

I sit stille sind erkendte Kirstine, at også hun havde lyst til at modtage ham med kys og kram. Hun blev helt flov, rankede sig, og kiggede sig undersøgende omkring. Jens Kalv blev vist ovenpå, og hun glædede sig over hans synlige gensynsglæde.

”Jeg har savnet vore gode samtaler,” sagde hun blot, da de var blevet alene.

”Der har været stor aktivitet lige siden danehoffet. Min far ernærer sig ved handel og skibsfart, og alle steder var lagrene helt i bund efter denne kummerlige vinter.” Han slog undskyldende ud med armene. ”Jeg har også set frem til besøget.”

De sad lidt forlegne.

”Hvordan var det at være på danehoffet for første gang?”

”Min far siger, at det var et atypisk danehof. Meget gik op i druk og spisning, men mange følte, at kongen har udviklet sig positivt. Uffe Nielsen og marsk Stig har tilsyneladende en god indflydelse på ham. Ellers var den væsentligste nyhed, at hertug Valdemar er frigivet. Men det har I vel hørt?”

Kirstine nikkede. ”Er din far så tilfreds?”

Der gik en skygge over den unge Jens Kalfs ansigt. Han så tankefuld ud. ”Min far og jeg er ikke længere enige om, hvem vi bør give vor støtte. Far taler om åbent oprør mod kongen til fordel for hertug Valdemar.” Han holdt en pause. ”Jeg selv hælder til den politik, som marsk Stig og grev Jacob vil føre. Så længe vort parti er ved magten sammen med kongen, er det os, der styrer landet. Selvfølgelig er vi underlagt kongens luner, men tilsyneladende følger han de anvisninger, han får. Kongen er samtidig blevet mere interesseret i at samarbejde. Rygterne siger, at han søger fred med Norge mod Peter Hoseøls vilje. For os her i Vestjylland er det en naturlig sag at have fred med nordmændene, men længere østpå, hvor der ikke er så stærke familiebånd, er meningerne delte. Hoseøl og Lars Tygesen går ind for en hård linje, hvor de tyske allierede er de vigtigste.”

De fik mad bragt ind og spiste i tavshed.

”Efter kongens besøg her på klostret tror jeg, din far har ret. Den konge har ikke sin berettigelse.” Kirstine sagde det næsten henkastet.

Den unge Jens Kalf syntes ikke enig. Han sagde med fasthed i stemmen: ”Kirstine, du kan da ikke med alvor mene, at det er bedre at kaste landet ud i en blodig borgerkrig. Der vil opstå blodig fejde overalt, også her på egnen. I Salling støtter de fuldt ud kongen, det gør de fleste i Jylland. Vi vil komme til at stå ene mod de mange.” Det heftige udbrud så ud til at overraske dem begge. ”Undskyld,” sagde han og smilede lidt drenget til hende. Så fortsatte han: ”Tro mig, de gør det rigtige. Desværre bliver min far stadig mere egenrådig og stivsindet. Han er så kategorisk. I alt for lang tid har han vænnet sig til, at det alene er ham, der bestemmer. Vi har haft nogle drøje diskussioner, og indimellem har jeg overvejet at give afkald på gården.”

Kirstine så en anelse fortvivlelse i hans blik. I sine tanker blev hun mindet om, at hendes had til kongen var så stort, at det helt forblændede hende, og at hun derfor undlod at tænke i de store linjer. Det var det, Dagmar i sin tid havde mestret. Lad ikke følelserne træffe den slags beslutninger, tænkte hun. ”Du må ikke flytte herfra,” sagde hun næsten bønfaldende. Så kom hun i tanke om, at hun igen var egoistisk og tilføjede hurtigt: ”Din familie behøver dig. Det er dig, der skal overtage, når din far mister dømmekraften på sine gamle dage. Din familie har brug for dig.” Tanken om, at han kunne rejse til en fremmed egn, og at de ikke skulle ses, virkede overvældende.

Han afbrød og skiftede emne. ”Hvordan har du det egentlig?”

Spørgsmålet kom helt bag på hende, hun mærkede varmen i kinderne. ”Jeg har det fint. Vore lagre er ved at være fyldt igen, og overalt på klosterholmen er der travlhed og aktivitet. Vi fælder i øjeblikket træer ved Skallesø.”

”Jeg spurgte, hvordan du havde det,” indskød han og standsede hendes talestrøm. Han kiggede skælmsk på hende.

Kirstine fornemmede, at hun rødmede endnu mere. ”Helt ærligt, så er jeg lidt bekymret for priorens tilbagekomst i sensommeren. Han virker meget optaget af, at klostret skal bidrage med betydelig mere end tidligere. Jeg frygter, et vanskeligt efterår.”

Jens Kalf skænkede op. ”Jeg er helt enig. Vi fik jo besøg af den lille prior lige inden afrejsen til danehoffet og mærkede straks, at det var med en helt ny selvtillid, han optrådte. Min far valgte at beværte ham som en skattet gæst, og han og hans mænd overnattede på Vinderupgaard.” Jens trak på smilebåndet. ”Min far drak til, og der skal meget til, kan jeg godt sige. Prioren blev ved med at udspørge om gælden for jordkøbet og den aftalte oplagring af korn. Han ville se skriftlige aftaler. Min far er heldigvis god til den slags, for han slog det hen som bagateller. Han blev blot ved med at sige, at forholdet til klostret var så godt, at skriftlighed ikke var nødvendigt. Prioren lovede endda endnu en gang, at han nok, for det gode naboskabs skyld, skulle holde sig borte fra den handel.”

”Sagde han noget om sit forhold til kongen,” spurgte Kirstine.

”Da jeg var gået til køjs, lykkedes det min far at få klarlagt – i fuldskab, naturligvis – at prioren har fået til opgave at berette for kongen, hvad der sker her i området. Prioren ville gerne vide mere om de forskellige stormænds besøg på egnen og så videre.”

”Prioren har fået både konge og bisp som støtter. Derfor opfører han sig så skråsikkert,” sagde Kirstine henkastet.

”Der er måske noget, der er mere interessant,” sagde Jens Kalf.

Kirstine stirrede spørgende på ham. ”Hvad er det?”

”Jo, tidligere var det sådan, at det var Peter Hoseøl, der trak i alle trådene og fik alle efterretninger i det skjulte. Det nye er, at kongen er begyndt selv at indhente disse oplysninger mere eller mindre skjult. Altså, noget tyder på, at kongen ikke længere ønsker, at det er Peter Hoseøl, der fra sine godser sidder og får alle informationerne. Se, dét er nyt.”

Kirstine forstod det ikke helt.

Jens Kalf fortsatte: ”Det, der bliver interessant, er, hvordan tager Peter Hoseøl det. Vil han acceptere det? Derudover søger kongen nu fred med Norge, hvilket heller ikke er Hoseøls livret. Det bliver stadig mere Uffe Nielsen og marsk Stig, der sidder med alle fordelene. Kongen er nødt til at støtte sig mere til dem. Derfor vil det være vanvid, hvis vi laver oprør mod kongen på nuværende tidspunkt. Og endnu mere vigtigt nu, hvor hertug Valdemar er stækket. Derfor skal vi blot følge udviklingen, som helt klart går i den rigtige retning.”

”Hvad gør vi med prioren?” spurgte Kirstine.

”Ja det er straks en anden sag. Hvad er det værste, der kan ske?”

Kirstine sad længe og tænkte sig om. Så sagde hun: ”Han kunne finde på at sælge ud af kornlageret. Eller han kunne finde ud af, at det ikke er Vinderupgaard, der ejer det. Han kunne lade bispestolen overtage alle vore fæstegårde. Hvad ved jeg?”

De sad yderligere en time og diskuterede mulighederne. Der var enighed om, at de skulle lade Toke ride til Vinderupgaard, når der var nødvendige nyheder, der skulle udveksles.

To dage senere kom Jens Kalf tilbage. Det blev kun et kort møde, og Kirstine følte, at han var anspændt og oprevet. Han fortalte, at den gamle Jens Kalf forsøgte at få et nyt møde i stand. De havde haft besøg af en af de øvrige loyale riddere, som støttede hertug Valdemar. Hans navn var Niels Knudsen, og han var kendt som en meget ivrig tilhænger af hertug Valdemar. ”Jeg skulle spørge, om klostret kunne have nogen af de øvrige deltagende boende ligesom sidste gang?”

Kirstine og bad om, at klostret blev friholdt. Tiden nærmede sig, hvor prioren skulle komme.

Jens Kalf så ud, som om han havde det svært. Han bekræftede kun kort, at han og faderen havde haft et opgør om strategien, hvem de skulle støtte fremover.

Senere samme dag mødte de to munke Bo og Jon ikke op til eftermiddagstidebønnen. Kirstine bad Ragnhild undersøge, hvad der kunne have forhindret dem. Selv gik hun om til håndværkerboderne mod øst, hvor der blev færdiggjort nyt tømmer til forskellige bygningsreparationer. Det var varmt, og hun kunne se mændene svede under det hårde arbejde med at tilvirke de store stykker tømmer, der blev sejlet hjem fra Skallesø. I det samme kom en af de unge novicer, som stakåndet bad priorinden komme med det samme.

”De to munke skænder de dødes grave,” sagde hun blot. ”Søster Ragnhild er vældig oprevet.”

Kirstine skyndte sig om mod vest, hvor den lille gravplads lå mellem palisaderne og bakken op mod tunet. Gravene lå i skygge under de fire vældige egetræer. Allerede på afstand kunne Kirstine se, at noget var helt galt.

”De løber rundt uden tøj,” sagde novicen spændt.

Ganske rigtigt, lige mellem gravene, hvor solen skinnede ned, lå en af munkene uden en trævl på kroppen. Den anden, det var vist broder Bo, forsøgte stående at balancere med et bæger på panden. Det lykkedes ikke, og han faldt sanseløst beruset omkuld mellem gravene. Heller ikke Bo havde tøj på kroppen, men så ud til at nyde solen og den sorgløse tilstand, han befandt sig i. Noget derfra stod Ragnhild, med hænderne delvis oppe foran ansigtet. Bag hende stod Gulla, som tilsyneladende var mere fattet. Længere nede stod en lille klynge nonner på Magnus Hjælms lille høj. Fra dem lød der høj latter og vilde skrig. Blandt de forreste var Else, men Helene og Margretha stod også i klyngen. Broder Bo forsøgte at komme på benene, hvilket voldte ham en del besvær. Igen skreg nonnerne af grin.

Kirstine kom ned til Ragnhild og Gulla, vendte sig om til novicen og bad hende hente nogle af karlene fra håndværkerboderne. Til gruppen af nonner og råbte hun: ”Så går alle ind.” Øjeblikkelig blev der ro, og gruppen fortrak op mod klostret. Over skulderen så hun, at Gulla måtte hjælpe Ragnhild op mod klostret.

Dagen efter tog Kirstine afsked med de to skyldbevidste munke. Hun havde skrevet et brev til abbeden på Øm Kloster, hvori hun takkede for hjælpen til hospitalet. Ragnhild og Gulla troede, at det var et langt klagebrev om munkenes opførsel. I sit stille sind havde Kirstine moret sig over episoden. Personligt havde hun følt, at det var helt uskyldigt, hvad der var foregået, selv om det rent faktisk var tyveri fra ølkarret i kælderen.

Kirstine ville huske sommeren 1286 som en lykkelig periode for klostret.

- 33 -

Prioren – August 1286

Prioren satte sig op i sengen. Det raslede fra tangmadrassen, hvilket dog ikke skabte nogen reaktion hos hans kvindelige bekendte. Hun lå stadig på ryggen med ansigtet ind mod væggen, og hendes åndedræt var igen blevet normalt. For få øjeblikke siden havde hun givet ham et gevaldigt ridt, hvor han nød at iagttage de fyldige brysters vilde bevægelser, da hun nåede det endelige klimaks. I de seneste år havde det været hende, han forlystede sig hos, når der ikke var andre der fristede. Han kiggede sig mistrøstigt rundt i hendes usle kammer, som var bopæl ikke blot hende, men også for hendes 3-4 børn. Der var et farligt rod, og på et bord i hjørnet, stod madrester og en kande øl. Kammeret bar præg af, at børnene i hast var jaget ud, da han meldte sin ankomst. Hvorfor er det altid den samme fornemmelse bagefter, tænkte han. Det kunne næsten ikke gå hurtigt nok, med at komme af sted. Der hang hele tiden en stank af afføring og urin fra natpotten, som ganske sikkert ikke var tømt, selv om det var over middag.

Han kom hurtigt i tøjet, mens hun stadig ikke bevægede sig. Overkroppen var blottet, og de enorme bryster faldt fladt ud til begge sider. Det er noget andet, når hun sidder oven på mig, tænkte han. Så er der liv i gaden. Netop som han nåede døren, vendte hun ansigtet mod ham.

”Åh ja,” sagde han blot. Han fandt nogle få mønter i foret, som han smed på det overfyldte bord.

I smøgen stod nogle beskidte unger og ventede. De havde åbenbart blot ventet på ham. Da han gik forbi dem, satte de i løb ind i huset. En tanke strejfede ham: Måske var nogle af dem hans.

Han strakte sig og nød det lune sommervejr, mens han gik ned mod havnen i Ribe. Der var der altid noget at kigge på. Høje lyde, fik ham til at se sig tilbage. Det hamrede og bankede fra domkirkens nordre tårn, hvor byggeriet nu skred synligt frem. Det er mig, der skaffer de fleste af pengene, tænkte han. Alle kirker og klostre blev presset til det yderste på grund af byggeriet. Endda kirkebyggerier, var sat helt i stå for at skaffe materialer og håndværkere til domkirken.

Det var midt i august, og normalt var det på det her tidspunkt, han tog af sted til de tre nordlige klostre. Han havde dog aftalt med Tyge, at vente. Der ventede Stubber Kloster noget af en overraskelse. Tyge og han havde haft flere samtaler om strategien. I stedet for fire- eller seksmands eskorte havde de aftalt, at han dette efterår skulle komme med en hel del mere våbenmagt. Han håbede stadig, at der kunne afses seksten mand. Det kunne nok få dem til at kigge en ekstra gang, og smilede ved tanken.

Han gik mod havnen mellem de mange boder. Skibe blev lastet og losset, og han måtte sno sig i folkemængden. Indimellem var der personer, han kendte, som blev tiltalt, og andre nikkede han blot til.

Tre dage forinden var kongen ankommet til byen med stort følge. Han havde opgivet at tælle de eskorterende ryttere, da kongen red gennem gaderne. Alle de munde, der skulle mættes på Ribehus! Godt, det ikke var ham, der var borgherre, for det var adskillige okser, kalve og fjerkræ, der skulle ofres hver dag. For ikke at tale om den mængde øl, de kunne drikke.

Der skete altid noget med byen, når kongen var her; det hele blev ligesom lidt mere hektisk. Han havde på et tidspunkt overvejet at søge foretræde. Men nej, han havde ingen nye oplysninger. Der var ikke nogen anledning. Det stod stadig lysende klart for ham, da han havde foretræde i Nyborg få måneder tidligere. Han havde først ventet i hele tre dage, og da han så endelig kom til, var det overstået på et øjeblik. Kongen havde dog lønnet ham godt, og han var sikker på, at hans oplysninger kunne finde anvendelse.

”Lad det blive mellem os to,” var kongens korte kommentar. ”Hvis der sker mere interessant, vil jeg lønne dig for at fortælle mig om det. Vær endelig ikke bange for at opsøge mig – enten i Viborg, eller hvor jeg nu befinder mig.”

I de fire dage, han og hans mænd havde tilbragt ved danehoffet, var han sikker på, at han var genkendt af adskillige. Der var dog ingen, som kontaktede ham, hvilket han var skuffet over. Bare vent, tænkte han. Mange var ikke klar over, at han var en betydelig person, man ikke skulle komme på tværs af.

Han standsede op og så et handelsskib lægge til ved åløbets bred. Der var lagt planker ud, så losningen af de mange kornsække, der lå midtskibs, kunne ske hurtigt. Det var et af hans brors skibe, som sikkert kom sydfra. Han havde intet samkvem med sin familie på grund af tidligere stridigheder, men nikkede til skipperen, som tydeligvis genkendte ham. Han fik lyst til et bæger stærkt øl og satte kursen tilbage mod byporten, som skilte havneterrænet og det beskyttede område inden for forsvarsværkerne.

Prioren havde håbet, at der i gæstgiveriet befandt sig kendte mennesker, som kunne holde ham med selskab. Augustvejret holdt dog mange udendørs, så derfor fandt han et afsides bord. Som vanligt på denne årstid længtes han tilbage til klostrene. Halvanden måneds lediggang gjorde ham rastløs. Samtidig var han klar over, at beslutningen om at overvintre på Stubber Kloster var en væsentlig ændring i forhold til tidligere. Inderst inde var han godt klar over, at Tyges bevæggrunde var anderledes, end han gav udtryk for. Den foregående vinter havde været katastrofal for bispestolen. Hunger og et alt for stort folkehold havde været årsag til, at endnu færre penge kunne anvendes til byggeriet. Derfor var Tyge opsat på at nedbringe de mange munde, der skulle mættes. Og tillige opsat på, at så mange penge som muligt skulle tilflyde bispestolen. Ved denne løsning så det ud til, at begge disse mål kunne gå i opfyldelse. Det er godt at prøve noget nyt en gang imellem, tænkte han.

Han blev afbrudt i sine tanker, da broder Vincent trådte ind i gæstgiveriet. Vincent var Tyges personlige skriver og tjener. Munken kiggede sig søgende rundt, og hans øjne fandt prioren, og kom hurtigt over mod ham.

”Jeg skulle hilse fra Tyge og sige, at du er ønsket hos kongen, hvor Tyge er i audiens i øjeblikket. Det var kongen, der bad om det.”

”Hvorfor?” kom det overrasket fra Mikkel.

”Jeg kender ikke grunden.”

Mikkel skyndte sig at skifte til sit pæneste tøj og meldte sig på slottet, hvor man først ikke rigtig troede, det hastede. Efter lidt ventetid kom der besked om, at kongen ønskede hans nærvær med det samme. Mikkel trådte ærbødigt ind i det lille hjørneværelse, hvor kongen og Tyge var i samtale. På stemningen fornemmede han, at de begge havde fået godt med øl. Mikkel blev vist tilrette på en tredje stol ved det runde bord.

”Det var godt, Mikkel,” sagde Tyge. ”Kongen har rost dig for gode efterretninger i forsommeren. Der var måske en lille ekstra tjeneste, du kunne yde, når du alligevel snart drager nordpå med et lidt længere ophold for øje?” Tyge brugte det selvtilfredse blik, som Mikkel kendte så godt. Tydeligvis var der noget, hans herre ønskede, han skulle gøre. Da kongen ikke talte, fortsatte Tyge: ”Vor hersker og konge har sat i udsigt, at han måske vil hjælpe lidt til med kirkebyggeriet, med lidt penge, hvis vi til gengæld vil gøre nogle få tjenester.” Tyge så ud, som han savnede lidt væde til ganen, så han rakte til den store kande på bordet og hældte med et høfligt smil op for kongen og derefter sig selv. Det så ikke et øjeblik ud til, at tanken om at give sin prior noget, faldt ham ind. Så drak han begærligt, inden han fortsatte: ”Bispestolen har oven i købet fået kongens segl på, at vi nu må opkræve bropenge, og endda opkræve fra de skibe, som besejler Karup Å. Det er en gestus, som vi i Ribe vil vide at påskønne.”

Mikkel modtog meddelelserne og så spørgende på kongen. Det ville være en fjer i hatten, at han samtidig kunne fremvise kongelig beskyttelse og godkendelse, når han overtog brovagten ved Hagebro. Han sagde dog ikke noget.

Kongen rømmede sig. ”Jeg kan forstå, at bispestolen har besluttet at sætte våbenmagt bag sine krav til de nordlige klostre. Altså sætte en lille garnison ind på klosterholmen ved Stubber Kloster. Ved selvsyn har jeg set, hvor selvsikker og egenrådig den unge priorinde er. Jeg tror, det er en fornuftig disposition.” Kongen kom til at tænke på noget i den anledning. ”Ja, jeg oplevede endda, at samme priorinde stillede sig på bagbenene på grund af nogle mindre detaljer, forårsaget af mine mænd.”

Både Tyge og prioren nikkede forstående. De kendte begge til nogle af de detaljer, som kongen talte om.

Kongen sagde: ”Som I sikkert har hørt, forhandles der fred med nordmændene i øjeblikket. Uffe Nielsen har aftalt et møde i Skælskør i oktober. Vi håber, de sender Mindre Alf. Det forlyder godt nok, at han i øjeblikket er i England for at hverve krigere til den fortsatte kamp mod os og lybækkerne.” Han sad lidt, som om han tænkte over den mulighed, at krigen mod Norge kunne fortsætte over en længere periode. Han nikkede mod sine gæster, og de tog et drag af de fyldte bægre. Så fortsatte han:

”Sagt i al fortrolighed er der mænd fra begge partier i min normale eskorte. Nogle er tro mod Hviderne, mens andre er tro mod Hoseøls parti. Jeg har valgt at mødes uformelt med dronning Ingeborgs drost. Familieskabet og den tålmodighed, Ingeborg har måttet udvise kræver, at jeg tager hensyn til nogle mere personlige ønsker fra det norske hofs side. Derfor mødes vi hos frænder i Salling, hvor vi vil forsøge, at få de mere personlige uoverensstemmelser af vejen. Lige netop det møde ønsker jeg ikke nogen større offentlighed omkring.” Han rømmede sig og så undersøgende på de to mænd. ”Som I nok kan høre, har jeg besluttet at lægge min politik om, og række hånden ud mod nogle af landets fjender. Det ender i det rene armod, hvis vi skal føre krig mod vore nabolande.” Kongen rettede sin opmærksomhed mod Tyge og fortsatte: ”Jeg har tillige nærmest arvet en fejde med kirken, som min far og senere min mor førte. Det har splittet landet endnu mere. Når vi får fred med Norge, vil kirken være mit næste mål, så kirke og konge igen kan stå ubrydeligt sammen, som i min farfar`s, den mægtige Valdemars Sejrs, tid. Jeg ser for mig, at du, biskop Tyge, kunne spille en vigtig rolle i den forbrødring.”

Tyges ansigt udtrykte stor tilfredshed. Et stort smil forplantede sig ned i hagerne. ”I sandhed vil kongen få et stort og smukt eftermæle, hvis en sådan plan kunne føres ud i livet.” Tyge brugte fagter, som var det et af jordens vidundere, han talte om.

Kongen kunne ikke undertrykke et lille smil, men lagde ansigtet i alvorlige folder igen, inden han sagde: ”Det kræver dog troskab og tavshed, hvis en sådan plan med kirken skal gennemføres. Det er af yderste vigtigthed, at jeg kan stole fuldt ud på dem, jeg arbejder tæt sammen med.”

Både prior og bisp nikkede bekræftende.

”Turde man spørge, hvordan jeg kan være behjælpelig? Jeg vil jo blot befinde mig på nogle øde beliggende klostre i det nordvestlige Jylland.” Mikkel kunne ikke vente med at stille spørgsmålet. ”Bispestolens eskorterende krigere er vist heller ikke særlig kampvante.” Han skævede over mod Tyge, som om han frygtede, at kritikken mod bispens egne folk skulle virke fornærmende.

”Det er nogle drøje karle, der æder som rene djævle. De skal nok kunne skræmme bønder og karle fra landområderne fra vid og sans.” Tyge kunne ikke undertrykke et ræb, og i stedet forstærkede han det og bøvsede højlydt. ”Forbandet godt bryg,” sagde han blot.

Kongen ignorerede den sidste konstatering og sagde: ”Her i Jylland er der trygt og godt. Jeg har min livvagt, når jeg tager på mine jagtture. Det, der er behov for, er et par støttepunkter, hvor jeg er sikker på, at jeg er velkommen. Priorens opgave er at være der, hvor han normalt er på den årstid. Konkret vil jeg bede dig rejse til Viborg midt i oktober, og der vil jeg komme nærmere ind på, hvad der ellers skal ske.” Han gjorde en pause, inden han fortsatte: ”Jeg går ud fra, at prioren har tænkt sig at forblive på Stubber Kloster vinteren over, med et talstærkt mandskab?”

”Hvor talstærkt afhænger selvfølgelig af bispen,” indskød Mikkel. Han sendte sin indimellem lunefulde bisp et spørgende blik.

”Bispestolen kan afse mindst 16 mand, så kongen kan regne med, at vor prior er ganske godt beskyttet,” sagde Tyge.

Mikkel tænkte på, hvordan han med 16 mand kunne være kongen til gavn i oktober måned. Han forsøgte sig yderligere med flere spørgsmål, men det lod ikke til, at kong Erik på nogen måde var til sinds, at løfte sløret yderligere. Aftalen blev, at midt i oktober skulle han med størstedelen af sin eskorte tage turen til Viborg, og her afvente yderligere instruktioner.

Prioren forlod herefter mødet. Det lod til, at de to havde tænkt sig at tømme yderligere nogle bægre.

I sidste halvdel af september forlod Mikkel Tavsen Ribe for at påbegynde den kendte tur nordpå op over de vestjyske sletter. Det var en helt ny fornemmelse for ham. I stedet for 4 eller 6 mands eskorte, sad han nu i spidsen for en styrke på hele 18 mand. Det skabte en del røre, og han nød den opmærksomhed, han fik fra alle sider. Dette var hans lille felttog, og han så frem til at kunne ride ind på klosterholmen, og sætte selv sine mindste ønsker igennem. Han hilste overlegent portvagten, da han red ud gennem byporten i spidsen for sin styrke.

- 34 -

Hårde tider – September 1286

”Du skal se, prioren springer nok efterårs besøget over,” sagde Cecilie en formiddag, da hun, Ragnhild og Kirstine sad i arbejdsværelset.

”Ja der er måske ikke grund til at se så pessimistisk på det.” Ragnhild troede vist ikke selv på det, hun sagde.

Høsten var vel bjerget. Udbyttet var gennemsnitligt, men ingenlunde prangende. Alt var klart til efteråret, og de sidste reparationer af de mange udhuse var færdiggjort som planlagt. Det hele var, som det skulle være – bortset fra priorinden, som gik rundt og så spøgelser og bekymrede sig om ting, som måske aldrig ville ske.

”Er det i dag, vi kan vente storbåden hjem fra Skive?” spurgte Kirstine.

”Ja, de burde være hjemme nu,” sagde Cecilie.

”Så er der da lidt penge til domkirkebyggeriet,” sagde Ragnhild.

To dage efter ankom prioren.

”Gud fri mig vel,” sagde Ragnhild fra tunet, da de mange heste bragede over plankebroen.

Kirstine så smilet i Mikkel Tavsens ansigt, allerede da han steg af hesten. Hun valgte ikke at gå prioren i møde, men blev stående sammen med de øvrige nonner, som var kommet ud denne sene septemberdag. Uden at vende sig, sagde hun over skulderen til Cecilie: ”Vil du bede Aage, Arvid og Toke komme til mit arbejdsværelse hurtigst muligt.” Hun så, at Cecilie uden at sige noget vandrede ned mod de mange afstigende ryttere. Hendes opmærksomhed blev igen draget af prioren, som nu var befriet for sin hest. Han kiggede op mod hende, mens han tankefuldt slog sin ene hånd mod den anden. Smilet havde ikke fortaget sig, og langsomt begyndte han at gå op mod gruppen af nonner.

”Sørg godt for hestene, og jeg skal bede om, at der bliver bragt forfriskninger til folkene,” råbte han, og fortsatte op mod de ventende nonner.

Kirstine koncentrerede sig om ikke at vise sin irritation.

”Jeg håber, I er glade for at se mig,” sagde prioren jovialt og iagttog ansigterne foran sig.

”Det var et gevaldigt følge,” sagde Kirstine blot. Da hun tilsyneladende ikke havde til sinds at sige mere, opstod der en kort tavshed.

Prioren blev helt skuffet. Han havde set frem til ukvemsord eller andre følelsesudbrud. Det skal nok komme senere, tænkte han. Så sagde han med et smil på læben: ”Vil I sørge godt for at mine folk, så de kan føle sig velkomne allerede fra starten? Vi pakker ud, og før tidebønnen kunne priorinden måske afse tid til et kort møde. Her vil jeg delagtiggøre jer i, hvad der skal ske herefter.” Han vendte sig og gik mod herberget.

Aage, Arvid og Toke sad lidt beklemte på den ene side af bordet, og Ragnhild og Cecilie på den anden. Kirstine kom inde fra sit soverum og satte sig.

”Kort fortalt, skal vi nu vænne os til at betragte klostret som besat. Hvor længe det skal stå på, er jeg selv vældig spændt på,” begyndte hun.

Der var alvorlige ansigter hele vejen rundt om bordet.

”Inden prioren kommer for godt i gang, vil jeg lige sige, at det stadig er mig, der bestemmer. Det vil jeg gerne minde jer om, inden prioren begynder at give ordrer til højre og venstre. En anden ting er, at I nu skal til at tænke anderledes. Klostret skal forsvares udadtil, som vi plejer, fra portbygningen, vindebroen, vagter om natten og så videre, det kender I jo. Men nu er det tillige vigtigt, at der hele tiden er bevogtning inde i selve klosterbygningen, som skal friholdes for prioren og hans mænd.” Hun lod blikket vandre omkring bordet. Ingen sagde noget.

Så fortsatte hun: ”Jeg vil gerne have, at Arvid og Toke flytter over i gæstefløjen, og at I tager yderligere seks mand med. I kan disponere over samtlige værelser derovre på-nær ét. Hvis prioren vil bo i gæstefløjen, er han velkommen til det, men befalingsmændene eller andre må blive i herberget. Hvis der kommer til at mangle plads i herberget, må vi bede nogle af håndværkerne flytte ud fra deres boder. Så kan prioren disponere over dem også.”

”Hvem taler med prioren,” spurgte Aage.

”Det gør jeg om lidt,” svarede Kirstine. ”Men de, der skal skifte sovested, gør det nu med det samme, så der ikke bliver nogen diskussion. Er der ellers nogen spørgsmål?”

”Hvad gør vi, hvis nogen vil ind i klosterbygningen?” spurgte Arvid.

”De må vente udenfor. Men alle skal forsøge at få tingene til at glide, uden at det kommer til håndgemæng. De er mange, og jeg kan se på Mikkel Tavsen, at han måske er parat til at sætte magt bag sine ord.” Kirstine tænkte sig om. ”Forhåbentlig kan vi klare det i mindelighed. Forsøg at være venlige.” Mere fik hun ikke sagt, for prioren havde åbnet døren til arbejdsværelset og stod pludselig, og så ud over den lille forsamling.

”Nå, da da, her bliver sandelig holdt råd,” sagde han hånligt.

”Det var det hele,” sagde Kirstine blot. ”I sætter i gang med det samme.”

Alle rejste sig og forsvandt forbi prioren, som stod storsmilende ved døren. Kirstine holdt Arvid lidt tilbage, og han stillede sig ved vinduet.

”Ja, skal vi tage vores samtale?” spurgte prioren. Han ville være gået hen og sat sig ved bordet, men Kirstine stillede sig i vejen. ”Vores samtale tager vi i modtageværelset som sædvanlig.”

”Nej, hør,” sagde prioren. ”Jeg foretrækker helt bestemt, at vi tager drøftelserne her. Der er kortere vej, når vi skal have bragt noget op.” Han ville forsigtigt skubbe Kirstine til side, men Arvid stillede sig foran ham.

Kirstine tog i ærmet på prioren. ”Vi gør, som vi plejer,” sagde Kirstine blot.

Prioren protesterede, men før han vidste af det, var han på vej ned ad trappen. Han følte sig lidt utilpas over, at Arvid gik så tæt bag dem.

Kirstine prajede søster Tove ved køkkenet. ”Må vi få en kande øl til modtageværelset.”

Da døren lukkede sig efter Arvid, kom priorens harme frem. ”Du tager helt fejl, hvis du tror, at du bestemmer mere end en prior. Den slags attituder vil jeg for eftertiden ikke se. Sætter jeg først magt bag mit ønske om at benytte arbejdsværelset, skal du blot se, hvad der sker.” Det var tydeligt, at han havde lyst til at sige ikke så lidt mere. Men da han så, at Kirstine blot havde foldet sine hænder, og nu igen stod med det helt uudgrundelige blik, som gjorde det umuligt at aflæse hendes sindstilstand, tav han.

Søster Tove stod ved døren, men det var tydeligt, at hun mest havde lyst til at skynde sig ud igen.

Prioren satte sig og gjorde mine til, at Kirstine skulle sætte sig overfor. Han skænkede og sagde i et mere forsonligt toneleje: ”Der kommer til at ske store ændringer her på klosterholmen. Det kan den unge priorinde lige så godt vænne sig til med det samme.” Han iagttog Kirstine. Hun lod det fyldte bæger stå urørt foran sig, men forholdt sig tavs. ”I morgen tager jeg styret ved Hagebro, og bispestolen vil fremover tage sig af den del af klostrets drift.” Han foldede det pergament ud, han havde i hånden. ”Vi har fået kongens godkendelse til at opkræve broafgift af de rejsende, såvel til land som til vands.”

Kirstine iagttog, hvor meget han nød at informere om dette nye tiltag. ”Men vi har lovet, at de sejlende ved Hagebro skal have fri sejlads, og at broen i dagtimerne skal hejses op for de søfarende.” Hun var forundret og harm.

”Det kender jeg ikke noget til,” sagde han affærdigende.

”Men, der er lavet bindende aftaler med købmænd og stormænd, ja endda med bystyret i Skive. Vi kan da ikke bare …” Kirstine tav. Hun så i priorens ansigt, at der ikke var nogen hindringer for ham. Hun kastede et blik på kongens segl foran hende. For ham var det blot noget, som kunne ændres – endda uden et pennestrøg.

Prioren afbrød hendes tankebaner. ”Vi skal også komme til bunds i de lagre, som nogen påstår ejes af gamle Jens Kalf på Vinderupgaard. Piben har fået en anden lyd, min unge priorinde. Det er godt, at der er så stort et dyrehold, at vi kan bespise mine mænd. Jeg råder til, at I giver besked i staldene om, at vi skal have kød hver dag.”

Kirstine rejste sig, bøjede hovedet og forlod modtagerummet uden ord. Det kostede koncentration at gå uden nogen form for ansigtsudtryk. Hendes indre var i oprør. Alt hvad hun havde arbejdet så hårdt for, var ved at blive knust. På vej mod trappen bad hun en novice om at kalde Toke og Arvid til arbejdsværelset. Ovenpå sad Cecilie og Ragnhild. At dømme ud på deres alvorlige ansigtsudtryk var det tydeligt, at også de var bekymrede. De ville begge rejse sig, men Kirstine bad dem blive. Der var en fortvivlende tavshed, indtil Toke og Arvid kom ind.

”Det ser ikke godt ud for alt hvad vi har arbejdet så hårdt for” begyndte Kirstine. Herefter fortalte hun kort om sin samtale med prioren. ”Toke, jeg ser gerne, at du rider til Hagebro og fortæller om tingenes tilstand. Derefter kan du lige nå til Vinderupgaard, hvor jeg gerne ser, at du informere de herrer Kalf, både den unge og den gamle. Bare sig det med dine egne ord. Du må hellere meddele, at prioren sætter spørgsmålstegn ved ejerskabet af kornbeholdningerne. Du kan sikkert overnatte på Vinderupgaard i nat.”

Toke tog af sted hurtigt efter, mens de øvrige sad længe og diskuterede, hvad de kunne stille op.

Det virkede som prioren accepterede, at klosterbygningen var for nonnerne. Han havde selv indlogeret sig i herberget i det store kammer mod syd, og de to befalingsmænd havde fået hver sit kammer. Det øvrige følge sov ved køkkenet, og i de store soverum.

Det var først i oktober, og efterår og vinter stod for døren. Mange ting inde i klostret fungerede helt normalt: vævestue, vaskeri, hospital og de andre faste funktioner. Hver morgen tog en af befalingsmændene af sted til Hagebro med fire mand, og kom først sent hjem igen. Fra staldene kom der hver dag fortvivlende redegørelser over, hvor meget besætningerne svandt ind. Prioren havde endda solgt tolv geder, som normalt gik i en lille fenne ved søen, og en skibsladning korn fra klostrets seneste høst var gået samme vej. Kirstine følte sig magtesløs. En gang imellem spiste prioren med til aften, men da spisningen foregik i tavshed, og Ragnhild ikke tog skridt i retning af at tale om klostrets forhold, blev det stadig sjældnere. Herberget var lukket; de nøjedes med at dele lidt mad ud ved porten om aftenen, og det var op til de rejsende og de fattige selv at finde et natlogi. Når der var særlige besøgende, kunne de tilbyde en seng eller to i hospitalet.

Det gik Kirstine på, at Aage og nogle af mændene begyndte at gå priorens ærinder uden at tage hende med på råd. Det gjaldt heldigvis ikke de af mandskabet, otte mand i alt, som boede i gæstefløjen. De gik deres runder om natten, og spiste i oratoriet. Kirstine sørgede for, at de var velinformerede om de ting, der skulle gøres, og indimellem sendte hun bud til Vinderupgaard og Sevel, så omverdenen vidste, hvordan det stod til.

En dag drog prioren og ti mand til Ørslev Kloster. Tilfældigvis faldt det sammen med, at den gamle marsk og Jens Kalf endelig besøgte klostret. Den gamle marsk var oprørt, da han var blevet bænket i arbejdsværelset.

”Prioren er tilsyneladende ikke bleg for at stjæle fra klostret ved højlys dag,” sagde han og rystede forarget på hovedet.

Kirstine fortalte, hvordan de havde indrettet sig efter forholdene. ”Men vi frygter naturligvis, at prioren også vil have skøderne på de mange gårde, som bispestolen endnu ikke har fået fingre i. Det er vanskelige tider, og vi forsøger efter bedste evne, at er så få konfrontationer som muligt.”

”Hvor lang tid har de tænkt sig at blive?” spurgte den unge Jens Kalf.

”Prioren har ikke selv sagt noget, men ifølge folkene forventer de at blive vinteren over. Gud forbyde det,” sagde Cecilie.

Kirstine fortsatte: ”Med det store følge og den appetit, de lægger for dagen, vil klostret være tømt for mad og drikke, inden vinteren er ovre.”

De talte længe om, hvad der kunne gøres, men heller ikke Kalferne var i stand til at give bud på en løsning.

”Hvad sker der ude i verden? Er der noget nyt om mødet, der skal holdes i Hvidernes parti?” spurgte Kirstine. Hun tænkte på de uoverensstemmelser, der var mellem far og søn.

”Der var et møde i sidste uge hos en stormand syd for Holstebro,” sagde marsken. ”Hertug Valdemar meldte fra i sidste øjeblik. I hans sted deltog flere af hans trofaste støtter. Den mest fremtrædende er ridder Niels Knudsen, men der er heldigvis stadig mange, der ønsker kongen afsat eller det, der er værre. Men denne gang lykkedes det heller ikke at få nordmændene med os. De kom slet ikke.”

”De vigtige Hvider var der jo heller ikke,” indskød unge Jens Kalf.

”Nej, desværre er selv vort parti blevet splittet,” sagde marsken og skævede til sin søn. ”Jeg opsøgte marsk Stig her i sommer, da han gik hjemme på Møllerup. Desværre har Uffe Nielsen, marsken og grev Jacob af Halland fuldstændig fraskrevet sig muligheden for at gøre oprør. De holder sig til, at vort parti ikke før har haft så stor indflydelse som nu. De mener rent faktisk, at kongen er gået over til os, og at det mere er sandsynligt, at et oprør vil komme fra Hoseøl og Lars Tygesen.” Den tidligere marsk rystede på hovedet. Det troede han ikke på. ”Mit bud er, at Hoseøl stadig trækker i trådene, og venter på en chance for at splitte Hviderne endnu mere. Vi har heldigvis fået en ny stærk opposition ledet af Niels Knudsen. Jeg tror, han kan samle os, og så står hertug Valdemar parat til at tage over, når lejlighed byder sig.”Marsken skævede til sin søn. ”Min søn er uheldigvis ikke enig i den strategi, men det må vi jo få løst inden for hjemmets fire vægge.” Han skiftede emne. ”Noget helt andet er, at rigtig mange inde i landet, specielt dem, der besejler Karup Å, er meget utilfredse med bispestolens nye bropant ved Hagebro. Rigtig mange taler om, at de har mistet tålmodigheden med vor lille prior. I Skive og andre steder er utilfredsheden også stor. Det kunne blive klostrets redning, hvis der kom våbenmagt bag denne utilfredshed. Klostrets trofaste støtter i landsbyerne vil også gerne hjælpe, men jeg tror nu, at det er klogt at vente til en gunstigere lejlighed. Bispestolen har jo nedskrevne rettigheder, som udefrakommende ikke kan blande sig i.”

Mødet blev kort. Kirstine fik dog et varmt blik fra den unge Jens Kalf, før han trådte ud på tunet i det klare efterårsvejr.

Prioren sendte en lille skibsladning korn mod Ørslev Kloster, da han kom tilbage fra sit alt for korte ophold der.

”De mangler stort set alt,” var hans eneste kommentar.

Der var et stadig stigende antal besøg til klostret fra deputationer, som repræsenterede forskellige områder langs Karup Å. Kirstine afviste dem og overlod det til prioren. De fleste måtte rejse hjem med uforrettet sag; mange var vrede og forbitrede. Kongens skrivelse om godkendelse af bropanten må snart være helt tyndslidt, tænkte Kirstine.

”Gad vide hvornår nogen tager mod til sig og brænder den bro ned til grunden?” spurgte hun sig selv.

Kirstine var så optaget af sit eget had til prioren, at hun ikke bemærkede, hvordan de øvrige nonner havde det. Langsomt var alle blevet smittet med det tungsind, som plagede deres priorinde. Indimellem havde bemærket søstrenes frygtsomme blikke, når prioren gik gennem gangene. En morgen efter laudes havde Ragnhild og hun siddet og talt om dagens gøremål. Ragnhild var forsvundet stille ind til sig selv, troede Kirstine. Det var helt tilfældigt, at hun kom for tidligt til morgenmaden i kapitelsalen. Da hun stod uden for døren, undrede det hende, at det lød, som der blev bedt en bøn inde i salen. Langsomt åbnede hun døren på klem, og til hendes forundring stod Ragnhild foran alle søstrene, som sad i dyb bøn ved bordene. Hun ville først blot gå ind og sætte sig, men noget holdt hende tilbage.

Så hørte hun Ragnhilds stemme: ”Hellige jomfru Maria. Vi beder for vor unge priorinde, vor hellige moder, at hun må modstå det onde og bringe klostret frelst gennem den dybe armod, vi befinder os i. Vi bønfalder dig, at hun vil sørge for os, ligesom hun har bragt os gennem andre farer og trængsler. Vi ...” Ragnhild fik øje på Kirstine, der stod i døren. Hun holdt straks inde, og fik et undrende udtryk. ”Amen,” sagde hun lidt forpustet.

Alles øjne rettedes mod Kirstine, som gik hen mod sin plads. De forsamlede kom hurtigt på benene og stillede sig bag deres bænke. Mange havde følelsen af, at de havde gjort noget forkert. Nogle så bare ned foran sig.

Kirstines sind var i oprør. Her sad de og bad for hende, at hun skulle bringe dem gennem klostrets trængsler. Det var både rørende og skræmmende. De satte deres lid til hende, en ung og uprøvet priorinde. I Ragnhilds stemme hørte hun en inderlighed, som hun kendte så godt, fordi Ragnhild virkelig var meget troende. Søster Gulla havde siddet og knuget sine hænder og viste en nærmest ekstatisk bønfaldelse. Kirstine fattede det ikke. Jo, det var hende, de bad for, så hun kunne frelse dem. Hun fik tårer i øjnene, og hun mærkede, at hun rystede.

Med begge hænder bød hun dem sætte sig, mens hun selv blev stående. Det store ansvar og situationen gjorde, at hun måtte tale. Men hvad skulle hun sige. Så hørte hun sig selv tale, hun vidste ikke, hvor ordene kom fra.

”Mine søstre. Her kommer jeg og opdager, at I sidder og beder for mig. Rettelig burde det være mig, der levede op til mit ansvar, og bad for os alle sammen. Lige nu ser det mørkt og dystert ud for vores lille skare, som beboer denne skønne plet, midt i søen, mellem disse smukke bakker. Ondskaben har hjemsøgt os, og begærlige mænd higer efter vort møjsommeligt samlede forråd og de penge, som vi skulle give til de fattige, de hjemløse og de syge.” Hun tog en dyb indånding, inden hun fortsatte: ”Men jeg siger jer, at de trængsler og den armod, der har ramt os, er noget, vi skal lære af. Gud har ikke tænkt det således, at vi blot skal have medgang. Nej, det er i modgang, vi lærer at værdsætte, at vi har en gerning, at vi skal gå ad Guds vej, og vi vil genfinde den glæde det er, at være herrer i eget hus. Jeg lover jer, mine kære søstre, at gør vi tingene med omtanke, vil alt blive godt igen. Indtil da vil jeg bede jer fatte mod. Lad os bede fadervor i kor sammen.”

Først var stemmerne spæde, men langsomt kom der styrke i ordene, og da hun sagde amen, kunne Kirstine se på ansigterne, at de havde hørt hende.

Indimellem troede Kirstine ikke, at der ville være kvæg tilbage, ved foråret`s komme. Øl i stride strømme, blev hver dag båret over i herberget, også i kælderen svandt det ind. Kirstine havde besluttet, at øl ville hun ikke nægte mandskabet. Så længe de kunne æde og drikke, gjorde de forhåbentlig ikke det, der var værre.

Midt i oktober mærkede de, at noget var i gære. Prioren kom lige efter morgenmaden og meddelte, at han og hans mænd rejste til Viborg til vigtige forhandlinger. Mere sagde han ikke, men af hans mimik fremgik, at der skulle foregå noget vigtigt.

Gad vide om det ikke er kongen, han skal have foretræde for, tænkte Kirstine.

Et øjeblik efter var alle bispens folk væk, men freden varede dog kun kort. Allerede på fjerdedagen ved aftenstide vendte hele styrken tilbage. På en pakhest, trukket inderst i kolonnen, hjembragtes en kasse, som kunne have været spændt bag på en rytter, men som tilsyneladende var så betydningsfuld, at den skulle lægge beslag på en hest.

Mikkel kom op på tunet, og ønskede helt åbenbart at blive udfrittet om sit forehavende. Han stod tavs. Kirstine vidste, han blev irriteret, når hun ikke sagde noget. Derfor måtte han selv indlede samtalen.

”Nå, hvordan står det til,” spurgte han.

”På disse kanter sker der ikke meget,” var Kirstines korte svar. Hun var alligevel lidt nysgerrig, så hun spurgte: ”Var kongen så at træffe i Viborg?”

Det direkte spørgsmål overraskede ham, og vidste ikke lige hvad han skulle svare. Så besluttede han, at lade priorinden vide, at han var en mand af anseelse. ”Ja, kongen var i Viborg, og jeg førte samtaler med ham.” Han stod lidt afventende, måske havde hun lyst til at spørge om mere. Så skulle han nok pointere, at en priorinde ikke skulle beskæftige sig med det verdslige. Da Kirstine ikke ønskede at vide mere, slog han over i et andet emne. ”De mangler mad nede på fæstegården ved Hagebro. Kan priorinden ikke sørge for, at der bliver sat fire tønder saltede sild frem. Så vil vi sejle dem ned i sydenden af søen, hvorfra mine mænd vil transportere dem videre.”

Han havde måske håbet, hun nægtede, men hun bekræftede med et nik, vendte sig og gik mod hoveddøren.

Dagene i oktober gik. Der var ikke noget, der tydede på opbrud fra priorens side. Tværtimod blev Kirstine mere og mere sikker på, at hensigten var at blive vinteren over. Prioren beklagede sig over den svindende trafik både over og under broen ved Hagebro. Men der blev som vanligt sendt mandskab derned hver morgen. Prioren selv tog sig en tur til Gudum Kloster med en del af sine mænd.

Rytterne fra Ribe havde omgang med tyende og mandskab på klosterholmen. Blandt dem blev der blevet gættet på, hvad den hjembragte kasse kunne indeholde. Det var dog tydeligt, at det var noget betydningsfuldt, for der var altid mindst to mand, der holdt vagt ved priorens kammer.

Kirstine blev bekræftet i, at målet med rejsen til Viborg, virkelig var at få foretræde for kongen. Mandskabet var blevet indkvarteret og forplejet på slottet ved søen i Viborg. Prioren havde hele to gange været hos kongen, men mere vidste ingen. Flere hviskede til Kirstine, hvad rytterne kunne fortælle: Byen var fuld af kongens hird og livvagt, men derudover opretholdt staden en stor rytter hær af lejesvende fra Nordtyskland. Det kunne fortælles, at Viborg havde vokset sig lige så stor som Ribe, hvilket ikke sagde så lidt.

Kirstine havde instrueret Toke og Arvid om, at de skulle forsøge at få så mange efterretninger som muligt fra priorens ryttere. Det var vigtigt, at hun hele tiden fik at vide, hvem der gæstede klostret – og gerne også hvorfor. Der var stadig mange, der klagede over de nye tilstande. Klostret blev tillige holdt orienteret af Bjarke fra Sevel. Der var flere gange kommet tilbud om hjælp med både det ene og det andet. Selv Stein, havde besøgt klostret og tilbudt sin støtte med våbenmagt, hvis det blev nødvendigt. Kirstine var dog fast besluttet på at vente, som Jens Kalf havde rådet hende til.

- 35 -

Kongen og dronningen – Oktober 1286

Kongen var netop stået af sin hest efter sin ankomst til Skanderborg Slot. Han havde ikke været hjemme siden før danehoffet i juni. Før i tiden var han altid blevet modtaget med kærlighed af Agnes. I dag var det blot nogle af de mindre børn, som lidt beklemte tog imod ham. Han havde forgæves søgt efter sin ældste søn, Erik, men heller ikke han var kommet. Han kom til at tænke på de sidste dage før afrejse. Den unge Erik var nu 12 år, men han glemte tit, at sønnen stadig kun var en stor dreng. Kongen havde ved flere lejligheder forsøgt at tage drengen med eller foretage sig noget med ham. Desværre var det i foråret endnu en gang endt med, at han blev nødt til at skælde ham ud. I sit stille sind genså han tildragelser fra sin egen barndom. Under alle omstændigheder var den sidste dag gået som de fleste andre: Drengen var løbet grædende bort og gemte sig formentlig hos sin mor eller en af barnepigerne.

”Det er godt at være hjemme,” sagde kongen til den store Peter Skåning, som netop var stået af hesten. De to havde været sammen i flere måneder, og kongen følte sig altid tryg, når den store mand var i hans følge. Bare Peter Skåning var der, var alting godt.

Peter Skåning smilede til kongen og sagde: ”Ja, nu er du hjemme og kan sagtens. For tre måneder siden i Ystad var det mig, der var hjemme, men da gav du mig ikke lov at blive. Jeg glæder mig til i næste uge, hvor jeg tager tilbage og overvintrer i Skåne.”

Kongen lo. Det ærgrede ham, at Peter Skåning pludselig valgte at tage tilbage til Skåne. Normalt tilbragte han vinteren med kongen og kunne deltage i de vilde jagter til langt hen på efteråret. Kongen fik øje på Erik, som skjulte sig bag nogle kærrer i borggården. Han skulede hen mod sin far. Der var noget, som tiltrak ham, men som han alligevel ikke havde de bedste erfaringer med. Kongen rakte hænderne frem for at få drengen til at komme, men han vendte rundt og stirrede forlegen ned i stenbroen.

”Kom nu,” råbte kongen og mærkede irritationen komme op i sig. Fanden til dreng. Nu var han netop kommet hjem, og så stod Erik bare der, og gjorde sig kostbar. Han trak på skuldrene og skyndte sig ind. De var blevet overrasket af nogle krappe regnbyger, på vejen fra Viborg, og han glædede sig til at få tørt tøj på. Han skubbede irriteret til sin næstældste søn, som forsøgte at påkalde sig opmærksomhed, på vej op til sit personlige kvarter i slottet.

Da kongen nåede sine egne gemakker, stod hans personlige tjener klar til at hjælpe med det våde tøj. Indetøjet var lagt frem.

”Hvor er dronningen?” spurgte han den gamle tjener.

”Jeg vil tro, hun er i sine stuer.” Den gamle tjener kiggede spørgende på kongen. ”Skal jeg hente hende?”

”Nej, jeg går over til hende om et øjeblik. Er der nogen besøgende i øjeblikket, eller er vi fri for påtrængende gæster?”

”Der er ingen, der gæster slottet i øjeblikket, men jeg ved, at Peter Hoseøl har tænkt sig at besøge kongen, og kan vist ventes, hvad øjeblik det skal være.”

Det gav et stik i kongens bryst. Han havde ikke talt med Hoseøl siden Nyborg, men havde fået flere formaninger, fortrinsvis gennem den gamle broder Clement. Han havde ignoreret de fleste og var klar over, at Hoseøls tålmodighed var spændt til det yderste. Broder Clement og hans skrivere var efterladt i Viborg, men ville følge kongen til Skanderborg i løbet af nogle dage. Det var svært at være skriver for en konge, som konstant skiftede bopæl. Clement var ved at være slidt af alle rejserne mellem landsdelene, og var indimellem nødt til at springe nogle destinationer over, men nu skulle han blive vinteren over i Skanderborg. Peter Hoseøl havde forgæves forsøgt at afværge en fredsaftale med nordmændene. Kongen vidste, at hvis der var noget, Hoseøl afskyede, var det at være sat uden for indflydelse. Fredsforhandlingerne pågik i Skælskør, og kongen vidste, at Uffe Nielsen arbejdede hårdt for at få en fredsaftale i stand. En fredsaftale ville samtidig være at svigte de nordtyske hertugdømmer, som herefter stod alene med krigen. Et samlet Norden ville kunne etableres, og dermed ville den tyske handelsdominans måske stå for fald. Peter Hoseøl måtte være rasende over den vending, det hele havde taget. Kongen var klar over, at det stadig var vigtigt, at Agnes’ mægtige familie i Brandenburg støttede ham. Derfor skulle han tale med Agnes nu, og gerne inden Peter Hoseøl kunne kaste tvivl i hendes sind. Han var klar over, at hans sympati for Hvidernes politik kunne blive afgørende for støtten fra Hoseøl og Lars Tygesen, som stod parat til at overtage om nødvendigt.

Varmen fra den store ovn i Agnes’ store stue ramte ham som en mur. Den unge barnepige nejede, idet hun skyndte sig at genne børnene ud. Agnes sad tæt ved ovnen, og var optaget af håndarbejde. Der lå tillige nogle breve foran hende. Hun rejste sig værdigt og bøjede hovedet, idet hun bød ham velkommen. Hun satte sig igen ved sytøjet, men kiggede spørgende på sin mand.

”Bliver du hjemme i længere tid?” spurgte hun henkastet.

Kongen stod og iagttog hende og havde i sit stille sind håbet på en omfavnelse. Han huskede de hårde ord, da de skiltes tidligere på året. Sådan havde det vist været i lang tid. Agnes var stadig køn og attraktiv, på trods af at hun var først i 30’erne. Hun havde født ham nogle sunde børn. Irritationen kom igen op i ham igen, da han kom til at tænke på Erik, som forlegen havde vendt ham ryggen nede i gården. ”Jeg bliver hjemme i nogle dage,” svarede han. ”Vi tager lidt ud på jagt, når vejret bliver bedre. Derudover har jeg planlagt en rejse til Salling, lige i midten af november. Forhandlinger, som ikke tager så lang tid.” Han satte sig foran hende. Hun bøjede sig igen over håndarbejdet, og der var stille et øjeblik. ”Hvordan har min dronning og børnene haft det?” spurgte han.

Det så ud, som om hun tænkte længe over spørgsmålet. Så svarede hun: ”Vi er alle sunde og raske. Børnene får undervisning af de to munke fra klostret, og unge Erik gør store fremskridt. Han kan nu skrive næsten fejlfrie breve. Du skulle tage dig tid til at se det igennem. Han skal nok blive dygtig.”

”Ja, jeg skal nok,” sagde han blot. Sidste gang, han var hjemme, nåede han heller ikke at få set Eriks arbejde.

”Er der nyheder ude fra riget?” spurgte hun henkastet. ”Jeg hører, at du vil holde fred med nordmændene. Er det nu også klogt? Vore landsmænd tror snart ikke, at deres konge kan værge landet. Har de ikke brændt byer og opbragt vore skibe i lang tid?”

Kongen hørte Hoseøl i ordene. ”Det er meget mere indviklet, end de fleste tror.” Han overvejede spørgsmålet. ”Dronning Ingeborg har ikke fået sine arvelodder, og hun har efterhånden ikke andet valg end at gå i krig med os, eller give afkald. Nu forsøger Uffe Nielsen at få bilagt den gamle strid en gang for alle. Det er nødvendigt, at vi får fred, så vi kan få rettet op på vore pengesager.” Han vidste, at dronningen havde respekt for den aldrende Uffe Nielsen. Derimod havde hun aldrig glemt, at den nuværende marsk, Stig Andersen, havde vægret sig mod at sværge hendes søn Erik troskab, da denne var 2 år gammel.

”Jeg tror, det havde været på sin plads at tage andre med på råd.” Agnes bøjede sig igen over sytøjet. Det kneb åbenbart med at se ordentligt så langt fra vinduet.

”Det koster alt for mange penge at føre krig,” sagde kongen. ”Hvis du vidste, hvad alle disse lejesvende nede fra din bror koster. Derudover kommer de store udskrivninger til proviant og andet underhold.”

Agnes kom i tanke om noget og afbrød ham: ”Når vi nu taler om tyske ryttere, så kommer min bror Otto op fra Brandenburg og besøger os her sidst i november måned. Jeg har sagt ja til at overtage yderligere 100 ryttere til beskyttelse af Skanderborg og øvrige godser.”

Kongen måbede. ”Hvorfor fanden har du det?” Forbitrelsen lyste ud af ansigtet på ham. ”Og hvorfor kommer han på besøg så sent på året? Det har jeg ikke hørt noget om. Er du klar over, hvad det koster at have sådan en hær indlogeret. Hvad vil din bror?”

”Han interesserer sig faktisk for, hvad der sker heroppe i Danmark. Selv om han siger, at her er mørkt og koldt. Jeg tror også gerne, han vil høre om de nylige fredsforhandlinger med Norge. Det er ikke sikkert, han bifalder det. Som du ved, har han mange interesser ved østersøkysten.”

Kongen havde sat sig yderst på stolen. Som så ofte før var deres samtale ved at udarte til et egentligt skænderi. Han udbrød indædt: ”Er det noget, du har aftalt med Peter Hoseøl? Det lyder næsten sådan.”

Dronning Agnes forsøgte at koncentrere sig om syningen, og svarede stille. ”Da jeg havde besluttet mig for at skrive til min bror, spurgte jeg ham naturligvis. Han syntes, det var en god idé. Særligt det med yderligere mandskab til sikring af os herhjemme på Skanderborg. Du må tænke på, at du aldrig er hjemme, og her på slottet har vi din tronarving. Der skulle nødig ske noget, som kunne være til fordel for hertug Valdemar eller ham grev Jacob, som også pønser på at få magten.”

Kongen rejste sig, og kløede sig heftigt i panden. Samtalen havde igen taget en vending, som han ikke ønskede.

Agnes fortsatte: ”I øvrigt har jeg fået yderligere to henvendelser fra forskellige fruentimmere, som klager over, at de er blevet forulempet af din liderlighed. De var begge med barn, og de påstod uafhængigt af hinanden, at de var taget med vold. Det er ligesom noget, jeg har hørt før.”

Han stod nu med ryggen til hende og så ned over den smukke Skanderborg Sø. De omgivende skove havde det særlige rødgule skær, de altid fik lige inden løvfald.

”Kong Erik,” sagde hun i et sarkastisk tonefald. ”Hvornår tror du, at landet og dine undersåtter tager sig sammen og skaffer sig af med dig som konge? Har du ikke tænkt på, at på et eller andet tidspunkt bliver det ligesom for meget?”

Kongen forlod stuen og smækkede arrigt døren efter sig.

Peter Hoseøl smilede venligt, da kongen trådte ind i lønkammeret, som vendte ind mod den åbne borggård og den lille samling huse i baggrunden. Udenfor havde Hoseøl netop vekslet ord med broder Clement og en anden skriver. Fra sin tidligere periode som drost kendte han Skanderborg Slot rimeligt godt. Peter Hoseøl var ankommet sidst på eftermiddagen dagen før, og var straks henvist til det lille kammer i nordfløjen, som han altid benyttede, når han besøgte stedet.

”Møgvejr,” sagde kongen.

Det havde regnet i flere dage, en råkold kraftig blæst stod ind fra vest. De var hurtigt blevet enige om, at det var længe siden, de sidst havde været sammen. Der var sket forskelligt rundt omkring, og de sad et godt stykke tid og varmede op til de egentlige emner, som begge var klar over måtte på bordet før eller siden. Den form for småsnak var der ellers ingen af dem, der holdt af, men i dagens anledning var der usædvanlig mange småting, som de nærmest hyggede sig med at fortælle hinanden.

”Grev Jacobs høvedmand – hvad er det nu, han hedder? – giver han dig stadig oplysninger om, hvad greven foretager sig?” spurgte kongen.

”Hans navn er Arvid Bentsen. Ja, han bliver tilsyneladende mere og mere utilfreds med lediggangen blandt grevens rytteri. De har været udstationeret her i Jylland gennem længere tid, men bruger tiden til at rejse rundt mellem Hvidernes godser. Lediggang og komplet spild af tid. Jeg betaler tilsyneladende bedre end grev Jacob. Arvid Bentsen er til fals for klingende mønt.”

”Det er imponerende, hvor god hr. Peter er til at få de rigtige oplysninger,” sagde kongen.

Peter Hoseøl nikkede umærkeligt over den sidste tilkendegivelse. Øjnene blev en smule mere smalle, og det virkede, som om de begge var klar over, at nu måtte den løse tale fare for det, der var vigtigere.

Peter Hoseøl sagde i et mere alvorligt tonefald: ”Jeg går ud fra, at kongen med fuldt overlæg har valgt at overhøre mine råd det seneste halve års tid?

”Er der noget bestemt, du har i tankerne?” spurgte kongen.

Hoseøl så koldt mod kongen, som om det sidste spørgsmål var en fornærmelse. Blikket var isnende, og han valgte tilsyneladende at lade, som det slet ikke var stillet.

Kongen rømmede sig og fortsatte: ”Du tænker på fredsforhandlingerne med dronning Ingeborg og kong Erik Præstehader? Der har vel også været andre tilfælde, hvis jeg skulle forsøge at erindre.”

Hoseøl nikkede umærkeligt. Den hyggelige stemning mellem dem var brudt. Hans blik vidnede mest af alt om, at de næste svar, kongen gav, kunne blive skæbnesvangre for deres fremtidige forhold og måske mere end det.

Kong Erik sad lidt uroligt i stolen. Så svarede han: ”Det er ikke nemt at skulle beslutte sig. På den ene side sidder Uffe Nielsen, som er en fornuftig mand, og råder mig. På den anden side ved jeg, at du også er en god rådgiver og altid har støttet mig loyalt. Jeg er nødt til at træffe afgørelser, hvor ubehagelige de end er for landet. Min afgørelse er truffet, fordi jeg virkelig mener, at fred er det eneste rigtige. Jeg vil også gerne slutte fred med kirken, som nu i tre generationer har været kongemagtens fjender.” Kongen iagttog den lille mand. I sit indre var han i oprør; dette var ikke blot et opgør med Peder Hoseøl. Nej, det var et oprør med hans mor og egentlig også hans far. Dette var hans første rigtige skridt ud på egne ben uden et sikkerhedsnet spændt ud under sig.

Peder Hoseøl talte langsomt og insisterende: ”Hvis du gennemfører det, du har sat i gang, når din søn Erik ikke at blive konge i Danmark.”

”Er det ikke at tillægge nordmændene for meget?” sprugte kongen. ”Så betydningsfulde er de nu heller ikke.”

”Forstår du det virkelig ikke?” sagde Peter Hoseøl. ”Pyt med nordmændene. Det, der betyder noget, er forholdet til dem, der holder dig ved magten. Hvis du ikke havde dine tyske lejetropper eller dit familieskab med brandenburgerne, var du ilde stedt. De nordtyske fyrster holder ikke hånden under kongemagten for din skyld. De gør det for at de kan være de ledende handelsfolk i Østersøen og Norge med. Vender de sig mod dig, er dit spinkle kongedømme færdigt. Ikke mindst, fordi landet er blevet så fattigt og forarmet, som det er.” Han holdt en pause, hvor han iagttog, om ordene havde nogen virkning, og fortsatte: ”Du vil holde fred med kirken. Er du klar over, at hvis ikke du holder kirken fra alt for meget magt, køber de sig ind, og gør hver anden gård i landet til en fæstegård. Så er der endnu færre penge til en fattig konge. Hviderne sidder kun og venter på, at du skal blive helt afhængig af dem. Der er mindst et par stykker, som sidder og venter på at rive kronen af hovedet på dig.” Han kom i tanke om endnu et argument. ”Når du svigter vores parti, svigter du også de eneste, der for alvor støtter dig. Du spiller et farligt spil, og fortsætter du, har du til sidst ingen, du kan regne med. Kun nogle, som venter på et fejltrin. Du bliver så svag, at selv et barn kan stikke dolken i ryggen på dig.”

De sad begge i tavshed. Det var de hårdeste ord, der nogensinde havde været mellem dem. Kongen spekulerede på, om han virkelig skulle regne Peter Hoseøl som en fjende, når han gennemførte fredsforhandlingerne. Det havde været behageligt at have Hoseøl på sin side, men som en ukendt fælle, der diskret styrede politikken for ham. Han kunne ikke sende bud til Uffe Nielsen og sige, at forhandlingerne skulle droppes. Kongen havde en aftale med Dronning Ingeborgs drost og Mindre Alf i slutningen af måneden. Formålet med det møde, som skulle afholdes hos Jens Kaas i Salling, var at forbedre det personlige forhold til Ingeborg. Når tilliden var genopbygget, ville en egentlig alliance stå åben. En stærk alliance med både Norge og Sverige, måtte formodes at få tyskerne til at opføre sig pænt. Og hans svoger nede i Brandenburg ville på grund af familieskabet, naturligvis ikke slå hånden af ham. Eller ville han? Kongen var i syv sind.

Peter Hoseøl forsøgte at sætte sig ind i kongens tanker. Så sagde han: ”Du overvejer nok, om jeg vil slå hånden af dig, hvis du går videre ad denne uforsigtige vej.”

Kongen stirrede frem for sig. Han sad lidt uroligt på stolen, og der var hele tiden noget, der kløede lige under øret. Han modsatte sig at føre hånden op endnu en gang.

Peder Hoseøl besvarede spørgsmålet uden at blive spurgt. ”Du skal vide, at du ikke længere kan regne Lars Tygesen og mig som dine venner, hvis du ikke stopper disse fredsforhandlinger.”

Kongen var blevet indesluttet, og samtalen endte med løs tale, som den var startet. Peder Hoseøl bød godaften og gik stille mod sit kammer.

Næste morgen var vejret bedret, og kongen drog sammen med en lille sluttet kreds på jagt. Blandt de deltagende var Peter Skaaning, som snart ville rejse til sin hjemstavn i Skåne, for at fejre julen hos sin familie.

Peder Hoseøl havde gjort sig parat til at rejse mod Viborg, hvor han ville indlogere sig hos frænder. Det var meget belejligt, at kongen nu var borte, da han indfandt sig i dronning Agnes’ stuer.

”Kunne du tale ham til fornuft?” spurgte Agnes, da barnepigen endelig havde fået den sidste af de urolige unger med udenfor.

Hoseøl rystede opgivende på hovedet og tilføjede: ”End ikke trusler om fjendskab kunne få ham på andre tanker.”

Dronning Agnes fik et beslutsomt udtryk, som afspejlede, at der allerede var truffet en beslutning om, hvad der skulle ske. Ansigtet afspejlede også tvivl og uro. Højt sagde hun: ”Det, der bekymrer mig mest er, at Erik kun er 12 år, og der går endnu 3 år, før han kan overtage kronen. Jeg ville ønske han var 3 år ældre.”

”Det forstår jeg godt,” sagde Peder Hoseøl. ”På den anden side kan de 3 år netop være den tid, der skal til, før Hviderne eller hertug Valdemar har overtaget magten. Vi skal gøre det nu. Der er stor forskel på, om det er os, der bestemmer, hvad der skal ske, eller om det er modstanderne. En fred med Norge kan blive skæbnesvanger for os, for pludselig er vi måske ikke længere de stærke.”

”Er der mulighed for, ar der sker Erik noget, hvis eller når jeg indtræder som værge og rigsforstander?” spurgte Agnes.

”Når kongen er væk, træder Lars Tygesen til som ny marsk og jeg som drost. Vi vil være klar til at rykke ind, både i Viborg og her på Skanderborg med en talstærk våbenmagt. Stig Andersen og Uffe Nielsen får marchordre med det samme, med den begrundelse, at vi ikke har tillid til dem. De vil ikke have noget valg, fordi vi er de stærke, ikke mindst, fordi vi behersker alle de tyske lejesvende. I øvrigt har du din bror Otto fra Brandenburg ved din side.” Han så ubekymret på Agnes, før han fortsatte: ”Ingen, vil fatte mistanke mod dig – eller os, for den sags skyld. Samtidig sørger jeg for, at Arvid Bentsen vil blive set og genkendt både i Viborg og andre steder. Alle i landet ved, at han er grev Jacobs mand, og alt vil pege i hans retning.”

Agnes så tvivlrådig ud. ”Kan vi stole på den voldsmand? Jeg hører tillige, at han er en ren kæmpe, og at han før i tiden har været med til lyssky gerninger.”

Hoseøl rystede på hovedet. ”Vi skal ikke regne med at kunne stole på ham. Det, vi sætter vor lid til, er, at når vi betaler ham så fyrsteligt som det, han er sat i udsigt, vil han uden tvivl satse på at blive en rig mand. Han får rede penge til sig selv, og til betaling af sine medsammensvorne. Lige så vigtigt er det, at han vil være tvunget til at rejse til Estland for at indløse den gård, som han er sat i udsigt.”

Dronning Agnes så stadig lidt tvivlrådig ud, men sagde ikke noget.

Peter Hoseøl så spørgende på dronningen. ”Har dronningen fortrudt? Vi kan endnu nå at ændre planer.”

”Nej, nej,” sagde hun hurtigt. ”Jeg holder ikke ud at have den mand løbende rundt længere. Han besvangrer og voldtager overalt i riget. Selv i nat havde han sørget for, at barnepigen blev bragt til hans kammer. Hun er endda blevet slået.” Det var en længe indestængt harme, som kom frem i lyset. Dronningen havde fået røde pletter på kinderne, og knoerne på hånden i hendes skød var hvide. Så fortsatte hun: ”Jeg er glad for, at vi har sørget for, at Peter Skaaning ikke er til stede, når det sker. Han ville måske føle sig forpligtet til at forsvare kongen med sit liv. Han har passet på ham, siden han var en stor dreng. Peter Skaaning vil jeg gerne have til at opdrage den unge Erik. Har han ham ved sin side, er jeg tryg.”

Peter Hoseøl kom i tanke om noget. ”Jeg har inviteret nogle tyske minnesangere til Viborg. Kongens endeligt vil give en mange rygter og myter. Det kunne være godt for sagen, at vi fra starten kunne skabe en stemning mod Hviderne. Sådan nogle minnesangere kunne være med til at skabe en dårlig stemning mod kongens banemænd. Vi må jo huske, at fra november til næste danehof, er der en lang vinter. Det bliver afgørende, at de mange ubesvarede rygter og myter går i den rigtige retning fra starten.” Hoseøl smilede ved sig selv. Han følte, at han var god til at lægge de rigtige planer og vise forudseenhed.

”Har nogen af dine fortrolige viden om planerne?” spurgte Dronning Agnes.

”Nej, hverken Peter Skaaning eller Lars Tygesen har fået noget at vide. De ved, at jeg forventer, at der vil komme til at ske noget, men vores rolle kender ingen. Broder Clement, der er en snu rad, har måske sine anelser, men han er det mest loyale, jeg kender. Til foråret har jeg lovet ham, at han må trække sig tilbage til sin orden. Jeg tror, han gerne vil tilbage til Aarhus.” Hoseøl tænkte efter, om der var noget, han havde glemt. Så sagde han: ”Arvid Bentsen ved i store træk, hvad der skal ske, men selve planen, og hvornår, er han ikke delagtiggjort i endnu. Jeg tager til Viborg herfra, og vi har aftalt at mødes om en uge. Han har allerede samlet nogle af sine medsammensvorne. Alt tegner til, at kongen drager til et hemmeligt møde hos Jens Kaas i Salling. Og det er på turen dertil, vi slår til.”

”Hvad gør Mindre Alf og den norske drost, når kongen ikke når frem?” Dronning Agnes ønskede at vide, hvad hun kunne vente af modreaktion. Det var jo hende, der efter planen skulle stå for det nye styre.

”Med mit kendskab til Mindre Alf bliver han rasende over forgæves at stå inde i Jylland med stor fare for pågribelse. Dronning Ingeborg har jo en forventning om at få overdraget nogle af sine personlige klenodier efter sin far, salig kong Erik Plovpenning. Hun bliver også rasende, og vil i første omgang tro, at det er kongen, der står bag dette bedrageri. En anden sag er måske, når hun opdager sammenhængen. Så vil hun være mere indædt i sit had til det danske kongehus.”

”Der er flere ærlige folk omkring kongen,” sagde Agnes. ”Eksempelvis Uffe Nielsen. Jeg ønsker ikke, at nogen uskyldige bliver inddraget i opgøret. Det må hr. Peter love mig.”

Peter Hoseøl nikkede. ”Der vil være mere end et halvt år til danehoffet, og dermed vil vi have god tid til at sætte en sag op over for de værste af vore fjender.” Han funderede. ”Der sker mange ting i øjeblikket. Eksempelvis spøger hertug Valdemar stadig, og jeg ved fra pålidelig kilde, at en gruppe under ledelse af ridder Niels Knudsen også pønser på at komme kongen til livs. Hvem ved, det kan være, at nogen kommer os i forkøbet. Planen vil i givet fald være den samme: at tage initiativet med det samme.” Han kløede sig i nakken. ”Fra bisp Tyge i Ribe har jeg diskret hørt, at hans prior i øjeblikket gør kongen tjenester i området syd for Salling. Gad vide hvilken rolle denne prior spiller?”

- 36 -

Nettet strammes – November 1286

Kirstine skrev på et brev til ordenen. Hun havde netop skrevet datoen, den 15. november 1286, og sat klostrets segl i hjørnet. Det var en klage over bispestolen, og var tænkt som endnu en mulighed for at komme ud af den dårlige situation, de befandt sig i. Inderst inde havde hun ingen illusioner om, at brevet ville gøre nogen forskel. Men alt skulle forsøges, om ikke andet kunne hun meddele søstrene, at hun forsøgte med alle til rådighed værende midler.

De oplevede konstant, at prioren fandt nye muligheder for at lave sig fortjeneste på klostrets aktiviteter. Nonnernes råderum blev hele tiden indskrænket, og søstrene færdedes efterhånden kun i klosterbygningen. Selv Anne og Bodil i staldene virkede opgivende. Prioren tillod en livsstil ud over det sædvanlige. Klostrets overflod af kvæg blev udnyttet til det yderste. Den spartanske livsførelse ved bispestolen var afløst af overdådighed af mad. Næsten hver dag, blev der trukket dyr ud af staldene, og herefter slagtet, uden at der blev taget stilling til, om det var avlsdyr eller et dyr, der var tiltænkt videresalg. Anne og Bodil var fortvivlede, og selv med støtte og trøst var det ikke muligt at få dem tilbage i stalden. Det eneste lyspunkt var, at omegnen efterhånden var ved at få nok af de utilregnelige og grove ryttere fra bispestolen.

For at opleve noget nyt var ti af rytterne taget til Sevel, hvor de havde forlystet sig på gæstgiveriet. Det var kommet til slagsmål, og rytterne var sendt på flugt af smeden, og andre af byens mænd, som ikke accepterede bølleoptøjer. Der var kommet ni raske tilbage med en kammerat, som havde brækket armen, og havde stiksår i skulderen. Sagen havde gjort prioren rasende, og han var taget til Sevel med hele styrken og havde truet landsbyens mænd. Han havde haft åndsnærværelse nok til at indse, at selv ikke hans forholdsmæssigt store styrke var nok, da landsbyens mænd begyndte at samle sig. Dog ikke kvik nok til at opfatte, at den totale afvisning af forhandlingerne om bropantet for de sejlende ved Hagebro, kunne vokse sig til et stort problem på sigt.

To dage tidligere havde Kirstine haft besøg af den unge Jens Kalf. Han fortalte om stigende utilfredshed syd for Hagebro. Han regnede med, at det kunne komme til skærmydsler. Da han havde siddet i arbejdsværelset, havde han desuden fortalt, at hertug Valdemars parti var ved at samle sig for at lave overfald på kongen, når han som altid var på jagt i det midtjyske.

”Min far er meget utilfreds med, at jeg ikke ønsker at deltage sammen med ridder Niels Knudsen. Der er efterhånden samlet mere end 20 riddere og væbnere, som vil deltage i et anfald mod kongen.”

”Deltager din far?” havde Kirstine spurgt.

”Nej, tilsyneladende deltager han kun med råd og planlægning. Han siger, at han er blevet for gammel til den slags. Eberstein ønsker heller ikke at tage parti, ikke engang med planlægning eller det, der ligner.”

Priorens hjembragte kasse var et stort emne på Vinderupgaard. Den gamle marsk kædede kassen sammen med de pågående forhandlinger med Norge. Hans bud var, at dronning Ingeborg måske endelig skulle overbringes nogle af de rigdomme, som kong Erik Plovpenning havde foræret sine døtre. Men der var efterhånden mange bud på, hvad den hemmelighedsfulde kasse kunne indeholde.

Allerede dagen efter skete der nyt. Det var en overrasket Kirstine, der hørte, at Jens Kalf blev meldt ved portnerbygningen med en følgesvend. Hun trådte ud, hvor den kraftige vestenvind fik hendes klæder til at blafre. Det var blevet tørvejr, men pytter fra den megen regn stod flere steder. Jens Kalf var på vej op mod hende til fods, da prioren hurtigt kom ud fra herberget. Lige før Jens Kalf nåede op til Kirstine, blev han anråbt af prioren, der skyndte sig op mod dem.

”Hvad skylder klostret æren af endnu et besøg fra Vinderupgaard?” råbte prioren, allerede inden han nåede op til dem.

Jens Kalf vendte sig, men sagde ikke noget, og stod blot og ventede.

Kirstine lagde mærke til størrelsesforskellen mellem de to mænd. Jens Kalf var et helt hoved højere, og hun beundrede i smug den ranke ryg, og den høviske optræden.

Da Jens Kalf ikke sagde noget, måtte prioren gentage sit spørgsmål. Det var tydeligt, at prioren ikke ønskede besøgende, som ikke havde omgang med ham.

Jens Kalf stod lidt, så svarede han smilende. ”Min kære prior må huske på, at vores søster bor her, og at vi på Vinderupgaard skønner på, at alt er vel. Tager I jer godt af klostret?” spurgte han efter et kort ophold, da prioren ikke så ud til at kunne svare med det samme.

Det spøgefulde spørgsmål, kom bag på prioren. Han nikkede bekræftende med et tvunget smil og rømmede sig. Tilsyneladende var han ikke i godt lune. ”De gudsfrygtige nonner skal have ro til deres arbejde. Det lønner sig ikke, at de har pårørende rendende i tide og utide. Hvis jeres ærinde er af forretningsmæssig karakter, skal jeg gerne tage mig af det.”

”Det er nu ikke forretninger, jeg kommer for at aftale,” sagde Jens Kalf. Han vendte sig mod Kirstine. ”Nu må den hellige moder ikke stå og trække sig en sot til, skal vi gå indenfor?”

Uden herefter at værdige prioren et blik, forsvandt priorinde og den unge adelsmand gennem den svære hoveddør.

Kirstine kunne næsten ikke vente med at stille spørgsmålet. ”Hvad nyt? For jeg kan regne ud, at du ikke var kommet så hurtigt, hvis der ikke var nyheder.” Hun kiggede forventningsfuldt mod sin gæst.

”Der sker noget her på egnen. Man skulle ikke tro, vi har passeret midten af november. På denne årstid sidder alle nomalt inde og spiller brætspil eller arbejder med deres husflid, men sådan er det ikke i år. Der sker noget på flere områder.” Jens Kalf smilede, inden han fortsatte: ”De vrede handelsmænd og storbønder syd for Hagebro har nu samlet sig. De vil med våbenmagt gå mod broen. Du kan godt regne med, at prioren snart bliver alarmeret. Ellers kommer hans fire mand ved broen snart hjem med revet skind.”

Kirstine ville have sagt noget, men blev bremset af en håndbevægelse fra Jens Kalf.

”For det andet regner min far med, at kongen snart kommer her til egnen – og sikkert også til klostret. Det er sådan, at en pålidelig kilde i Salling, har hvisket min far i øret, at der er arrangeret møde mellem norske udsendinge og kongen her om en uges tid. Min far forventer, at priorens kasse er noget, der skal indgå i dette møde. Derfor ville det være rart helt præcist at vide, hvad der opbevares i klostret.” Han så på Kirstine, men inden hun nåede at stille spørgsmål, fortsatte han: ”Derudover er ridder Niels Knudsen på vej nordpå med et talstærkt følge i håb om at passe kongen op, på en af hans jagtture. Som om det kke var nok, har min far fået brevskab fra grev Jacob. Greven beder indtrængende om, at min far ikke går i ledtog med ridder Niels. Grev Jacob skriver, at det vil være i landets interesse, at der opnås fred med nordmændene.” Jens Kalf så på Kirstine, som om denne sidste nyhed var den vigtigste. Han smilede. ”Den direkte anmodning fra både grev Jacob og marsk Stig, har tilsyneladende fået min far til at genoverveje situationen. Jeg er lige ved at tro, at selv om han er en stædig rad, er han på nippet til at lytte til grev Jacob. Det er faktisk en rigtig glædelig udvikling. Min far siger, at du skal forberede dig på, at kongen sandsynligvis besøger klostret endnu en gang. Han vil gerne advare dig på forhånd. Så det er stadig lige vigtigt, at du ikke fornærmer din prior for meget, selv om det er svært at lade være.”

”Jeg må sørge for, at søster Gertrud ikke befinder sig i klostret,” sagde Kirstine. ”Hun skal nødig udsættes for overlast endnu en gang.” Hun så for sit indre blik, hvordan det var gået sidst. Så så hun igen på Jens Kalf. ”Det er på den anden side vel ikke sandsynligt, at kongen finder tid til den slags, når vigtige fredsforhandlinger venter?”

I det samme hørte de støj neden for trappen. En eller anden talte ophidset, og den svære yderdør åbnedes flere gange. De hørte hurtige trin på trappen. Efter en kort banken, kom Margretha til syne.

”Jeg vil blot meddele, at der er kommet ilbud fra Hagebro. Der er tilsyneladende stor opstandelse, og prioren og hans mænd sadler op for at drage af sted.”

”Tak, jeg kommer med det samme,” sagde Kirstine. Henvendt mod Jens Kalf sagde hun: ”Bliv blot her, så går jeg ned og søger oplysninger om, hvad der er på færde.”

På tunet iagttog Kirstine, hvordan hestene blev opsadlet. Stalddrengene løb fortravlede rundt, og der hørtes høje råb fra befalingsmændene, der skyndede på folkene. Der herskede en oppisket stemning. Prioren fik bragt sin store vinterkappe, som han i al hast iførte sig, mens han råbte noget til portner Aage, som kom løbende henne fra portbygningen.

”Hov, hvad var det?” sagde Kirstine til Cecilie og Margretha, som stod sammen med hende. På tunet var der et godt overblik over begivenhederne.

Tilsyneladende var flere af klostrets mænd i gang med at sadle op sammen med rytterne fra bispestolen. Aage havde iført sig sin ringbrynje, og flere af de andre, herunder nogle af håndværkerne, væbnede sig.

”Margretha, kald på Arvid og Toke og de øvrige, som bor i gæstefløjen. Jeg ønsker ikke, at opstandelsen skal friste nogen af dem til at drage med til Hagebro. Aage kan jeg nok ikke standse.”

Store Margretha forsvandt ned mod de mange, der havde travlt med klargøringen. Lidt efter kom Arvid og Toke, og Kirstine bad dem gå inden døre i klosterbygningen, så prioren ikke skulle blive fristet til at beordre dem til at deltage. En af klostrets øvrige karle kom med de rød-grønne overtræk. Han begyndte at dele dem rundt til de folk, Aage havde i sin tjeneste.

Kirstine gik målbevidst ned mod staldene, direkte ned til Aage, som var i gang med at instruere et par af karlene. Aage så hende ikke, men råbte til Mikkel: ”Regner prioren med, at vi skal overnatte på fæstegården?”

Mikkel var travlt beskæftiget med at skynde på sine mænd. Han var tydeligvis utålmodig efter at komme af sted. Han råbte tilbage: ”Det er ikke til at sige. Måske er det bare falsk alarm. Når de ser, hvor mange vi er, tager de sikkert benene på nakken og forsvinder.”

Aage blev opmærksom på Kirstine, og vendte sig spørgende mod hende.

I løbet af de seneste uger var han blevet priorens mand. Langsomt havde han indset, at det nu var ham, der var den magtfulde. Ved et par lejligheder havde han endda forsøgt at få Arvid og de øvrige til at flytte ned i portnerbygningen. Aage kunne godt lide at have fuld kontrol over sine folk. Da hans forsøg på at lokke Arvid og Toke over på priorens parti var mislykkedes, havde han stiltiende ignoreret folkene, der bevogtede selve klosterbygningen, og han og de øvrige otte mand samt drengene var næsten blevet en del af priorens mandskab. Aage så spørgende på Kirstine, som i flere uger havde opgivet at have nogen indflydelse på hans gøren og laden.

”Hvad siger priorinden?” spurgte han hastigt. Det var tydeligt, at han betragtede det som en detalje at høre, hvad hun havde på hjerte.

”Hvor skal du hen?” spurgte hun.

”Der er åbenbart folk syd for broen, som ikke anerkender klostrets ret til at inddrive bropant,” svarede han.

”Den ret har vi heller ikke,” sagde Kirstine harmdirrende. ”Jeg skal lige vide nu: Tager du mod ordrer fra mig, eller er du blevet en af bispestolens lejesvende?” Hun sagde ordene ganske stille. Egentlig kendte hun godt svaret, for Aage havde tydeligt vist, hvor han stod.

”Vi forsvarer klostrets farver,” sagde han blot.

”Du forsvarer ikke klostret. Du er blot blevet medløber for dem, der er flest og stærkest. Kan du ikke se, at det, du laver, er imod klostrets interesser, og at du svigter din egn og dem, der betaler din sold.”

Aage trak på skulderen. Det lod ikke til, at ordene trængte ind. Han havde travlt, de skulle af sted.

Kirstine gik et skridt nærmere. ”De klæder er klostrets antræk og er en del af Magnus Hjælms våbenskjold. Dem vover du at benytte til at bekæmpe egnens frie mænd. Jeg forlanger, at du kommer her med dem.”

Aage virkede lidt skræmt over de hårde ord. Han kiggede forundret på sin priorinde med et lidt overbærende blik.

Prioren var kommet til og havde hørt den sidste ordveksling. Han brød nu ind: ”Giv hende dem. Vi har ikke brug for støtte fra afdøde genfærd.”

Aage gav besked til en af drengene, som straks begyndte at indsamle de rød-grønne overtræk.

Prioren gik et par skridt nærmere Kirstine. ”Jeg kunne godt finde anvendelse for yderligere nogle få mænd. Det kunne være, den unge adelsmand vil deltage i forsvar af klostrets rettigheder? Otte mand må tillige være i overkanten for at bevogte hovedbygningen.”

Kirstine foldede ærbart hænderne på brystet og svarede prioren ærbødigt. ”Jeg tror ikke, Jens Kalf vil involvere sig yderligere i klostrets anliggender. Han er sammen med sin søster Helene i øjeblikket. Derimod ønsker jeg ikke, at klostret bliver efterladt forsvarsløst. Mine folk deltager derfor ikke i noget forsvar af Hagebro.” Hun ville vende sig for at gå tilbage mod klosterbygningen, men prioren standsede hende.

”Heller ikke jeg ønsker klosterholmen efterladt uden forsvar. Ansvaret for klostret bliver overladt til en af mine befalingsmænd. Dine mænd kommer til at forrette vagttjeneste resten af dagen og måske natten med. Sørg for, at de er beredvillige, og gør, som der bliver sagt. I kan hejse vindebroen, når vi er borte.”

Kirstine vendte sig og gik tilbage mod klosterbygningen. Om lidt var der tidebøn.

Da hun kom ind i kapitelsalen, hørte hun de mange ryttere forlade klostret. Det drønede i broens solide planker. Hver gang prioren og hans mænd forlod klostret, følte hun en sær lettelse, som gjorde, at hun kunne trække vejret mere frit. Desværre sagde hendes underbevidsthed, at det kun var for en stund. Den dag prioren forlod Stubber Kloster for altid, ville være den lykkeligste begivenhed, hun kunne forestille sig. Tanken om, at det måske aldrig skete, jog som en kniv ind i hendes mave.

I kapitelsalen stod Jens Kalf og talte med Helene. Både Toke og Arvid meldte sig hos hende, og de stod i baggrunden, afventende nærmere besked.

Jens Kalf vendte sig mod hende. ”Hvor mange mand har de efterladt på klosterholmen?”

”En befalingsmand og den sårede rytter, som har betændelse i sit sår i skulderen.” Kirstine forsøgte at aflæse Jens Kalfs tanker.

”Er det os, der skal overtage vagttjenesten ved porten?” spurgte Arvid. Han og Toke og de øvrige seks mand, der næsten kun færdedes indendørs i klosterbygningen, havde de seneste uger haft nogle særdeles stille dage og nætter.

Kirstine nikkede. ”Prioren pointerede, at det nu var hans befalingsmand, der havde det overordnede ansvar, og at I skulle følge hans anvisninger. Han talte tillige om at hæve broen allerede fra i eftermiddag. Toke, vil du sørge for, at der kommer to mand ud til portnerbygningen med det samme.”

Den unge Kalf kom hen mod hende. ”Skulle vi fortsætte vor samtale?” spurgte han lavmælt.

”Jeg kommer tilbage om lidt. Vil du bede Ragnhild tage sig af tidebønnen, som jeg bliver forhindret at deltage i,” sagde Kirstine til Margretha, som netop var kommet ind.

Jens Kalf fulgte hende til arbejdsværelset, hvor han straks gav udtryk for sine planer. ”Vi har nu en enestående mulighed for at bryde ind i priorens gemakker og se nærmere på hans kasse.” Han tog for sig af den mad, de havde efterladt. Så fortsatte han: ”Priorens to mand har ikke en chance for at bevogte både klostret og kasse. Specielt ikke, hvis de bliver opholdt af forskelligt i løbet af aftenen. Vi lægger en plan for, hvorledes vi skal distrahere dem, når mørket falder på.”

Det gik op for Kirstine, hvad han havde i sinde.

Inden hun nåede at svare, fortsatte Jens Kalf ivrigt. ”Du stoler meget på både Toke og Arvid; skulle vi ikke kalde dem herop? Jeg tror, vi får brug for Cecilie også.”

Mørket kom tidligt den sene novemberdag. Aftensmaden var indtaget, og nonnerne havde netop afsluttet tidebønnen. Vindebroen var hejst allerede kort tid efter priorens hurtige afrejse, og Jens Kalf havde besluttet at overnatte i gæstefløjen. Alt var som normalt, måske bortset fra, at Margretha havde tilset den sårede rytter. Hans tilstand var blevet værre, og han havde fået smerter, og var lige efter aftensmaden blevet lagt til køjs, efter at have fået noget smertestillende. Efter befalingsmandens ønske var rytteren blevet placeret uden for priorens kammer, som var aflåst. Samme sted indtog befalingsmanden sin aftensmad. Margretha tilså rytteren igen senere på aftenen. Der måtte gives yderligere medicin.

Efter at nonnerne og tyendet på klosterholmen var gået til ro, skete der noget usædvanligt. En af drengene indfandt sig hos befalingsmanden, som netop havde lagt sig, og meddelte, at der kunne høres stemmer inde fra breden. Toke og Arvid var ligeledes alarmeret. Befalingsmanden var beredvilligt kommet til portnerbygningen og konstaterede, at klostrets mænd var på deres poster. Der blev lyttet og forgæves stirret ud i mørket. Pludselig hørtes vagthundenes højlydte gøen, ved det lille anløbssted på den modsatte side.

Toke blev efterladt ved portnerbygningen, mens Arvid og befalingsmanden så hurtigt, som mørket tillod, løb over til den anden side sammen med yderligere fem mand. Ved de oplagte både, kunne en yngre karl berette, at der havde været en båd ganske tæt inde ved palisaden, men at båden var vendt om, da hundene havde varskoet. Der var en noget ophidset stemning blandt folkene, og Arvid spurgte befalingsmanden, om der skulle sættes vagtposter ud på særlige steder langs palisaderne.

Der var nu blevet tændt lys i selve klosterbygningen, og tyende, lige fra drenge til portner Aages større børn, var kommet ned til bådpladsen. Der var en fortættet stemning. Befalingsmanden blev spurgt af både den ene og anden, og det var tydeligt, at han ikke var forberedt på den opståede situation. Arvid var dog tæt ved ham, og han foreslog, at de gjorde en inspektion langs palisaderne mod nord. Cecilie og Margretha kom ned til dem med en fakkel, og forlangte at få viden om den opståede situation.

”Priorinden har givet besked om, at vi skulle forhøre os hos befalingsmanden om, hvad alt dette skal betyde?”

Da befalingsmanden ikke svarede, var det Arvid som hårdt gik i rette med de to nonner. ”Befalingsmanden har alt for travlt lige nu. Han har styr på det hele, men få nu det lys slukket og gå tilbage til klosterbygningen. Vi skal nok underrette jer, hvis der bliver behov for det.” Stemmen var hård, og de to nonner måtte gå tilbage til bygningen i mørke. Imens gik Arvid og befalingsmanden norden om klosterholmen langs palisaderne, hvor de forhørte sig nøje hos mændene, der nu var kommet på deres poster langs forsvarsværkerne. Befalingsmanden var yderst tilfreds med den gode hjælp, han fik af Arvid. Det var rart at have en stedkendt ved hånden.

De havde netop fået kontakt med Toke, som var gået den anden vej rundt.

Toke meldte i mørket til Arvid. ”Der er intet at se eller høre på den sydlige del af klosterholmen. Er I stødt på noget usædvanligt? Jeg tror, de hunde har drømt. Alt er i hvert fald stille og fredeligt.”

Arvid kunne melde om tilsvarende stilhed på den nordlige side af klosterholmen.

I det samme kom en mørk skikkelse til syne fra klosterbygningen. Jens Kalf var netop ved at spænde sit bælte. Hans stemme lød søvndrukken. ”Hvad er den af? Lader I våbenføre folk ligge og sove, mens I kalder vagten til våben? Hvorfor er jeg ikke blevet varskoet?”

”Ja, undskyld,” sagde Arvid beredvilligt. ”Jeg nåede ikke at tænke så langt, at vi havde særlig våbenføre mænd til vor rådighed. Det gik så stærkt med at komme frem til min post ved porten.””Hvad gør vi nu?” spurgte han befalingsmanden, der havde stået tavs i et stykke tid. Deres øjne var nu vænnet til mørket, og de så tydeligt hinandens silhuetter.

Det så ud til, at befalingsmanden stod og tænkte over, hvad han skulle svare.

Arvid fortsatte: ”Vi kunne lade folk blive på posterne endnu en time eller to. Hvis der ikke ses eller høres noget, kan vi overveje, at sætte vagtmandskabet ned.”

”Ja, det er en god idé,” sagde befalingsmanden. ”Lad folkene blive på deres poster, så skal jeg sige til, når vi kan tage lidt roligere på situationen. Der må ingen chancer tages. Prioren er meget nidkær omkring bevogtningen.”

”Over et bæger øl kunne befalingsmanden måske fortælle mig, hvad der er passeret?” Jens Kalf lød, som om det hele var gået hen over hovedet på ham. ”Priorinden bekoster sikkert et krus øl, når vi nu er jaget op på dette ugudelige tidspunkt.” Han klappede befalingsmanden på skulderen.

”Hvis herren vil følge med op til herberget, kan jeg herefter berette, hvad der er sket. Eller hvad vi tror, der er sket.”

De fulgtes op til herberget, hvor Jens Kalf ventede, indtil befalingsmanden havde undersøgt det, han skulle inden døre. Derefter gik de til oratariet, efter de havde beroliget priorinden og andre oprørte nonner, som var stået op.

Næste morgen forlod Jens Kalf klostret.

Den følgende dag vendte prioren hjem fra Hagebro. Hun var yderst spændt på, hvorledes prioren havde løst problemet med de utilfredse bønder og handelsrejsende, som primært kom sydfra. Hun havde sendt Margretha ned til herberget for at søge oplysninger. Hun brød sig ikke om at være uvidende om tingenes tilstand.

Det havde været en lille sejr i aftes. Det frydede, at hun i sit eget kloster var delagtiggjort i vigtige ting, der berørte rigets ledelse, og som langt de fleste sandsynligvis aldrig ville blive vidende om. Jens Kalf havde haft travlt med at komme hjem med sin nye viden.

Kirstine var skuffet, da hun så prioren i spidsen for sine mænd. I sit stille sind havde hun håbet, at han var kommet ud for en ulykke. Så heldig skulle hun ikke være. Om lidt, når han havde fået tid til at klæde om og komme på plads, ville hun igen være underlagt, denne onde mandspersons luner. Magtesløsheden føltes i hver en fiber. Hendes tanker blev afbrudt, da hun hørte en højttalende Toke neden for trappen.

”Dette er priorindens personlige kvarter, og der er ikke adgang. Selv ikke for prioren.”

Kirstine rejste sig hurtigt og gik mod trappen. Hun råbte til de to personer, der højlydt var uenige. ”Toke, sig til prioren, at jeg kommer ned med det samme.” Kirstine rettede på sine klæder, tog en dyb indånding, og gik værdigt ned ad den brede egetræstrappe. ”Toke, vil du kalde på Cecilie, så sætter vi os i oratoriet.”

Prioren så ganske tilfreds ud, som han sad der over for de to nonner. Kirstine kunne tydeligt se, at sagen ved Hagebro ikke var gået ham imod. Det lyste ud af hans øjne, at han brændte for at fortælle. Kirstine måtte undertrykke sit had, og mærkede den dirrende afsky, som hun ofte følte, når han var i hendes nærhed. Jeg spørger ikke, lovede hun sig selv. Hun forsøgte at tømme sit hoved for at få et helt upersonligt og udtryksløst udtryk. Da ingen sagde noget, var det til sidst Cecilie, der lagde ud.

”Havde prioren noget, han ønskede?”

Mikkel virkede overrasket, men sagde så triumferende: ”Kongens godkendelse virker overbevisende på klostrets modstandere.” Han kiggede mod Cecilie, men kom så i tanke om, at det mest af alt var priorinden, han ønskede at tirre.

Kirstine sad blot og så ligegyldigt frem for sig.

”De var mange gange flere end os. Deres ledere brød sig ikke om, at jeg henviste til, at kongen kun var en dagsrejse fra Hagebro.” Prioren så lidt skuffet ud, da hans ord åbenbart ikke havde nogen virkning på de to nonner. I lavere tone fortsatte han: ”Klostret får nu den respekt, vi har fortjent. De rejsende må finde deres mønter frem.”

Han kom tilsyneladende til at tænke på noget andet. ”Hvad var det for natlig uro? Jeg hørte, at der havde været nogen ved porten i nat.” Han så mistænksomt på sine tavse tilhørere.

”Det er sjældent, hundene vækker os om natten,” sagde Kirstine. ”Vore medsøstre blev urolige, da vi tillige hørte, at en båd var helt inde og vende.”

”Det undrer også mig,” sagde prioren. ”Klostret ligger så øde, at næsten ingen forvilder sig hertil ved nattetide.” Han så ud, som han endnu ikke havde afgjort, hvad han skulle mene om episoden. ”Jeg kan forstå, at den unge Jens Kalf først rejste hjem her til morgen. Hvad kommer han rendende efter så ofte? Kan han ikke finde sig andre steder at overnatte?”

Kirstine trak på skuldrene. ”Hans far, den gamle marsk, er måske ivrig efter at kontrollere, om kornbeholdningerne stemmer.”

”Min befalingsmand sagde, at han havde fået god hjælp af nogle af jeres folk, og at de var tjenstvillige.” Han sad lidt tankefuldt, inden han nærmest til sig selv sagde: ”Det undrer mig i øvrigt lidt.”

Proren rømmede sig og sagde i et mere muntert tonefald: ”Mine folk ser frem til øl i stride strømme i aften. De fortjener både stærk mad og godt øl efter gårdsdagens hændelse ved Hagebro. Havde vi ikke haft kongens skriftlige godkendelse af bropanten, havde de kunnet løbe os over ende i løbet få øjeblikke.” Prioren så lidt skuffet ud, da hans begejstring ikke smittede af på tilhørerne. Han rejste sig hurtigt. På vej mod døren vendte han sig. ”I øvrigt må I forvente, at der kommer prominente besøgende til klostret. Men I har jo tidligere haft besøg af landets stormænd, så den slags kommer sikkert ikke bag på jer.” Han ville være gået, men tilføjede på vej ud ad døren: ”Sørg for rigelige beholdning af mad og drikke. Vi kan godt forvente, at vi skal brødføde et stort følge.”

De hørte prioren lukke den svære egetræsdør mod tunet. Cecilie skar en grimasse.

”Det kunne tyde på, at vi kan vente besøg af vores konge,” sagde Kirstine.

Da Gulla i det samme kiggede ind, bad Kirstine hende hente søster Gertrud.

”Kom ind og sæt dig.” Kirstine bød hende pladsen, som prioren netop havde rejst sig fra.

Gertrud så forventningsfuldt mod sine overordnede.

Fra søster Tove, Gertruds værelseskammerat, vidste Kirstine, at der stadig var nætter, hvor Gertrud havde mareridt om sin frygtelige oplevelse med kongen. Kirstine rømmede sig.

”Ja, Gertrud, det er ikke for at skræmme dig, men vi vil advare dig om, at der er stor sandsynlighed for, at kongen endnu en gang vil gæste Stubber Kloster. Vi ved jo, hvad der skete sidst, og derfor har vi talt om, hvorledes vi bedst beskytter dig, hvis kongen igen dukker op.”

Det var tydeligt, at det, at kongen blev nævnt, var nok til at skræmme Gertrud. Der var ikke langt til tårer, det smukke ansigt var næsten fordrejet i smerte.

Så fortsatte Kirstine: ”Vi ved det naturligvis ikke med sikkerhed, men meget taler for, at han kommer denne vej inden for kort tid.”

Cecilie havde lagt sin ene hånd oven på Gertruds. Den unge nonne havde svært ved at sidde stille.

”Vi har to muligheder,” fortsatte Kirstine. ”Du kan enten blive sendt bort til Gudum Kloster, eller du kan bo midlertidigt hos Mikkelsøn-familien i Sevel. Kirstine gjorde et lille ophold, inden hun fortsatte: ”Der er også den mulighed, at vi gemmer dig her i klostret. Der er flere gode gemmesteder, og i så fald, vil det kun være Cecilie og mig, der kender til det.” Kirstine kiggede medfølende på Gertrud, som pillede ved en fold i sin sirlige nonnedragt. ”På mange af lofterne opbevarer vi en stor mængde korn. Lige over fru Lucias kammer er der en lem, som kun bruges sjældent. Lige oven over den har jeg fået Arvid til at rydde et lille areal, hvor der netop kan opholde sig to personer. Jeg kunne tænke mig, at du og søster Tove kunne søge tilflugt der, om kongen skulle dukke op.”

- 37 -

Storvildtjagt – November 1286

Hen på eftermiddagen den følgende dag stod Kirstine uden for køkkenet, hvor Ragnhild og Gulla ophidset beklagede sig over, at en af befalingsmændene, næsten med magt, havde været inde i klosterbygningen og hente fornødenheder af både mad og øl.

Prioren holdt ord, og havde holdt et gevaldigt gilde aftenen i forvejen. Der var slagtet både får, gæs og kreaturer. Klosterholmen havde genlydt af høje råb og latter det meste af natten, og på trods af de tykke mure, havde nonnern ikke sovet ret meget. Det var uvant, at så mange mænd tumlede rundt i sanseløs beruselse. Opgaven for de otte mænd, som vogtede klosterbygningen, var primært at sørge for nonnernes sikkerhed. Ingen drukne mænd måtte få adgang. Derimod var de nødt til at stille drikkevarer og andre fornødenheder til rådighed. Ellers frygtede Kirstine, at det ville komme til håndgribeligheder. Kirstine havde bedt Arvid og Toke være tilbageholdende og undgå konfrontation.

Prioren var efterhånden overbevist om sin egen usårlighed. Ødselheden ville ingen ende tage. Kirstine ærgrede sig over, at Aage og de andre, så villigt tog del i dette leben. Befalingsmanden, som havde haft ledelsen, da prioren var i Hagebro, kom lige inden aften, og bød Toke og Arvid med til gildet i herberget. Begge takkede pænt nej til tilbuddet.

I løbet af natten var der kun få af rytterne, der havde forsøgt at komme ind i klosterbygningen. De var pænt og bestemt blevet afvist af de årvågne vogtere.

Den følgende morgen var der usædvanlig stille overalt. Først til middag, kom der igen liv ovre i herberget.

Der blev varskoet fra portnerbygningen. Nogen nærmede sig klostret. Der var noget over råbet fra vagten, som fik Kirstine til at spidse ører. Det lød ikke som et normalt besøg, og hun skyndte sig ud. Ved et sideblik nåede hun lige at se søster Tove og Gertrud skynde sig op ad trappen til første stokværk. Flere andre kom frem fra deres gøremål rundtomkring. Kirstine kiggede først i retning af Sevel, men der var ingen at se. Så vendte hun sig sydover. Der gik et øjeblik, inden hun fik øje på ham.

En enlig rytter kom i galop langs søen. Solen skinnede et øjeblik på ham. Det var tydeligt, at det var en rytter i fuld udrustning. Et øjeblik forsvandt han bag den lille bakke, men kom snart frem igen. Hesten dampede efter et hårdt ridt.

Prioren kom frem fra herberget, mens han knappede de øverste knapper i sin fine dragt. Han havde kastet sit sværd og bælte over skulderen. Han skyggede for solen med sin ene hånd og fik øje på rytteren, som hurtigt nærmede sig.

Kirstine hørte flere af søstrene komme ud. Da rytteren var nogle få hundrede alen fra broen, slog han over i skridt. Der var noget sært bekendt ved ham og de farver, han førte. Det var ikke nogen her fra egnen, var hun sikker på. Og dog var der noget over både klædning og rytterens ranke holdning, hun havde set før.

”Sune!” udbrød hun, og løb et par skridt frem, men standsede brat og holdt på sin værdighed.

Sune vinkede op til hende, da han var midt på den lange smalle plankebro. Kirstine gengældte hilsenen. Prioren og de to befalingsmænd skyndte sig mod portnerbygningen, og mødte ham ved porten. Kirstine så beundrende til, da Sune behændigt sprang af hesten. Han klappede hestens hals, og lod en stalddreng tage tøjlen. Prioren sagde en hel masse, kunne hun se på fagterne. Så vendte han sig kort om, og så op mod hende. Sune spændte sadlen og de to store rejsetasker af. Så sagde han noget til stalddrengene, som trak af sted med den stadig dampende hest. Han rystede på hovedet mod prioren, og begyndte at gå op mod sin søster.

Kirstine mærkede den friske duft af hest, læder og rejseklæder. De stærke arme var ved at klemme luften ud af hende, da de omfavnede hinanden. Så slappedes grebet, og hun så op i de blå øjne, som hun kendte så godt. Det var kun det store ar, hun stadig ikke havde vænnet sig til. ”Velkommen, kære bror, hvor er det dejligt at se dig.”

Han gengældte med endnu en gang at kramme hende.

Pyt med værdigheden, nåede hun lige at tænke. Så fik hun øje på prioren, som stod lige bag Sune.

Sune så sig omkring, og hilste hjerteligt på Cecilie og Margretha. Kirstine bed mærke i de mange smil, som rettedes mod hendes bror. Selv Ragnhild sendte ham et lettet og hjerteligt blik, som ellers sjældent sås i det lille furede ansigt. Ragnhild måtte kigge næsten lodret op, da Sune var rundt at hilse. Den store hvide fjer i hjælmen gjorde sit til at gøre ham endnu højere, end han egentlig var.

Prioren trådte frem. ”Da du kommer fra Viborg, må du da vide noget om monarken. Er han stadig i staden eller ...”

Han blev hurtigt afbrudt af Sune: ”Som jeg sagde før, har jeg ingen underretninger om, hvor kongen befinder sig.” Han så en anelse opbragt ud over at blive stillet spørgsmålet endnu en gang. Så fortsatte han henvendt til Kirstine: ”Jeg kunne godt klare noget drikkeligt, eller hvad priorinden ellers kan tilbyde?”

Prioren ville have taget til genmæle, men nøjedes med at se til, mens søster og bror forsvandt ind gennem den svære hoveddør.

Få øjeblikke efter var Sune bænket i arbejdsværelset. Hele tre søstre, hjalp hinanden med at finde nogle rester fra middagsmaden, og søster Else kom med en kande øl og to bægre. Kirstine skulle lige til at spørge om hans velbefindende og ærinde. Det nåede hun ikke, for Sune så direkte på hende og begyndte at tale.

”Det er helt galt; der er forræderi i vore egne rækker. Det er vigtigt, at jeg hurtigt kommer videre mod Vinderupgaard. Var det ikke, fordi min hest var segnefærdig af træthed, var jeg fortsat forbi klostret og din gode mad.”

Kirstine så bekymring i hans blik. Hun standsede ham med en håndbevægelse, til de var ene.

Så fortsatte han: ”Min egen høvedmand, Arvid Bentsen, har tilsyneladende ladet sig friste, og er gået i andres sold. Jeg er overbevist om, at han og hans håndlangere forsøger at myrde kongen og begå forræderi mod vor fælles herre, grev Jacob af Halland.”

Kirstine sad blot og lyttede. Men af hendes ansigtsudtryk, havde han måske aflæst hendes skepsis.

”Jeg ikke blot tror det, jeg ved det.” Han fik et bittert ansigtsudtryk. ”Det var godt, jeg var vågen. Ellers havde jeg uskyldigt og uvidende været deltager i dette komplot. Jeg ved dog stadig ikke, hvem der står bag. Arvid Bentsen siger, at det er dronningen, men det kan jeg ikke tro.”

”Hvordan skulle du have deltaget?” spurgte Kirstine. Det her gik over hendes forstand.

”Arvid Bentsen, som jeg er underlagt til daglig, leder de tre delinger ryttere, som grev Jacob har i Jylland, bad mig deltage i udfaldet mod kongen. Jeg er blevet lovet rigdom og gods, hvis jeg ville være hans næstkommanderende. Han gav mig tilstrækkeligt med oplysninger, så jeg kunne regne ud, at det var kongen, vi i et baghold skulle ombringe. Det er planlagt til i morgen.” Han rystede på hovedet, som om han stadig ikke forstod det hele.

”Hvor skulle bagholdet ske? Skulle det være før eller efter mødet med nordmændene på Kaas?” spurgte Kirstine.

”Hvor ved du fra, at der skal være fredsforhandlinger med nordmændene i Salling?” Han så forundret på hende. ”Jeg troede, det var et hemmeligt møde. Og nu erfarer jeg, at min lillesøster, der lever afsondret, ved det. Ved alle på egnen det?”

”Nej, kun meget få,” sagde Kirstine, og fortalte, hvad hun havde hørt.

”Da jeg red fra Viborg, mødte jeg ridder Niels Knudsen, med en styrke på omkring 30 mand ved Finderup. Det er muligt, at kongen ikke når over på disse kanter. Det kan være, hertug Valdemars folk får has på ham inden.” Sune tænkte sig om et øjeblik. ”Det mest sandsynlige er, at kongen kommer her forbi. Din prior gemmer på vigtige effekter, der skal benyttes ved forhandlingerne med nordmændene. Derfor vil jeg ikke selv tage videre mod Vinderupgaard, men nøjes med at sende bud, så vi i fællesskab kan forsøge at advare kongen. Har du pålidelige folk, der kan anvendes som budbringere? Det er et fortroligt og hemmeligt budskab, jeg skal sende.”

”Vil du sende et skriftligt eller mundtligt budskab?” spurgte Kirstine. ”Jeg har meget loyale folk.”

”Hvis du har skriveredskaber, vil jeg hurtigt kunne skrive til Kalf-familien og sætte dem ind i situationen. Det er heldigt, at vi har så magtfulde allierede så tæt på.”

Kirstine gik for at få fat på Toke og Arvid.

Om en time ville det være mørkt. Kirstine havde bedt to stalddrenge om at sadle heste op til Arvid og Toke, som skulle en hurtig tur til Vinderupgaard. De skulle helst af sted uden indblanding fra prioren.

Kirstine valgte at følge sine to betroede folk ned til staldene. ”Husk, at brevet ikke må komme andre i hænde end de to herrer Kalv,” formanede hun.

De to mænd svang sig i sadlen.

”I kan overnatte på Vinderupgaard,” fortsatte Kirstine. Over skulderen så hun, at prioren var på vej hen mod hende. ”Skynd jer blot af sted, og lad jer ikke standse af prioren. Farvel.”

De to mænd red mod porten og satte i trav.

Prioren råbte: ”Stands.”

Begge lod de, som de ikke hørte ham, og et øjeblik efter var de gennem porten.

”Hvad skal det her betyde,” råbte prioren, allerede inden han var nået hen til Kirstine.

Kirstine så ham komme nærmere. Hun foldede hænderne på brystet og gav ham det undrende blik, som han efterhånden kendte så godt.

”Hvor skal dine to væbnere hen så sent på dagen?” han var synligt irriteret.

”De udfører et ærinde for min bror,” sagde hun blot.

”Vil du straks bede din bror stille hos mig i herberget. Jeg vil vide, hvad der foregår.”

Kirstine nejede, og forlod sin vredladne plageånd.

Tilbage i arbejdsværelset, havde Sune afført sig sine rejseklæder, og iført sig indeklæder, som bedre passede sig til brug i et nonnekloster.

”Prioren anmoder dig om at komme i herberget. Han ønsker at vide, hvorfor Toke og Arvid er sendt af sted.”

”Pyt med prioren,” sagde Sune henkastet. ”Lad blot ham sidde og vente til i morgen. Fortæl mig hellere, hvorfor prioren udbytter klostret, og hvordan det har kunnet komme så vidt.”

Kirstine fortalte kort om deres ulykkelige situation.

”Det passer ganske godt med det, vi har erfaret, sagde Sune. ”Kongen har gradvis flyttet sin sympati over til drost Uffe Nielsens og Hvidernes parti. Peter Hoseøl har ikke længere nogen magt over kongen.” Han satte hånden under hagen. ”Kongen stoler tilsyneladende ikke længere på nogen, hverken i Viborg eller Skanderborg. Derfor søger han bistand hos bispestolen og sådan en andenrangs prior. Han har lige så stille sørget for, at en del af dronning Ingeborgs arv efter Erik Plovgpenning bliver fjernet fra skatkammeret og bragt til et sted, hvor han har det til rådighed. Det er sikkert nøje planlagt, at kassens indhold skal være det, der får Ingeborg og kong Erik Præstehader til at acceptere fredsforhandlingerne. Nu er jeg ikke længere i tvivl om, at kongen kommer her forbi meget snart.” Han så ud, som han nu forstod hele dette rænkespil.

”Hvordan slap du bort fra Arvid Bentsen?” spurgte Kirstine. ”Jeg har truffet ham en enkelt gang, da han overnattede her for et års tid siden. Han ser ikke ud til, at han accepterer modsigelser.”

”Han er et rent uhyre, som grev Jacob indtil nu har været dygtig til at styre. På felttoget i Sverige for nogle år siden, var han en uvurderlig høvedsmand at have i spidsen for styrken. I vildskab og styrke er han uovertruffen. Han dyrker kampen lidenskabeligt.” Sune tav. En skygge gled over hans ansigt. ”Tre fra min deling, var indbudt til at deltage i komplottet. Da vi så, hvilke typer han havde skrapt sammen, flere af dem fra Halland, var vi klar over, at det var lyssky gerninger, vi skulle deltage i. Der var samlet omkring 25 mand, hvoraf flere var fredløse. Vi besluttede at flygte, fordi vi var klar over, at der ikke senere var nogen vej tilbage.”

Hvad skete der?” spurgte Kirstine. Hun så tydeligt smerten i Sunes blik.

”Vi var bragt sammen på en fæstegård, tilhørende marsk Stig, nord for Viborg. Arvid havde forudset, at nogen kunne finde på at flygte, og havde sat vagter ud for natten. Det lykkedes kun for to af os at slippe væk. Den tredje, en kammerat fra min egen deling, blev dræbt af Arvid selv, da han som den sidste var ved at trække sin hest ud af stalden.” Sune gjorde et lille ophold. ”Vi fandt et lille boelsted, hvor vi tilbragte resten af natten. Derefter delte vi os. Min kammerat red mod Møllerup for at advare marsk Stig om komplottet, og jeg selv satte mig for at advare kongen. Jeg hørte i Viborg, at kongen havde forladt byen, så derfor satte jeg kursen hertil, fordi jeg vidste, at den gamle marsk fra Vinderupgaard havde opgivet at samarbejde med hertug Valdemars parti. Ja, det var hvad Arvid selv fortalte, da han informerede mig om det forventede møde med nordmændene hos Jens Kaas.

Mørket var ved at falde på udenfor. Kirstine tændte flere kerter. Hun følte sig godt tilpas sammen med Sune.

”Det er i øvrigt mærkeligt, så godt Arvid Bentsen er informeret om kongens gøremål. Gad vide om det virkeligt er dronning Agnes, der står bag,” sagde Sune.

Klokken på det lille kapel gav et enkelt klemt.

”Det er tid til tidebøn. Jeg er tilbage om lidt,” sagde Kirstine og rejste sig.

Den følgende dag blev der igen varskoet, at ryttere nærmede sig fra Sevel. Sune talte med en meget utilfreds prior. Det satte råbet fra vagten midlertidigt en stopper for.

Prioren råbte til portvagten: ”Hvor mange ryttere, og fra hvilken retning?”

”De kommer fra Sevel, der er fem i alt. To af dem kunne ligne Toke og Arvid. De øvrige tre er klædt i Vinderupgaards farver.”

Prioren nikkede blot.”Den unge Jens Kalf kunne lige så vel flytte ind på klostret, for han kommer snart flere gange om ugen,” sagde han lige så meget til sig selv, som til Sune. ”Som jeg sagde, kan jeg ikke forhindre de pårørende i at besøge deres familie, men lad mig gentage, at jeg vil vide, hvad de foretager sig.” Prioren skævede op mod tunet foran den store stenbygning. Den unge priorinde var kommet ud og stod med hænderne foldet. Et stik af ubehag gik hen over priorens ansigt. ”Hun holder sgu hof, og modtager snart den ene, snart den anden,” sagde han for sig selv uden helt at være bevidst om, at det var hendes bror, han stod sammen med.

Cecilie og Sune gik i forvejen, og ventede i arbejdsværelset, da Kirstine kom ind og satte sig på sin plads ved vinduet.

”Gad vide om prioren giver Jens Kalf adgang denne gang. Han bliver mere og mere skarp i mælet.” Kirstine smilede til de to ved bordet. Til Cecilie sagde hun: ”Jeg har bedt Ragnhild om at sørge for mandskabet i oratoriet og vise Jens Kalf herop. Prioren er i ondt lune. Jeg tror, det begynder at gå ham på nerverne, at kongen ikke er dukket op endnu.”

”Ja, jeg fulgte dit råd og strøg ham med hårene.”

De hørte stemmer på trappen, og Helene viste sin bror Jens ind. Hun blev stående et øjeblik, men valgte så diskret at forlade rummet, og lukke døren efter sig.

Jens Kalf trykkede Sunes hånd og sagde: ”Sidst var det sallingboerne. Denne gang er det en mere ubestemmelig modstander, vi har foran os.” Til Kirstine og Cecilie sagde han: ”Jeres prior bliver mindre og mindre glad for at se mig. Det var et større forhør denne gang. Gad vide hvad han tænker?”

”Ingen tvivl om, at han venter besøg af kongen, hvilket øjeblik det skal være. Han spørger hele tiden om nyt.” Sune trak på skulderen.

Kirstine tog ordet: ”Skal vi ikke forsøge at stykke de forskellige oplysninger sammen, og se om vi kan udlede noget?”

”Som min far sagde, inden jeg forlod Vinderupgaard, drejer det sig nu om at beskytte og advare kongen. Voldelige anslag er vitterligt undervejs. Jeg ser to grupper – eller partier, om man vil – som stræber kongen efter livet. Den ene part er ridder Niels Knudsen, hvis folk tilsyneladende opholder sig ved Finderup lige uden for Viborg. Den anden gruppe er dronningens folk med overløberen Arvid Bentsen som leder. Hvor kunne det tænkes, at han ville forsøge med et baghold?”

De brugte den næste times tid på at diskutere mulighederne, og Cecilie og Kirstine måtte aflyse deres deltagelse i tidebønnerne denne formiddag.

Jens Kalf forsøgte at opsummere, hvad de vidste: ”Kongen vil besøge klostret og afhente dronning Ingeborgs arvegods. Kassen indeholder blandt andet den kongekrone af guld, som Valdemar Sejr i sin tid erobrede i Estland, og som blev arvet af Erik Plovpenning, Ingeborgs far. Mødet med nordmændene skal ifølge min far ske Sankt Cecilie dag, hos stormanden Jens Kaas, på Kaas i Salling. Det er i overmorgen, og det mest sandsynlige er dermed, at kongen kommer her til klostret enten i dag, eller allersenest i morgen.”

”Arvid Bentsens plan er at slå til i dag,” sagde Sune.

”Den mest direkte vej fra Viborg til Kaas, er at rejse direkte over Skive, og altså ikke komme her forbi. Noget tyder på, at Niels Knudsen forventer, at kongen drager vest ud af Viborg, og lige netop kommer denne vej.” Kirstine gentog blot, hvad der tidligere var sagt.

Jens Kalf forsatte: ”Rejser kongen over Skive, kommer han ikke denne vej, og da er der ikke noget, vi kan gøre. Vi bør gå ud fra, at han kommer her, og dermed mener jeg, at vi udelukkende skal lade, som om han kommer. Vil vi ønske, at han kommer ind på klostret, eller skal vi forsøge at advare ham, allerede inden han kommer hertil?”

De sad tavse et øjeblik.

Jens Kalf fortsatte: ”Vi skal forsøge at beskytte kongen mod et baghold, men vi skal også beskytte os selv. Bliver kongen myrdet her på egnen, vil mistanken uvægerligt komme til at hvile på os på Vinderupgaard, eller Eberstein på Rydhave. Med andre ord skal vi forhindre, at der sker kongen noget her i området.”

”Det vil sige, advare ham, før han står her.”

Sune sagde det eneste rigtige, tænkte Kirstine. Højt sagde hun: ”Vi må ride ham i møde, og tale ham fra at komme her. Hvilken vej vil kongen vælge for at komme hertil fra Viborg?”

”Det mest sandsynlige er, at han kommer syd om Stubbergaard Sø,” sagde Cecilie. ”Men han kan også komme over vadestedet ved Søgårde, og ride ned langs vestsiden af søen. Begge dele er muligt.”

”Hvordan gør vi?” spurgte Sune. ”Skal vi dele os? Et hold tager op til vadestedet ved Søgårde, og et andet tager ned til sydenden af søen og venter der.” Sune så lidt skeptisk ud, men fortsatte: ”Jeg vil lige sige, at møder jeg Arvid Bentsen og hans folk, vil jeg være nødt til at tage benene på nakken og flygte over hals og hoved. I modsat fald vil jeg være i overhængende fare for at miste liv og helbred.”

Jens Kalf nikkede forstående. ”Arvid Bentsen vil sandsynligvis heller ikke se med milde øjne på os andre. Han ønsker selvfølgelig så få vidner som muligt. Lykkes det at advare kongen, kan vi bede ham sende besked til prioren på klostret, så denne kan rejse efter kongen mod Kaas.”

Det nærmede sig middag, og blev enige om at dele sig og forsøge at ride kongen i møde. Cecilie sørgede for, at der kom mad op fra køkkenet, Toke og Arvid blev adviseret om, at hestene skulle sadles op i stilhed først på eftermiddagen. Helst uden spørgsmål fra prioren.

”Jeg tager sammen med Sune, Toke og Arvid op til vadestedet ved Søgårde, og vil foreslå, at du, Jens, rider ned syd for klostret, hvor det nok er mest sandsynligt, at kongen dukker op. Så kan du vise ham vejen over Ejsing, og I kan tage strandvolden over til Hostrup. Derfra er der ikke langt til Kaas,” sagde Kirstine, som tog det for givet, at hun selv skulle deltage.

Det var fint novembervejr, skyet og let vind fra vest, men ingen regn. Det var først, da hestene blev trukket ud, at prioren kom frem fra sin kedsomme venten inde i herberget. Det var aftalt, at Jens Kalf skulle føre ordet, og at de hurtigst muligt skulle komme af sted.

”Vi er snart hjemme igen,” nøjedes Jens Kalf med at sige, da prioren med spørgende øjne stod og så på dem.

Kirstine var i sadlen, hun og Sune red fulgt af Toke og Arvid forbi prioren uden at sige noget. Hun hørte bag sig, at prioren ville have endnu flere oplysninger, men vidste, at Jens Kalf efterhånden havde en vis øvelse i at afvise ham. På den modsatte side af plankebroen delte de sig, og Jens Kalf red sydpå langs søen, med sine to mænd fra Vinderupgaard. Sune og de øvrige tre fra klostret red i skridtgang mod nord. Kirstine nød at se sin bror, som igen i dag havde iført sig sin krigsklædning i grev Jacobs blålige farver. Toke og Arvid synede ikke af meget i deres folkelige klædning. Da Kirstine skævede bagud mod klostret, så hun Aage og prioren se efter dem. Ragnhild havde protesteret over, at hendes priorinde tog på inspektion af deres jordlodder oppe mod Søgårde, men opgav hurtigt, da hun bemærkede den målbevidsthed, Kirstine lagde for dagen.

De red i tavshed et stykke tid, og Kirstine bemærkede, at Sune og Arvid holdt sig på behørig afstand flere alen bagved.

Sune, tog ordet efter en stund.

”Hvor længe har du haft ham kær? Jeg glædede mig over at se, hvordan I hele tiden holdt øje med hverandre, og alligevel søgte at holde det skjult.”

Kirstine skulle lige til at svare benægtende, men kom i tanke om, at det ikke var nødvendigt for hende at skjule noget for sin bror. ”Er det så tydeligt?” Hun skævede til ham.

Han smilte skælmsk til hende. ”For en opmærksom bror, som gerne vil beskytte sin søsters dyd, var det ikke svært at se. Tværtimod. Jeg nød at se på jer. Det er ganske tydeligt, at Jens Kalf har et godt øje til dig. Han kunne ikke få øjnene fra dig.”

Kirstine kunne mærke, at hun blev varm i kinderne på trods af det kølige efterårsvejr. Hun kunne ikke undgå at smile lidt for sig selv. Så kom hun til at tænke på Cecilie og de øvrige nonner; var det også tydeligt for dem? Højt sagde hun: ”Jeg har holdt af ham i flere år efterhånden. Det bekymrer mig dog, at du så let gennemskuer mig. Tror du andre har bemærket det samme?”

”Det er ikke usandsynligt. På den anden side gør det vel heller ikke så meget.”

”Jo, det vil være frygtelig pinligt, hvis alle og enhver kendte til vores lille hemmelighed.” Kirstine kunne næsten ikke udholde tanken om, at hun kunne være midtpunkt for søstrenes sladder. Hun rakte op, og berørte korset gennem det tykke overtøj. ”Jeg kan ikke prædike afholdenhed og andre vigtige ordensregler, hvis mine medsøstre genkender de syndige tanker hos mig selv.”

Sune lo. ”Det er ikke naturligt for hverken munke eller nonner, bare sådan at lukke ned for deres tilbøjeligheder. De fleste nonner er jo afleveret i klostret, og har ikke det samme kald som de, der kommer frivilligt. Gud er ikke herre over menneskelige drifter.”

De red en stund i tavshed. Landskabet var smukt, selv om skyerne lavt. Det sene efterår havde fået naturen til at gå i dvale, og der var stille omkring dem.

Kirstine brød tavsheden. ”Min læremester i klostret, gamle Beate, sagde engang til mig: Kroppen er et fængsel, som forstyrrer sjælen. Gud eller vi selv er ikke herrer over vore inderste længsler. De, der siger det modsatte, bedrager sig selv og andre.”

”Kære søster, du skal nyde de følelser du har, når du er sammen med Jens Kalf. Tro mig, jeg er sikker på, at han er et storartet mandfolk. Man behøver ikke at udleve sine drømme eller ønsker. Det, der er imellem jer, er kærlighed.”

Kirstine fortalte om kongens besøg i det tidlige forår. Blot det at fortælle om kongens nedrige opførsel og hans handlinger mod søster Gertrud gjorde hende harmdirrende. ”Nu er vi så på vej ud for at advare den tyran. Jeg forstår egentlig ikke, hvorfor jeg har ladet mig overtale til en sådan handling,” sagde hun.

”Nej, storpolitik og retfærdighed følges ikke altid ad.” Sune lød, som det var en erfaring, han havde gjort sig tidligere. ”Ved et besøg i sommer på Møllerup sad vi befalingsmænd sent oppe sammen med marsk Stig. Han er en forstandig mand og en dygtig hærleder. Han fortalte, at vi må se gennem fingre med mange af de fejl, vores konge har. Det er landets ve og vel, det først og fremmest kommer an på. Ikke altid retfærdighed. Han sagde blandt andet, at kongen før eller siden, nok skulle blive indhentet af sine synder. I dag drejer det sig om at slutte fred med vore naboer i Norden, og fjerne den store indflydelse, de tyske stormænd har i landet.”

”Er det rigtigt, at kongen har krænket marsk Stigs hustru, mens marsken ledede felttoget mod Sverige for nogle år siden?” Kirstine kunne ikke dy sig for at spørge.

”Nej, det er ikke rigtigt. Marsk Stig blev i sin tid fjernet som marsk, fordi han nægtede at sværge den unge Erik, Erik Klippings søn, troskab. Han var imod, fordi Abel-slægten har større krav på tronen end kong Eriks børn. Det faldt Margrethe Springhest, kongens mor, så meget for brystet, at hun gennem Peter Hoseøl fik fjernet marsk Stig. Det var føt, Stig Andersen fandt ud af, at hertug Valdemar er mindst lige så stor en skurk som kongen selv.”

De var nået til den opkørte og og mudrede vej, mellem Sevel og Søgårde. Kirstine pegede til højre, og de tog fat på den sidste del af den korte tur til det sydlige vadested ved Søgårde.

Sune fortsatte: ”Historien med Gertrud er ikke enestående. Kongen har et sygeligt forhold til kvinder. Der går endeløse rygter og historier om alle de voldtægter og bortførelser, han står bag. Men sådan teer nu mange stormænd sig.”

De var nået til det første vadested, som gik over nogle af de små øer, som kendetegnede det lave moselignende landskab, kaldtet Søgårde. Gårdene, som gav navn til vadestederne, lå bag en lille bakkekam, og kunne ikke ses fra stien. Da der ikke var så megen vand i søen, lod de hestene vade over til øen, hvor de gjorde holdt ved det noget dybere vadested. De steg af, og begyndte deres venten. På den anden side af vadestedet var tæt egekrat, som stien eller den gamle Adelvej forsætte ind i. Mange af de brune egeblade var endnu ikke faldet af træerne, og de nød stilheden og det smukke efterårslandskab. Da de havde ventet over en time, begyndte tiden at føles lang. I det smalle farvand ved vadestedet, var der mange steder placeret ruser og ålekister. Toke var gået forbi et lille næs, hvor han havde fundet en ruse, delvis oven vande. I rusen var der tilsyneladende flere store fisk, så derfor kaldte han på de øvrige. Kirstine blev som den eneste ved selve vadestedet, hvor hun lige kunne skimte de tre mænd, som åbenbart fandt interesse for de store gedder i rusen.

Kirstine gik i sine egne tanker, og nød stilheden. Indimellem sås ringe i vandet efter små sultne fisk. Det var uvirkeligt, at stå her og vente på landets konge. Hvorfor skulle han netop dukke op ved dette øde vadested? Hun hørte råb fra mændene bag pynten, og derefter latter, og kunne skimte Sune i den blå dragt. Hun kom til at smile, da hun erindrede Ragnhilds formaninger, inden de tog af sted.

”Hvad nu, hvis kongen kommer, mens du er af sted? Prioren har ikke talt om andet de sidste 14 dage. Han tror fuldt og fast på, at han kommer.” Ragnhild havde været ved at gå ud af sit gode skind af bekymring. ”Du kan også falde af hesten, eller I kan møde fredløse, der ikke vil betænke sig på at røve jer – eller det, der er værre.” Ragnhild vred sine hænder.

Kirstine var kommet til at holde af Ragnhild. Hun var frygtelig nervøs, hver gang hendes priorinde var uden for klostret. Det hjalp lidt, da Sune og Jens Kalf beroligede, og lovede beskyttelse.

Hun spidsede ører. Et øjeblik lød det som hestehove. Hun kiggede tilbage mod deres egne heste, der fredeligt stod og forsøgte at finde lidt grønt græs, hvor de var tøjret. Så så hun mod sine følgesvende. Det så ud til, at de var på vej tilbage mod hende, stadig halvt skjult bag træerne. Vinden susede i trætoppene. Så hørte hun det igen, denne gang var hun sikker i sin sag. Nogen nærmede sig. Var det bagfra, eller på den anden side af vadestedet?

Svaret kom hurtigt. Frem ad stien på den anden side kom seks ryttere i trav. Det ene øjeblik var stien tom, og i det næste, var de der. Den forreste af rytterne standsede brat, lige ved vandkanten, han rakte hånden i vejret for at bremse de øvrige.

Kirstine stivnede, og mærkede at hjertet slog hårdt. Hun genkendte kongen i samme nu, og den næste i rækken genkendte hun også omgående. Det var kammermester Rane Jonsen. Begge klædt til jagt, men de havde klirrende våben langs siden. De øvrige fire var hærdebrede vagter.

Kongen genkendte hende, så hun. Så red han ud i vadestedet, med vandet sprøjtende til alle sider. Han fik øje på de fire heste, der stod tøjret. En af mændene bag kongen råbte et eller andet, og de så alle hen mod venstre, hvor de alle så Sune, Arvid og Toke komme løbende ud fra træerne.

Et kort øjeblik havde Kirstine øjenkontakt med kongen. Det virkede, som begge huskede sidste gang de mødtes. Kirstine så tvivlen i kongens blik, han kiggede igen mod mændene, der kom løbende. Så vendte han sin dampende hest, og red tilbage mod mændene. Han råbte et eller andet, og de forsvandt alle i galop ad stien, hvorfra de var kommet. Kirstine ville have råbt eller vinket, men hun stod blot naglet til stedet. De var borte.

Et øjeblik efter var hendes bror og følgesvende nået frem til hende. Alle tre forpustede og spændte.

”Var det kongen?” råbte Toke.

Kirstine nikkede. ”Jeg genkendte tillige Rane Jonsen, kongens kammermester. De andre, antager jeg, var livvagter eller jagtvenner.”

”Der er to muligheder,” sagde Sune. ”Enten rider vi efter dem, og forsøger at få dem i tale, eller også vælger vi at antage, at de nu har opgivet at ride mod klostret, og så er vores plan jo lykkedes.”

De andre stod afventende, som om de ville lade Sune tage afgørelsen. Han var jo trods alt høvedsmand i grev Jacobs rytteri.

Sune traf da også afgørelsen, idet han fortsatte: ”Hvis vi rider efter dem, kunne de misforstå situationen og tro, vi forfølger dem. Derfor mener jeg, vi skal afbryde her, og ride tilbage mod klostret. Vi har gjort hvad vi kunne for at afværge et besøg på Stubber Kloster.” Han så spørgende på Kirstine.

”Jeg er enig,” Kirstine var endnu ikke kommet sig over forskrækkelsen, at hun pludseligt stod ansigt til ansigt med kongen. Sidst havde hun undsagt ham. Denne gang havde han næsten skræmt livet ud af hende.

De begyndte at gå hen mod deres heste. Toke trak Kirstines hest hen til hende, da de hørte lyden igen. De kiggede tilbage mod vadestedet, og frem fra stien, kom denne gang to ryttere i galop. De standsede, så mudder og visne blade sprøjte omkring dem. At det var to andre ryttere, var tydeligt. Rytterne tog et hurtigt overblik, og så over mod dem. Så drejede også de rundt, og var lige så hurtigt borte.

”Til hest hurtigt,” sagde Sune lidt anspændt. ”Disse mænd er ikke kongens mænd, men derimod vores gode ven Arvid Bentsens. De har sandsynligvis genkendt mig. De er åbenbart lige i hælene på kongen.”

- 38 -

Kongemord – November 1286

Kongen opholdt sig kun tre dage i Viborg. På andendagen havde han kort mødt Peter Hoseøl uden dog at tale med ham. Det undrede kongen, at Hoseøl stadig var i Jylland. Hvad lavede han her så sent på året? Der var noget uheldsvangert over dette møde. Peter Hoseøl havde blot nikket koldt, og da kongen lidt efter ville opsøge ham, fik han at vide, at hr. Peter havde forladt selskabet på slottet. Der var fyldt overalt i fæstningen. Garnisonen i Viborg var talstærk, bestod mest af tyske lejesvende, som udgjorde rygraden i den hær, som marsk Stig havde ansvaret for. Marsken selv var draget hjem til sit gods på Møllerup, så kommandoen var overgivet høvedsmænd af lavere rang. Kongen havde ellers bestemt, at han kun ville tage en eskorte på 4 mand med sig til mødet med nordmændene i Salling. Hans forudanelse efter mødet med Hoseøl fik ham dog til at øge eskorten til 30 mand. Tanken om, at Hoseøl kunne finde på at gøre alvor af truslerne om fjendskab, indgik i beslutningen.

Seks dage før mødet på Kaas, drog kongen sydover, hvor han ofte besøgte en storbonde ved Dollerup. Her var jagten god, og samtidig havde han et lille arrangement med et par unge piger på gården. I sit rette element, i skovene og på de åbne vider, fortrød han sit store følge. Det føltes som en klods om benet. Når de overnattede, følte han sig ikke velkommen, fordi værterne var fortvivlede over al den mad og øl, der skulle til. Han sendte 25 mand tilbage til Viborg, og gav fanden i sikkerheden. Han beholdt dog Rane Jonsen hos sig. Det ville være vigtigt at have kammermesteren med, når de kom til Kaas. Det var jo i sidste ende kammermesteren, der skulle udrede penge og gods. Arvesagen var det primære. Rane dyrkede ikke jagten så lidenskabeligt som kongen. Tværtimod fornemmede kongen, at Rane forbandede de vilde ridt og de lange udmarvende jagter.

Det var efter afskeden ved Dollerup, at kongen blev mindet om sin udsatte stilling. Af en omvandrende kræmmer fik han at vide, at ridder Niels Knudsen befandt sig i Finderup med stort følge. Kræmmeren kunne fortælle, at ridder Niels havde spurgt sig for, og at han søgte kongen. Kongen ærgrede sig over sin fåtallige eskorte. Specielt savnede han den tryghed, han altid følte, når hans vanlige hirdmand, Peter Skaaning, var ved hans side. Han sørgede for at ride i en stor bue uden om landsbyen Finderup, på trods af, at han ofte overnattede der om efteråret. I stedet red de mod Vridsted, hvor en af hans mænd havde familie og frænder. Her overnattede de to nætter, fordi deres vært meget ivrigt overtalte kongen til at gå på jagt.

På tredjedagen og to dage før mødet på Kaas, blev kongen og hans følge, sejlet over den lavvandede fjordarm, som længere mod syd blev til Karup Å. Kongen vidste, at der i kort afstand mod syd var bygget en bro, og at broen blev betjent af prioren fra Ribe, som han forventede at aflægge visit senere på eftermiddagen. Årsagen til, at de lod sig sejle, var en fornemmelse, kongen havde fået, at nogen fulgte efter dem. Han havde kort nævnt det til Rane, der dog ikke syntes at have bemærket noget mistænkeligt. I stedet tydede alt på, at Rane var godt og grundigt træt af rejsen, og længtes tilbage til Sjælland, hvor han havde godser. Der ville han rejse i vinterkvarter, når denne opgave var løst.

På den modsatte bred, befandt de sig nu i et øde område med skov og hede, kaldet Øster Hjelm Hede. De store strækninger var opkaldt efter Hjælm-ætten, som i hedensk tid var egnens alt dominerende høvdinge. Kongen huskede sit første besøg i Stubber Kloster tidligere på året, hvor han havde fået opfrisket mange af de gamle sagn, han huskede fra sin barndom. De satte kursen mod sydenden af Stubbergaard Sø, som de havde fået forklaret var den korteste vej til klostret. Da de havde reddet tavst en times tid, lod kongen sig falde tilbage, og lod sit mandskab fortsætte i skridtgang. Hans mistænksomhed blev endnu en gang vakt, da han så tre enlige ryttere i det fjerne. Selvom skyerne hang lavt, var sigtbarheden denne efterårsdag god. Rytterne bag dem var bevæbnede, kunne han se. Da han så mod syd, løb det pludselig koldt ned ad hans ryg. Længere borte, så han endnu to grupper ryttere, som i hast nærmede sig den første gruppe. De var for langt borte, til at han kunne tælle dem, men der var adskillige. Det så ud, som om grupperne ville samle sig et eller andet sted, kunne han se på retningen.

Kongen vendte sin hest, og red op til de øvrige, som roligt skridtede ad hedestien. Han kiggede sig tilbage. De satte tydelige spor efter sig, da det havde regnet få dage forinden.

”Vi sætter farten op, de skulle brygge godt øl på Stubber Kloster,” sagde kongen henkastet, da han red op på siden af Rane.

Alle seks satte i et friskt trav. Et par gange lod kongen sig falde tilbage, hvor der var godt udsyn, og måtte konstatere, at afstanden til forfølgerne ikke var øget. Anden gang konstaterede han, at to ryttere var lige bag dem, derefter kom så de tre, som han havde set tidligere. Den store gruppe kunne han ikke få øje på.

Han luftede sin uro for Rane Jonsen, og de blev enige om at sætte i galop, for at nå søen så hurtigst som muligt. De nåede sydenden af Stubbergaard Sø, og kongen gav besked på, at de skulle nærme sig den store lavning med forsigtighed. De steg alle af, og lod hestene skridte hen til kanten mod dalen og søen. Der var en flot udsigt ud over det efterårsagtige landskab. En flok fugle i sivkanten satte af, og flygtede ud mod midten af søen. Hestene stod prustende i baggrunden.

”Vi bliver nødt til at give hestene vand,” var der en af mændene, der konstaterede.

Kongen nikkede fraværende, mens han spejdede ud over dalen.

Rane pegede ned mod en skrænt på den anden side af det lille vandløb, som bugtede sig mod søen. ”Jeg tror sandelig, det er vor gamle marsk Jens Kalfs farver. Der sidder tre mand og venter derovre. Deres heste står lidt til venstre.”

”Ja, minsandten,” kom det fra kongen. ”Skulle den gamle marsk være med i et komplot? Fanden stå i ham.” Kongen lød forbitret.

”Jeg tror ikke på, at Jens Kalf er med i noget komplot.” Rane lød sikker i sin sag. ”Han er en Hvide, og jeg ved bestemt, at han er blevet venligt stemt mod kongemagten. Det har jeg fra Stig Andersen, som har talt med Jens Kalf så sent som for få måneder siden.” Rane så på kongen.

”Jeg er sgu ikke sikker på, hvem jeg kan stole på, og hvem ikke,” kom det fra kongen. ”Dem bag os virker helt sikre på, hvor vi er på vej hen. Gad vide hvor mange der ved, at vi skal til Kaas?” Han tænkte sig et øjeblik om. ”Vi kan i hvert fald ikke blive her. Rytterne bag os er målbevidste. Vi bliver forfulgt, og jeg tror, de har fulgt os siden Vridsted. Vi kunne godt have brugt et talstærkt følge af våbenføre mænd.” Han rettede på sit sværd. ”Kom, vi rider op langs østsiden af søen. Der er et vadested længere oppe.” Han trak sin hest hen mod tykningen, svang sig i sadlen, og satte kursen nordpå.

Bag et lille næs standsede de endnu en gang og vandede hestene. Så gik det nordpå igen. Stien var indimellem helt nede ved søbredden, andre gange tog den afstikkere ind i bakkerne, hvor de skiftevis red i åbent landskab og tætte egekrat.

Kongen havde stor øvelse i at være til hest på lange ture, sørgede for ikke at presse hestene mere end nødvendigt. Hans tanker kredsede om de seneste måneders udvikling, og hvordan han langsomt havde skiftet parti fra Hoseøls tyskvenlige politik, til Hvidernes strategi om en stærk nordisk alliance. Fandens også, at Peter Skaaning lige netop nu skulle tilbage til sin hjemstavn. Kunne det være Peter Hoseøls værk? Tanken var næsten uudholdelig at tænke. Hvad med Hoseøls tætte forhold til Agnes … kunne hun have del i dette her? Der var ingen tvivl om, at hun efterhånden hadede ham, men hendes afkom, og særligt den unge Eriks fremtid optog hende meget. Nej, det mest sandsynlige var et komplot ledet af hertug Valdemar. Niels Knudsen, var i hvert fald en af hans kumpaner. Fandens, tænkte han. Jeg skulle have taget marsk Stig med til at beskytte mig. Og det ville have været godt at have 30 mand og Peter Skaaning..

Inden for de sidste timer havde han flere gange mærket angsten snige sig ind på ham. Han mærkede maven trække sig sammen, og halsen var helt tør.

De red nu på et åbent stykke med lyng på begge sider. Søen skimtedes nede til venstre, og de skulle op mod en trætykning ret forude. Det ville være et perfekt sted at tage bestik af forfølgerne. Få alen inde mellem de næste træer, bød han Rane fortsætte i trav, så ville han selv orientere sig og se, om de fortsat blev forfulgt. Hesten gispede efter vejret, og virkede tilfreds med et lille hvil. Ingen var at se bag ham. Han steg af og klappede hesten. Det var en veltrænet hingst, som havde prøvet de ridt, der var værre.

Nu skete der noget ude på lyngsletten. Fem mand kom galopperende ud på stien. Den forreste så ud til at være dobbelt størrelse i forhold til sine følgesvende. Det kunne have passet med Peter Skaaning, tænkte kongen. Men det forbyde Gud. Han slog tanken ud af hovedet. Hvem har ellers denne unaturlige størrelse? Jeg må kende sådan en person. Han tænkte nøjere efter. Han vidste, at grev Jacob havde en ordentlig kleppert. Hans blod frøs til is. Arvid Bentsen!

Peter Hoseøl havde pralet med, at det var lykkedes at få Arvid Bentsen til at give oplysninger mod betaling. Hvad var det mere, han havde sagt? Noget med, at de fleste var til fals, blot prisen var rigtig. Det løb kongen koldt ned ad ryggen. Hvis Arvid Bentsen stod bag et angreb på kongen, ville alle i hele riget være klar over, at grev Jacob stod bag. Alle vidste, at den kæmpestore Arvid var et våben, som den veltalende og intelligente grev Jacob altid havde i baghånden, hvis argumenterne ikke holdt. Grev Jacob havde for at bekræfte sin indflydelse, ganske synligt udstationeret Arvid Bentsen i Jylland sammen med en talstærk rytterenhed. De fleste stormænd i Jylland kendte Arvid Bentsen. Hvis kongens bange anelser holdt stik, ville dette træk være særdeles snedigt og egentlig ganske typisk for Peter Hoseøl. Kongen gøs. Nå, lad os nu se, jeg kan ikke med sikkerhed sige, hvem den store mand er, tænkte han. Det eneste, der er sikkert er, at ham der ude på lyngsletten er betydelig større end de øvrige forfølgere.

Midtvejs på sletten satte den store mand i trav, og dernæst i skridtgang. De to øvrige gjorde det samme, mens de bagerste, fortsatte i trav hen mod bakken, hvor han stod. Han ventede et øjeblik mere. Ud på sletten kom nu en større flok ryttere. Kongen talte hele 20 mand, og bagerst et kobbel heste uden ryttere, som blev styret af yderligere 2 mand. De har ekstra heste med, tænkte han. Han tog igen bestik af den store mand, som tilsyneladende havde kommandoen. Hvem kunne det være? Hans hjerte slog lidt hårdere, da han igen konstaterede, at kæmpen sagtens kunne være Arvid Bentsen. Han besteg igen hesten, som han omgående sporede.

Indimellem fik de et glimt af søen til venstre. Vi må snart være ved vadestedet, tænkte kongen. Han havde knap tænkt tanken til ende, før de red ud i en lysning, hvor vadestedet og søen fortsatte til begge sider. Forbavset så han hende stå på den modsatte side. Det var tydeligt, at hun blev forskrækket. Han red lidt ud i vadestedet, og så de fire heste bag hende. En af mændene bag ham råbte, at han skulle se mod højre. Der kom tre mænd løbende mod dem. Den ene havde hjelm, og bar farver, som han syntes, han burde kende.

”Det er grev Jacobs blå farve!” tænkte han.

Det virkede vanvittigt. Hvad skulle grev Jacobs mænd her, hvis det ikke var, fordi de deltog i komplottet? Kongen mærkede igen angsten komme op fra mellemgulvet, men både drosten og marsk Stig havde lovet, at der ikke kunne ventes noget fra den kant.

Han måtte træffe en beslutning. Priorinden stirrede på ham. Hvad var det, hun havde sagt i foråret? Fanden tage det kloster, tænkte han. Han kunne sende bud efter prioren, som kunne bringe kassen. Der var ikke langt til Kaas. Nu gjaldt det om at redde livet. Kongen vendte sin hest og red tilbage ad stien. Han måtte ryste sine forfølgere af. De drejede af til venstre, og red igen nordpå. På et tidspunkt kom de forbi nogle drenge, som drev en lille hjord får og geder. De var tæt på at kollidere med gederne, og flokken spredtes til begge sider. En af drengene kastede sig til siden, og undgik netop at blive ramt af Ranes hest.

Det gik videre med Flyndersø til venstre, og det evindelige egekrat omkring dem. De måtte af og til kaste sig ned mod hestens manke, for at undgå lavthængende grene. Kongens tanker fandt igen denne nonne, som bare stod og stirrede på ham. I foråret havde blikket været fyldt med had og foragt.

”Jeg undsiger dig kong Erik,” havde hun sagt.

Hvorfor fanden havde han netop valgt det kloster, hvor priorinden tilsyneladende hadede ham? Hun var tilmed en Hvide, opfostret hos biskop Jacob Erlandsen. Om nogen måtte den del af Hvide- ætten hade ham. Folk talte stadig om, at det enten var hans far eller mor, der havde beordret den genstridige bisp myrdet, inden han vendte tilbage fra Rom. I hvert fald var bispen blevet myrdet på Rügen. Hans lig var bragt tilbage til Lund, og mange i kirken forbandede stadig hans æt for ugerningen. De standsede et par gange og fik hestene til at drikke, inden de fortsatte ridtet mod nord. Kongen følte sig udmattet. Han så på ansigterne omkring sig, at også de andre var bange og udmattede. I Ranes ansigt læste han desuden noget andet. Nu havde det tillige fået et strejf af angst.

Efter yderligere en times ridt, kom Rane op på siden af kongen.

”Vi bliver nødt til at tænke på, at hestene ikke klarer den ret meget længere. Kunne vi lede dem på afveje?” spurgte han.

”Så vidt jeg ved, bliver søen helt smal på midten, og der er mulighed for at komme over. Hvis jeg altså husker rigtigt …” sagde kongen.

”Vi forsøger at narre dem, når stien deler sig næste gang.”

De red nu inde i lyngen, så det var sværere at spore dem. Alligevel kunne man sagtens se, hvor de seks heste havde travet. De red forbi, hvor stien gik fra til venstre mod søen. Kongen standsede dem med en håndbevægelse. Det dampede fra hestene.

”Du, Niels, og Gert, I fortsætter mod Skive, som denne sti fører til,” sagde kongen og pegede på de to bagerste. Skulle I mod forventning blive indhentet, så overgiver I jer bare. Der sker jer ikke noget. Men sørg for, at så mange som muligt forfølger jer så langt som muligt. Vi andre fire forsøger at nå vadestedet midt på Flyndersø. Held og lykke.”

Gert og Niels så begge lettede ud, da de fortsatte nordpå.

”Vi andre rider i enkeltkolonne og holder os fra stierne, så er vi sværere at spore. Følg mig,” sagde kongen.

De nåede Snævringen på forholdsvis kort tid. Der var ikke lang tid, til det blev mørkt. Hestene fik igen lov at få vand, da de stod ude i vadestedet.

”Hyss,” sagde kongen.

Lyden af hestehove kom nærmere.

”Fandens også,” sagde kongen.

”De må have gættet vore hensigter,” sagde Rane. ”Vi andre har redet rundt mellem krattene, mens de blot har sat kursen direkte herned.”

For første gang hørte kongen desperationen i Ranes stemme. Angsten steg op i ham igen. Der var ikke nogen vej udenom, de måtte videre. Men hvorhen? De havde nu tre muligheder: Mod nord ville de komme mod Skive, denne gang blot på vestsiden af søen. Mod vest ville de komme den hurtigste vej mod Kaas og Salling. Endelig var der vejen mod syd, det mindst sandsynlige set med kongens øjne. Og dog. Hvis forfølgerne forventede, deres mål var klostret, var det den vej, de måtte følge.

”Vi rider lidt mod vest, og så drejer vi mod syd til endnu et vadested,” sagde kongen.

Da de var nået et stykke ind i skoven, sagde kongen til de sidste to følgesvende, som begge var nogle af Peter Skaanings folk fra Skåne. ”En af jer fortsætter mod vest. Der er ikke lang vej til Salling. Gorm, du kommer med os, og du, Svend, du fortsætter mod vest. Vi mødes på Kaas hos Jens Kaas. Held og lykke.”

De red gennem skoven, hvor de kom forbi en lille sø, der lå godt skjult mellem høje egetræer. Ikke ret lang tid efter nåede de i tusmørket et vadested, hvor farvandet var endnu smallere end ved Snævringen. Mod vest bredte søen sig igen sig ud og blev til Skallesø, som gik ganske tæt op mod landsbyen Sahl. Deres heste var efterhånden segnefærdige, og de havde svært ved at få dem op ad de høje skrænter på den anden side. De måtte stå af og hjælpe de prustende heste op ad bakken. Da de var kommet op, holdt de et lille råd.

”Mørket falder heldigvis på nu,” sagde Rane. ”De kan ikke blive ved at spore os, når først det bliver mørkt.”

Mere nåede han ikke at sige, da de hørte hestehove nede ved vadestedet.

”Endnu en gang har de luret os.” Kongens stemme lød træt og vredladen. ”Kom lad os komme sydover, før det bliver helt mørkt.”

De havde kun reddet nogle få øjeblikke, da kongens hest trådte forkert i det høje lyng og begyndte at halte. Endnu en gang bandede kongen fælt og forsøgte ihærdigt med sporerne. Det var tilsyneladende umuligt at drive hesten fremad på grund af den tunge last. Det var tæt på at være helt mørkt nu. Nede mod venstre så de søen med en lang odde med spredt skovbevoksning.

Kongen sprang af hesten. Med sagte stemme sagde han: ”Kom, Rane, vi to søger til fods ned til den hytte, som jeg netop så et glimt af. Ingen vil regne ud, at vi til fods er søgt derned. Der må være en båd dernede. Svend, du sørger for at fortsætte med vore to heste på slæb. Det er lydt, så de vil søge at indhente dig. Bare sørg for at komme så langt, du kan. Vi ses på Kaas.” Kongen tog sine to rejsetasker med sig, og han og Rane forsvandt ned mod odden.

De hørte Svend tumle de tre heste videre i mørket, mens de til fods vandrede mod odden, som nu var helt skjult af mørket. Ganske kort tid efter hørte de endnu en gang forfølgerne komme i mørket. De standsede op med mellemrum for at høre, hvor de skulle ride hen. Det ville næsten være en umulig opgave at ride i et skovområde, når det var bælgmørkt. Forpustede lagde de sig i lyngen neden for skråningen, hvor de regnede med, at odden gik ud i søen. Da der var blevet helt stille, begyndte de halvt i blinde, at fortsætte mellem træerne. De kunne ikke se en hånd for sig. De stødte ofte på grene og træer, og indimellem faldt de, når der var større ujævnheder. Pludselig begyndte en hund at gø voldsomt ikke ret langt fra dem. Så istemte endnu en hund. Det lød unaturlig højt og gav et sæt i dem begge.

”Fandens til køtere,” sagde kongen sagte. ”De kan ødelægge det hele.”

De hørte en dør blive åbnet, og der slap lys ud fra hytten, som lå ganske tæt ved mellem træerne. De gik begge mod lyset.

”Er her nogen?” sagde en dyb mandsstemme i mørket.

Rane blev ramt af en lavthængende gren. Han bandede sagte.

”Ja, vi er to mand, der søger husly,” sagde kongen højt i mørket. Til Rane sagde han mere sagte:

”Prøv, om du at finde en båd i sivkanten et sted. De, der bor her må have en båd, bare en lille båd. De forbandede hunde har lavet sådan en larm, at vi må forvente, vore forfølgere har hørt dem og måske vil undersøge sagen.” Kongen nåede helt hen til indgangen af hytten. Han skulle lige til at sige noget, men fra døren lød en hvas stemme, som ikke var videre gæstfri:

”Gå videre på jeres vej. Her tager vi ikke imod vejfarende. Vi kan ej heller tilbyde nogen vejfarende mad eller andre bekvemmeligheder. Gå, ellers må jeg pudse hundene på jer.”

”Bi lidt,” sagde kongen. ”Vi er ikke ubemidlede vejfarende, og vi kan betale for jeres artighed, såfremt I vil hjælpe os.”

Kongen stod nu ved døren. Han blev dog overrasket over størrelsen på den person, som stod i døren med en pind med ild. Den lille flamme oplyste en ældre hvidhåret mands ansigt. På begge sider havde han en stor hund, som så ud til at kunne fare i flæsket på ham, hvad øjeblik det skulle være. Kongen stod med hånden på sværdfestet, parat til at værge for sig, hvis hundene virkelig blev sat fri. I den anden hånd støttede han sadeltaskerne, som hang over hans skulder.

”Luk mig nu ind, så skal jeg forklare, hvad hjælp I kan give mig. Min rejsekammerat er et eller andet sted ude i mørket, men han finder os snart.” Kongen ville gerne have lukket døren, så lyset fra hytten ikke kunne ses oppe fra bakkerne. Det er måske allerede for sent. Nu må Rane gerne finde den båd, så vi kan komme videre, tænkte han. Kongen tog et skridt mod døren, hvilket fik den ene af hundene til rasende at gø igen. Den gamle langede den en, og der blev stille.

”Vi kan betale godt for en mindre tjeneste,” sagde kongen.

Den gamle syntes at overveje. Han så endnu en gang på den fremmede og syntes at tro på det, han hørte. Det så ud, som om han stod i sine egne tanker. Så sagde han endelig: ”Hvad er dit navn, og hvor er du på vej hen?”

”Vi er på vej til Jens Kaas i Salling, men har været forfulgt af et eller andet pak hele eftermiddagen. Hvem de er, ved vi ikke. Vi håber, det lykkedes os at slippe af med dem, da vi passerede vadestedet her lidt mod nord.”

”Hvad er jeres navn,” spurgte kæmpen igen.

”Jeg er af adelig byrd, men kommer fra det østlige i riget. Derfor kender I mig sikkert ikke.”

Den gamle satte den lille fakkel tæt op ad ansigtet på kongen og studerede ansigtet. Så sagde han: ”Der er mig nu noget bekendt over ansigtet. Kom indenfor.” Den gamle gennede hundene hen i et hjørne af hytten. Så stillede han sig uden for hytten med lyspinden.

Kongen skubbede ham ublidt indenfor, idet han sagde: ”Vi må sørge for, at vore forfølgere ikke ser lyset. Skynd dig indenfor.”

Den gamle var tæt ved at falde ved den ublide behandling.

Så lød Ranes stemme ude fra mørket:”Jeg har fundet båden og lægger fra land.”

Kongen var netop kommet indenfor. Råbet fik ham omgående til at skifte mening for at komme ud igen. Han ville være nået udenfor døren, hvis ikke den gamle havde opfattet hurtigt.

”Stop her! Ingen tager min båd. Ellers vil det gå jer ilde.”

Kongen nåede at åbne døren, men blev standset. Gamlingen havde taget den tunge hasselkæp, som stod lige ved døren. Han stillede sig nu på tværs, og med kæppen gav han kongen et kraftigt skub, så kongen var ved at tabe balancen.

Da døren nu igen stod på vid gab, råbte kongen ophidset: ”Luk den dør. Kan du for fanden ikke forstå, at vi ikke ønsker, at vore forfølgere skal komme strømmende ned ad bakken.” Han trak nu hurtigt sit sværd og ville tage et par skridt hen mod sin besværlige vært.

Begge hunde opfattede hurtigt, hvad der var på færde, og sprang mod ham. Den første døde med det samme, da kongen huggede igennem. Blodet sprøjtede op på væggen. Den anden hund sprang op og bed i armen, som han havde hugget med. Kongens tykke overtøj tog dog meget af kraften, og med den anden hånd trak han dolken fra bæltet og huggede kniven i hunden til skæftet. Der kom en gurglende lyd fra den, og langsomt gav den slip. Den gamle angreb nu med kæppen hævet, men ramte loftet, så stødet var let at parere med sværdet. Kongen huggede nu igen, ikke med samme kraft, men alligevel så hårdt, at den gamle kæmpe fik et sår i armen og faldt over en skammel ved bordet.

Kongen skyndte sig hen mod ham, som om han ville give banesår. I stedet sagde han: ”Hvor vover du at sætte dig op mod landets konge?” Han åbnede døren og råbte ud i mørket. ”Hvor er du Rane?” Han hørte åretag et stykke fra land.

”For sent,” hørte han Rane råbe ude fra vandet. ”Vore forfølgere har fundet dig.” Åretagene blev svagere.

Kongen så sig om i mørket. Lyset fra hytten havde blændet ham, så han lige skulle vænne sig til det kulsorte mørke. Han fornemmede en bevægelse ved siden af sig og hørte nogle grene knække henne ved hytten. Fordømt, at den feje usling ikke kunne vente. Nu reddede han blot sig selv, tænkte han. Kongen sprang hen mod indgangen for at komme tilbage til lyset. Hans hjerte bankede vildt. Han mærkede et stød i venstre side, som han ignorerede i første omgang. Han nåede ind over dørtærsklen og ville lukke døren bag sig. Nogen satte sig imod, og han mærkede, at han blev presset tilbage af nogen, der var stærkere end ham.

Arvid Bentsens svære skikkelse kom frem i døren. Han måtte bøje sig for at komme ind. Foran sig havde han sit store sværd med blod på æggen. Kongen så sin venstre arm. Ærmet var gennemblødt, og det dryppede ned på det rå trægulv. Arvid så hen mod husets beboer, der endnu ikke var kommet på benene. Endnu to mand kom ind bag ham. Så lød Arvids dybe stemme: ”Din sidste time er kommet, kong Erik. Du har givet mig siddesår efter det lange ridt i dag. Har du tænkt dig at forsvare dig?”

”Hvem har sendt dig?” Kongens stemme lød forpint. Han løftede sværdet til forsvar.

”Ja det kan jo være lige meget nu,” sagde Arvid Bentsen. ”Jeg har en hilsen fra din kære dronning Agnes. Hun er vist blevet træt af, at du besvangrer og voldtager rundt om i riget. Der er også en hilsen fra Peter Hoseøl.” Arvid nærmede sig roligt kongen.

Tre gange slog metallet fra sværdene sammen. Kongen mærkede endnu en gang smerten, denne gang i skulderen. Han tabte sit sværd. Alt omkring ham virkede uvirkeligt. Han følte sig tør i halsen, og hjertet slog voldsomt. Han gik to skridt tilbage mod væggen i den modsatte side af hytten. Den gamle var nu kommet op at stå og fandt sin hasselkæp, som han støttede sig til. Arvid sparkede sværdet hen mod ham. Et øjeblik var benene ved at svigte under ham, og han var nær sunket sammen. Han koncentrerede sig, og ved at støtte med ryggen mod væggen kunne han holde sig oprejst.

Der kom yderligere to mand ind i hytten, hvor pladsen nu virkede trang. Gulvet var blodigt fra de to hunde. Kongen så ned ad sig selv og blev opmærksom på, at han blødte kraftigt fra to forskellige sår. Den ellers ordentlige lille hytte var omdannet til et slagtehus. Arvid nikkede mod sine to medsammensvorne, som langsomt trådte hen mod ham. Kongen undrede sig over, at han ikke længere følte frygt. Det var ligesom ikke længere ham, det drejede sig om. Hvad var det, de mennesker foretog sig, og hvorfor lå der to døde blødende hunde på gulvet? Forgæves forsøgte han at huske, hvad det var, han skulle. Det dæmrede for ham. Han forsøgte at bøje sig mod sværdet på gulvet. Han mærkede et stik i brystet. Alt føltes pludselig fredfyldt.

- 39 -

Dagen derpå – November 1286

Det var netop blevet lyst, og Kirstine havde spist morgenmad med nonnerne i kapitelsalen. Der var sørget for morgenmad til deres overnattende gæster, Sune og Jens Kalf, i oratoriet sammen med vagterne i klosterbygningen. Sammen med Cecilie gik Kirstine ind til mændene, som sad over det sidste af morgenmaden.

Hen på eftermiddagen den foregående dag var de igen blevet forenet efter deres forgæves forsøg på at advare kongen. Jens Kalf havde besluttet sig for at overnatte i klostret, da der stadig var en mulighed for, at kongen ville komme tilbage. Ingen af dem havde dog været i tvivl om, at det mest sandsynlige var, at kongen var fortsat mod Salling. Mulighederne var vendt og drejet den foregående aften. Ingen kunne slippe den mulighed, at kongen kunne have mødt sin skæbne. De var blevet afbrudt efter aftensmaden, da prioren og en af hans befalingsmænd var kommet til oratoriet for at udfritte især Sune og Jens Kalf om, hvorfor de stadig var i klostret. Prioren var startet ganske høfligt og spurgt, om de måtte deltage og nyde et bæger øl. Det var dog tydeligt for enhver, at prioren kun tænkte på, om nogen havde set eller hørt nyt om kongen. Der var en anelse desperation at spore. Jens Kalf og Sune havde ingen problemer med at virke overraskede. Det var først ved det andet bæger øl, at prioren til sidst måtte sande, at ingen havde nyheder. Tilsyneladende betragtede prioren sig som ligemand med den unge adelsmand, mens Sune nærmest blev ignoreret.

Til priorens synlige ærgrelse, svarede Jens Kalf ham overbærende.

”Den gode prior må forstå, at vi på Vinderupgaard gør store forretninger med klostret, og derfor er det naturligt, at vi har vor gang her på stedet,” sagde han. ”Hvordan skulle prioren og hans velnærede folk fra bispestolen ellers kunne opretholde en så ødsel livsførelse?” Jens Kalf fremførte lignende maskerede uforskammetheder i løbet af aftenen med et charmerende smil på læben, og uden at det så ud til at være i nogen ond hensigt. På den måde fremkaldte han både latter og god stemning, så prioren ikke rigtig var klar over, om han skulle blive vred eller ej.

Kirstine gik stærkt i rette med prioren og tilkendegav, at han ikke havde nogen ret til at bestemme, hvem der skulle besøge klostret.

Jens Kalf var igen gået imellem.

”Far nu lidt med lempe, kære priorinde,” sagde han spøgefuldt. ”Vores prior ønsker jo blot at beskytte dine nonners dyd – og naturligvis også det gode øl, som kan bringes op fra disse kældre.”

”Blev det sent i går?” spurgte Kirstine, da de næste dag sad i arbejdsværelset.

Sune nikkede. ”Din gode prior har svært ved at forlade ølkruset. Vi måtte hente et par kander ekstra. ”

Jens Kalf smilede træt til nonnerne. ”Vi er lidt ramt efter det gode øl. Man er altid mere tørstig dagen efter.” Han rømmede sig og fik et mere alvorligt ansigtsudtryk. ”Vi må belave os på, at vi sagtens kan modtage alvorlige tidender her i dag. Meget vil i så fald pege mod Vinderupgaard.”

”Vi gjorde, hvad vi kunne i går,” sagde Sune. ”Det kunne have uheldige konsekvenser for mig, hvis Arvid Bentsen pludselig stod ved porten og ønskede adgang. Jeg har aftalt med Toke og Arvid, at jeg, hvis det skulle ske, kan låne en af de små joller og en ekstra mand, så jeg kan komme af sted hurtigt. Jeg har pakket, og er klar ved køkkenudgangen.”

Endnu en gang drøftede de mulighederne.

”Jeg har stor lyst til at foretage mig noget,” sagde Jens Kalf. ”Vi kunne ride ud og lede, men de kan være alle vegne.” Han slog afværgende ud med armene og kiggede over mod Sune.

”Vi kunne sende nogle af folkene ud,” foreslog Cecilie.

Kirstine rystede på hovedet. ”Det er kun Toke og Arvid, som kender til situationen. Jeg tror ikke, vi skal delagtiggøre flere. Det kunne blive svært at skjule vore hensigter.”

”Her til morgen har prioren sendt ekstra folk mod Hagebro. Der var også to mand, der fik til opgave at opsøge Mogenstrup og Trandum for at søge oplysninger om ukendte rejsende,” sagde Cecilie, der havde et godt tav på at søge viden gennem portner Aage.

De blev afbrudt af en banken på døren. Toke trådte ind og lukkede efter sig. De så spørgende på ham.

”En af drengede, der vogter får ved Søgårde, er for et øjeblik siden kommet løbende med nyheder.” Toke gjorde et lille ophold. ”Han havde besked til priorinden, og han måtte kun give hende sin meddelelse. Jeg tillod mig at udfritte ham. Han sidder i modtageværelset, og får sig nogle lækkerier fra køkkenet.” Toke kom i tanke om, at han havde overtalt drengen til fortælle ham, hvad han vidste. Han fik pludselig et tvivlrådigt udtryk i ansigtet.

”Det er helt i orden, Toke,” sagde Kirstine. ”Hvad kunne han fortælle?”

”Han fortalte, at der tidligt i morges var kommet en fremmed og havde bedt om mad og lejlighed til at hvile sig i den lille tørvehytte, som drengene benyttede.” Toke rømmede sig. ”Han siger, at manden kaldte sig Rane Hanssøn eller sådan noget. Han ønskede, at priorinden skulle komme med mad, tøj og en hest. Han skulle nok fortælle priorinden, hvad det drejede sig om, når hun kom. Han sagde, at priorinden var i samme æt som han, og at hun ikke måtte sige noget til nogen.”

”Det var lige det, vi ventede på. Vi sadler op,” kom det tørt fra Jens Kalf.

Prioren kiggede olmt efter dem, da de var kommet over på den anden side af plankebroen. Cecilie stod på tunet og hilste, da de seks mand og Kirstine satte i trav, og red mod nord. Kirstine nåede netop at se prioren haste op mod Cecilie.

De nåede efter kort tids ridt, den lille tørvehytte, der lå mellem en lille bakke og sivkanten mod søen. Jens Kalf bad sine to ryttere vente ved en lille bakke, hvor de ville have et godt udsyn tilbage mod klostret og Sevel.

”Sig til med det samme, hvis I ser nogen nærme sig. Prioren kunne måske finde på at sende nogen efter os, bare for at se, hvad vi foretager os,” sagde Jens Kalf.

De red mellem spredte buske og træer. Enebærbuskene havde form efter får, som lige netop gnavede bladene så langt op, de kunne nå. En person kom pludselig frem fra hytten, og begyndte at løbe mod den lille jolle, som var trukket halvt på land. Så standsede han, og kiggede mod dem. Det så ud til, at han erkendte, at hvis de ønskede ham noget ondt, kunne de sagtens nå ham, inden han nåede at få båden trukket fra land. Da de kom hen til ham, genkendte de Rane Jonsen. Han så både forhutlet og udmattet ud. Der hang lyng og halm på hans tøj, fra det leje, hvorfra han netop havde rejst sig. Den ellers statelige rejsedragt, var tjavset og dækket af stænk og smuds.

Der bredte sig et udtryk af lettelse i hans ansigt, da han genkendte både Jens Kalf og Kirstine. Men der var ingen smil at spore, og udmattelsen sås tydeligt.

”Vi medbringer mad og varmt tøj,” sagde Kirstine hurtigt. Maden havde hun i en lille bylt ved saddelknappen.

Begærligt rakte Rane ud mod bylten, og han satte sig tungt på en lille vold ved den tarvelige tørvehytte, som gav husly for fårehyrderne. Han fandt et stykke kød i posen og tog hurtigt et stort bid.

Jens Kalf brød tavsheden. Han så utålmodig ud, og kunne ikke længere stå og se, at den forkomne kammermester blot sad og spiste. Han gik lige til sagen og spurgte om det, de øvrige stod og tænkte: ”Hvad så, Rane Jonsen. Hvad er der hændt kong Erik?”

Rane tyggede af munden og havde nu fundet den lerflaske, som også befandt sig i bylten. Den hule lyd fra proppen, og den efterfølgende læskende lyd, da han slubrede af det stærke øl, var det eneste, der hørtes omkring dem.

Han lød endnu mere træt og udmattet, end han så ud. ”Jeg er bange for, at kong Erik er hinsides denne verden, og nu enten befinder sig i himmel eller helvede. I aftes vil jeg umiddelbart sige, at han nåede at opleve helvede her på jord. Jeg kunne ikke værge ham, og det var tæt på at gå mig på samme vis. Til alt held fandt jeg den lille jolle og nåede akkurat at redde livet.” Han tog igen et drag af dunken og famlede rundt i posen. Han fremdrog endnu et stykke kød og åd uden at ænse fedtet, som satte store hvide plamager på de beskidte fingre.

Med mad i munden fortsatte han: ”I mørket nåede jeg desværre ikke at se, hvem gerningsmændene var. Men de var mange. Vi havde ingen chancer, for vi var kun kongen og mig tilbage. Vagterne havde vi brugt til en afledningsmanøvre.”

Lidt efter lidt kom der sammenhæng i beretningen. Kongen havde tilsyneladende troet, at han kunne ryste forfølgerne af sig.

”Helvedes og satans yngel har været efter os. Alt er gået galt. Kongen sendte sin talstærke eskorte tilbage til Viborg. Havde vi haft 30 mand, havde vi da haft en mulighed,” sagde Rane og udtrykte ærgrelse over, at de ikke havde taget sig tid til at tale med Kirstine, da de mødtes ved vadestedet. Han syntes ikke at ænse, at hun stod i hans nærhed. Han bøvsede højt, og sank endnu et stykke mad. ”Vi havde hastværk og skulle møde de norske udsendinge hos Jens Kaas i Salling Sankt Cecilie aften.”

”Hvor skete denne niddingsdåd?” Det var igen Jens Kalf, som stillede de praktiske spørgsmål.

Rane så ud, som om han tænkte sig om. ”I den store sø, de kalder Flyndersø, fandt vi vadestedet i midten, så vi kom over på den vestlige side. Derfra red vi mod syd, og kom til endnu et vadested. Da var det næsten mørkt, men vi så en hytte på en odden, som går langt ud i søen. Det var her, det lykkedes mig at slippe bort. Der boede i hvert fald en mand i hytten, for jeg hørte kongen tale med en, som havde nogle grimme hunde.”

Tilsyneladende forsøgte han at genkalde sig hændelsen. ”Jeg kunne ikke beskytte kongen. De var alt for mange.” Hans stemme rystede, og en overgang så det ud, som om han ville bryde sammen. ”Kongen sagde, at det var Arvid Bentsen, som forfulgte os. Men det kan ikke passe, for grev Jacob er på vort parti.” Rane rystede opgivende på hovedet.

”Det var Arvid Bentsen,” konstaterede Sune tørt. ”Arvid Bentsen er hyret til lejligheden af Peter Hoseøl og sandsynligvis dronning Agnes. Det er yderst gennemtænkt, for det vil kaste al mistanke over på Hvidernes parti.”

Rane sad blot og stirrede frem for sig. Meget af det, der foregik, var øjensynlig først nu ved at bundfælde sig rigtigt. ”Folk vil vide, at jeg ikke har haft noget med det at gøre.”

Jens Kalf sagde det, som de fleste ville tænke, når sammenhængen gik op for mange i riget. Han sagde det uden omsvøb: ”Folk vil tænke, at Hviderne står bag mordet, og at det var dig, der ledte kongen i det baghold, som grev Jacobs mænd udførte.”

Kirstines hjerte frøs til is. Mere brutalt kunne det ikke siges. I Ranes ansigt så hun, hvordan den sidste sætning langsomt bundfældede sig. Nu var det ikke kun udmattelse hun så, det var afmagt.

Jens Kalf bitre stemme trængte sig endnu en gang på. Som om det, han netop havde sagt, ikke var nok. ”Ikke blot du og grev Jacob bliver draget ind som skyldige. Nej, marsk Stig vil blive bebrejdet, at han ikke var ved kongens side i nødens stund. Han er trods alt rigets marsk og derfor ansvarlig for kongens sikkerhed. Derfra er der ikke langt til at påstå, at han er i ledtog med de sammensvorne. Min far vil blive inddraget som medsammensvoren, fordi han har giftet sig ind i Hvide-slægten, og fordi vi bor her. Hertug Valdemar og ridder Niels Knudsen vil blive medsammensvorne, fordi de i hjertet har haft lyst til at myrde kongen længe. Niels Knudsen har forgæves lagt en fælde ved Finderup, som ikke lykkedes. Det ved mange. Derfor vil han som Hvide blive draget med ind, selv om han ikke kunne finde ud af at myrde kongen.”

Kirstine havde mest lyst til at holde sig for ørene. Hun tænkte på at ride hjem, hæve vindebroen og ignorere verden udenfor. Kunne én mand virkelig stå bag alt det – og komme godt fra det?

”Peter Hoseøl spiller i sandhed højt spil. Det værste er, at jeg tror, han vinder,” sagde Jens Kalf med udtryksløs stemme. Så fortsatte han henvendt til Kirstine og Sune: ”Den odde i søen …” han så spørgende mod dem.”

”Det kan ikke være andet end Stjert Odde,” sagde Kirstine og kom i tanke om tildragelsen ved Geddal Enge. ”Jeg tror, din far kender ham der bor der, bedre end os. Hans navn er Henner Friser, og det er ikke første gang, han er tæt på et kongemord.”

Få øjeblikke efter var de på vej mod Stjert Odde. De havde hurtigt fundet en foreløbig løsning med Rane Jonsen. Han var vaklet tilbage, ind i tørvehytten, hvor han sandsynligvis allerede var i dyb søvn. Han var udmattet, og efter en kort meningsudveksling, var han gået med til at holde sig skjult, til de kom tilbage. Efter han fik at vide, at kongen havde en aftale med prioren og hans mænd, havde han ikke spor lyst til at blive indlogeret i klostret. Det sås tydeligt på ham, at hans egne fremtidsudsigter så meget dystre ud. De undlod at fortælle om priorens kasse.

Det var typisk efterårsvejr. Skyerne hang lavt, og en frisk vind stod ind fra vest. Blade blev nu hvirvlet omkring, og Kirstine syntes for en gangs skyld ikke, at Flyndersø så indbydende ud. Tværtimod var det et forstemmende landskab. De store flokke af gæs, som stred sig af sted mod syd, måtte nærmest flyve sidelæns i blæsten.

”Det var i sådan et vejr, vi skulle have holdt os hjemme og spillet terninger,” hørte hun Toke sige til Arvid.

Den kolde vestenvind fandt gennem hendes kraftige kappe, og fik hende til at fryse. Den seneste udvikling gjorde ikke stemningen bedre. Hun havde bemærket Jens Kalfs sammenbidte udtryk. Mens de befandt sig ved tørvehytten, havde han flere gange kradset sig nervøst i panden, og været stille og fraværende. Hun havde svært ved at forestille sig, hvilken betydning den seneste udvikling ville have for klosteret.

Ét var i hvert fald sikkert: Prioren ville vente forgæves, og det var sikkert kun kongen, der kendte til dronning Ingeborgs medgift, som han så nidkært vogtede. Kunne klostret komme i fare, hvis det kom frem, at kongen var i ledtog med bispestolens prior? Eller var det mere risikabelt, at hun var forbundsfælle med familien på Vinderupgaard? Alt virkede utrygt og uforudsigeligt.

Jens Kalf var målbevidst. Han ønskede at nå op til Henner Frisers hytte meget hurtigt. Mon det var muligt, at de kunne ændre på situationen? Sikkert var det, at der endnu ikke var mange, der vidste, hvad der var hændt.

Den lange Stjert Odde dukkede frem foran dem. Der var ingen tvivl om, hvorfor den var kommet til at hedde således: med sin lange spidse form lignede den på en prik en vognstjert. De lyngklædte bakker oven for odden, havde spredt bevoksning af enebær og lave egekrat. Derimod var spidsen af odden delvis dækket af højere bevoksning. Henner Frisers hytte kunne knap skimtes. En smal røgsøjle steg op mellem træerne og bekræftede, at her boede mennesker. På trods af stemningen og det mistrøstige vejr kunne Kirstine ikke undlade at beundre udsigten.

Da de red ind mellem de høje træer ude på odden, lagde Kirstine mærke til de mange spor af hestehove. Det var det første tegn på, at noget usædvanligt var hændt. Hun vidste fra Henner Friser, at han forbandt folk til hest med adel og den overklasse, som han foragtede. Selv færdedes han mest til søs, og når han forlod hytten til fods, var det gerne for at gå på jagt. Hun smilede for sig selv, når hun tænkte på den gamle kæmpes betroelser. Han forsøgte ikke engang at skjule, at han jævnligt gik på jagt på klostret jorder. Han betragtede alle skovens dyr som sine egne, og ordet krybskytte fandtes ikke i hans univers. Rane Jonsen havde fortalt, at der havde været kamp. Kirstines hjerte bankede anspændt. Hvad ville de finde i hytten? Kunne der være sket noget med Henner Friser? Normalt plejede hundene at gø vildt, når hun nærmede sig, men i dag var der unaturligt stille. Det var dog formildende, at der kom røg op fra ildstedet.

”Hundene plejer at give lyd fra sig,” sagde Toke, da han hjalp Kirstine af hesten et stykke vej fra hytten.

Kirstine nikkede. Hun var alt for spændt til at sige noget.

Sune og Jens Kalf var gået lidt i forvejen og havde fundet den lille sti, som førte hen til hytten. De hørte kun den susende lyd fra vinden i de nøgne trætoppe. Indimellem blandedes lyden fra sivene, med enkelte bølgeslag på nogle træstubbe, som var væltet ud i søen. Pludselig hørte de en høj røst inde fra hytten.

”Hvem der?!” blev der råbt.

Jens Kalf vinkede Kirstine hen mod hytten. ”Han kender vist dig bedst, så du må hellere svare,”

Kirstine stillede sig helt hen til døren, og bankede på. Så sagde hun med høj og klar stemme: ”Det er Kirstine Nielsdatter, priorinden fra klostret, med følge. Må vi komme ind?”

Der var stille lidt. De hørte noget pusle derinde. Jens Kalf trak i Kirstine`s ærme og pegede ind mellem træerne, til højre for hytten. Der lå nogle uformelige tingester, lodne og med sorte skorper i mærkelige mønstre. Det gav et gib i hende.

”Hundene,” hviskede Kirstine til Jens Kalf. ”De har dræbt hundene, og smidt dem udenfor.”

”Kom indenfor, men det er ikke noget kønt syn,” kom det fra Henner.

Hans stemme var ikke som vanligt, lagde Kirstine mærke til. Men de har i det mindste ikke slået ham ihjel, tænkte hun lettet og åbnede forsigtigt døren. Hendes øjne skulle lige vænne sig til det noget mørkere rum, hun ellers huskede som rent og rydeligt.

Der var et syndigt rod alle vegne. De få møbler, hun huskede, lå rundt på gulvet som pindebrænde. Det ellers nyhøvlede bræddegulv, var fuldstændig dækket af størknede blodpletter, og forskellige spor i de blodige plamager, førte rundt i alle retninger.

Henner Friser – eller Stein, som han kaldte sig, sad i sengen ved væggen. Hans ansigt så forpint ud, og hun kunne se, at han havde flikket nogle tøjstrimler rundt om et sår øverst på armen. Hans blik fjernede sig fra Kirstine, og vendte sig mod Sune og Jens Kalf, som trådte ind efter hende. Så mødte hans øjne igen hendes. Udtrykket var ikke, som det plejede. Hun så den vanlige stolthed, men også noget, som kunne minde om en form for forlegenhed. Da han forsøgte at bevæge sig, så hun, hvor bleg og hjælpeløs han var. Det var tydeligt, han havde smerter.

”Nu skal jeg se på din skulder.” Hun gik stille hen til ham og begyndte forsigtigt at løsne den primitive forbinding om skulderen. Såret var ikke stort i omfang, men hun kunne se, at sværdet var gået dybt.

”Hvad er der sket med kongen?” spurgte Jens Kalf bag Kirstine.

”Kig selv bag forhænget derhenne,” kom det fra den gamle.

Han så endnu ældre ud efter de seneste tildragelser. Selv Kirstines lette berøringer skabte trækninger i hans ansigt. Såret var rødt og hævet, og en gullig væske sivede langsomt ud. Hans hæse stemme var blevet anstrengt og svagere.

”Der hviler en forbandelse over mig. Det lader til, at jeg skal blandes ind i hvert et kongemord, der sker i Danmark. Da kong Abel blev dræbt, var det også tilfældighedernes spil, der involverede mig. Og nu opsøger kong Erik mig, for at blive dræbt i min afsidesliggende bolig. Denne gang slipper jeg ikke for straf.” Henner Friser lod sit hoved falde bagover, så det hvilede mod væggen.

”Så, så, vi skal nok få dig på højkant igen, og ingen kan bebrejde dig noget i denne sag.” Kirstine rev nye strimler af nogle tøjstykker, som Henner Friser tidligere havde brugt til samme formål.

”Hvor mange var de?” spurgte Jens Kalf igen.

”De var mange. Jeg tror, der var mindst 15 herinde. Den store mand – lederen, som hed Arvid – forlangte, at de hver især skulle give banesår, før de huggede fingeren med kongeseglet af.” Henner Friser trak vejret tungt. ”Der var endnu flere, men de var sendt i alle mulige retninger efter kongens livvagter, som denne Arvid også ønskede dræbt. De forlangte, at jeg skulle stikke kongen med min dolk, men det opgav de, da de så min tilstand. En af mændene stak med min dolk.” Han så hen mod væggen ved forhænget, hvor en blodig dolk var plantet.

Sune gik hen til forhænget og trak det forsigtigt fra.

Kirstine så derhen, og et skrækkeligt syn ventede hende. Kongens åbne øjne og mund, vidnede om hans sidste øjeblikkes smerte og rædsler. Tøjet var fuldstændig gennem blødt, og de mange sår var tydelige. Kongens store sværd lå ved hans side ligesom saddeltaskerne. Hun kiggede væk.

”De sagde, at jeg kunne gøre med kongen, som jeg ville. Men jeg kunne knap nok tænde op her til morgen. Jeg må have besvimet.” Henner Friser så fortvivlet ned mod sin skulder. ”Kongens følgesvend stjal min båd og slap væk.”

”Hvornår tog de af sted? Og i hvilket retning?” Sune, havde trukket forhænget for igen. Det maltrakterede lig var uudholdeligt at se på.

”De var her kun en time. Alt, hvad jeg havde af spiseligt, tog de og skaffede af vejen. Der var ingen, der tænkte på mit sår eller på mig. ”Du får lov at leve,” sagde denne Arvid. Og nu har du jo fået selskab. De lo blot, og væk var de igen.”

Der var stille i hytten et øjeblik.

Jens Kalf stod og tænkte. ”Vi skal nok tage os af liget, og ingen må nogensinde få oplyst, at kongen fik sin sidste time her. Stol trygt på det,” sagde han bestemt og kiggede rundt i hytten. ”Hvor kan vi få fat i en båd, så vi kan bringe liget af vejen? Det skal blot være en lille jolle.” Han kiggede på den gamle.

”Jeg har stadig min gamle jolle, som ligger på den anden side af odden. Den ligger godt skjult i sivene. Men jeg skal have den tilbage,” stønnede Henner Friser.

”Åh ja,” kom det fra Jens Kalf. Han sendte den gamle et skælmsk blik. ”Det må være godt at kunne komme af sted, hvis der kommer uvelkomment besøg. Vi låner den, og vi skal nok sørge for, at du også får den nye jolle tilbage. Vi ved, hvor den er.”

Jens Kalf kaldte Toke og Arvid ind i hytten.

”Dette skal for altid være en hemmelighed,” sagde han højtideligt. ”Det må I love mig. Vi skal sejle jollen med kongens lig ned til sydenden af søen, og det skal gerne være så hurtigt som muligt. Hvem af jer vil påtage sig den opgave?”

De virkede begge chokerede over hyttens tilstand, særligt da Sune igen tog forhænget væk fra liget.

Jens Kalf fortsatte: ”Den anden skal hurtigst muligt tilbage til klostret, så vi kan få bragt mad til Rane i tørvehytten – og yderligere mad og forplejning herop, så Henner Friser kan komme sig.” Han kiggede sig rundt og fandt det, han søgte.

”Sune, vi må svøbe liget i et eller andet, så kongen kan klare endnu en rejse.” Han gik hen til det kraftige forhæng, som adskilte hyttens indre, og rev det uden videre ned fra sin ophængning. ”Er der noget ordentligt tov i hytten?” spurgte han den sårede.

- 40 -

Finderup Lade – Sankt Cecilie nat 1286

Kirstine sad i sit arbejdsværelse. Det var dagen efter Sankt Cecilie dag, og hun havde ihærdigt forsøgt at lade, som intet usædvanligt var hændt. Som den eneste, var Cecilie informeret om hændelsesforløbet og besøget i Henner Frisers hytte. Prioren havde netop forladt rummet, efter han i sin grove tone endnu en gang havde udspurgt hende, hvad der foregik. Normalt respekterede han, at selve klosterbygningen kun var for nonnerne og de mænd, som bevogtede klosterbygningen. Men her på det sidste, var det blevet ignoreret.

De seneste dage havde Mikkel Tavsens humør været yderst dårligt. Han var rastløs og tilsyneladende under et stærkt pres. Hver dag sendtes ryttere af sted for at søge efterretninger, men de vendte hjem til klostret uden brugbare oplysninger. Fra en omvandrende tigger var der dog kommet oplysninger om, at flere ryttere var observeret på stierne, langs østsiden af søerne. Prioren var selv redet over vadestedet mellem de to søer for ved selvsyn at få bekræftet, at der var mange spor efter ryttere, der øjensynligt havde haft travlt. De måtte dog opgive at forfølge sagen yderligere.

Da han spurgte i Jattrup Huse, var det helt umuligt at få nogen i tale. Alle klappede i, og ingen kunne fortælle noget som helst. Han havde truet med at komme tilbage med våben, og smide de uhjælpsomme beboerne væk fra klostrets jord. Det fik en ældre mand i landsbyen til forsigtigt at gøre opmærksom på, at Jattrup Huse lovformeligt havde en aftale om at bo på klostrets jord. Episoden afstedkom et mundhuggeri mellem Kirstine og prioren, som ville se skriftlige beviser på aftalen, og nærmere besked om betalingen.

Det som ophidsede prioren mest, var den aktivitet, som tilsyneladende foregik lige foran næsen på ham. Det var lykkedes, at holde ham helt udenfor. Gentagne gange spurgte han, hvor Jens Kalf og Sune var, hvorfor de havde lånt heste fra klostret, og hvorfor var Toke set sejle forbi klostret på vej sydover, og endelig, hvorfor han sidst på dagen var kommet den modsatte vej, stadig uden at lægge til ved klostret.

”Hvornår får vi de to heste tilbage? Den slags sorterer under mig, og jeg har ikke givet nogen tilladelse i så henseende. Hvor er de henne, og hvad skal de med de heste?”

Kirstine havde tidligere svaret, at hun ikke var herre over sine forbundsfællers gøren og laden, og derfor slog hun endnu en gang blikket ned, og stod med foldede hænder.

Prioren havde taget et skridt frem mod hende, og med sin pegefinger hævet, havde han truende sagt: ”Jeg kan sørge for, at I får det meget værre. Fra i dag skærer vi ned på kødet til køkkenet, og jeg skal sørge for, at brændet til ildstederne bliver forbeholdt mine ryttere. Det er et farligt spil, priorinden spiller, og vi skal nok vide af, at få jer knægtet. Det bliver en lang og kold vinter.” Han var drejet om på hælen og forsvundet, lige så hurtigt han var kommet.

”Gertrud, vil du gå over i hospitalet og hente søster Cecilie,” spurgte Kirstine den forskrækkede unge nonne.

Kirstine satte sig tungt, og støttede begge hænder under hovedet. Hun var ophidset over episoden, selv om hun måtte indse, at det var blevet en del af dagligdagen. Hendes sind var i oprør. Hvad skulle det hele ende med? Hun blev hele tiden inddraget i konflikter og problemer. De fleste af hendes medsøstre turde ikke gå uden for en dør, og ude på klosterholmen, var alt efterhånden ved at udvikle sig til en syndig uorden. Aage tog ikke det samme ansvar, eller også var det, fordi der ingen direktiver kom inde fra klostret. Prioren accepterede mere og mere slendrian fra sine mænd, og der blev ødslet med proviant og dyrehold. Hun opdagede, at hun sad og pillede nervøst ved sit ærme, ligesom Ragnhild havde for vane. Ja, vi er alle sammen ude af os selv, tænkte hun, og sagde højt til sig selv: ”Tag dig nu sammen. Alle er afhængige af, at du klarer presset. Du må ikke give op nu.” Hun rettede sig op på bænken og tog en dyb indånding. Hun var udmærket klar over, at de problemer, de havde internt i klostret, var det rene ingenting, i forhold til det der foregik lige udenfor. Kongemord, intriger, snedige planer, som kunne tilintetgøre dem alle sammen. Rigtig meget afhang af, om Jens Kalfs plan lykkedes.

Endnu en gang tænkte hun tilbage på handlingsforløbet. Toke var sejlet fra Henner Frisers hytte med kongens lig. Arvid var sendt af sted efter mad og medicin til Rane Jonsen i fårehytten, og til Henner Friser, som var på vej til at få sårfeber. Imens Sune og Jens Kalf udspurgte Henner Friser yderligere, gjorde Kirstine det ryddeligt og rent i hytten. Henner Friser kunne ikke bidrage med yderligere, og de var enige om, at han havde været heldig, at voldsmændene ikke havde slået ham ihjel og dermed bortskaffet et vidne. Arvid Bentsen betragtede ham sikkert som en form for medskyldig.

Ventetiden i hytten var blevet anvendt til rådslagning om det videre forløb. Det var yderst vigtigt for Jens Kalf, at kongens lig blev flyttet, og ikke fundet på egnen. Toke ville hurtigt kunne sejle fra Stjert Odde, og videre ned i Stubbergaard Sø, for vinden var gunstig. Sune og Jens Kalf ville forsøge at komme så tæt på Viborg som muligt med liget. Det ville være godt, hvis de kunne nå helt frem til byporten mod vest, og uset skille sig af med den dræbte.

”Jeg vil herefter tage til Møllerup og give marsk Stig besked om ugerningen,” sagde Sune. ”Du skal ikke forvente, at jeg kommer tilbage til klostret.” Han havde alvorsfuldt kigget Kirstine i øjnene. ”Der går sikkert en rum tid, inden vi ses igen. Det bliver svært at overbringe grev Jacob oplysningerne om, at hans øverste høvedmand, Arvid Bentsen, har snigløbet ham. Det er et ondskabsfuldt forræderi, han har begået mod sin herre.”

Arvid kom tilbage med fornødenhederne til Henner Friser, der ud på eftermiddagen var faldet i søvn. Arvid kunne fortælle, at prioren havde udspurgt ham om, hvor de andre befandt sig, og været direkte grov. Derefter kunne han berolige den utålmodige Rane Jonsen i hytten.

Jens Kalf sendte sine to følgesvende tilbage til Vinderupgaard, pålagt absolut tavshed. De skulle orientere den gamle marsk om hændelsesforløbet. De begav sig derefter tilbage til Rane Jonsens usle gemmested, hvor de havde en længere samtale. Det lykkedes dem at overtale ham til at forblive i hytten, til kongens lig var bortskaffet. Rane Jonsen havde haft lang tid til at overveje situationen, at han mest var stemt for at tage videre mod Kaas i Salling, hvor han kunne underrette de norske udsendinge. Han havde visse overvejelser om at rejse med til Norge. Underretningen om kongens død, rystede ham. Der var ingen tvivl om, at han nu erkendte sin vanskelige situation. Han talte også om, at tage med Jens Kalf og Sune mod Viborg, og herfra søge videre til Møllerup og marsk Stig. Jens Kalf viste endnu en gang sin kløgt, da han mindede Rane Jonsen om, at marsken sikkert nødig ville gæstes af en person, som sandsynligvis ville blive sat i forbindelse med mordet.

De efterlod Rane Jonsen i hytten sammen med Tokes hest og opsadling. Aftalen blev, at Jens Kalf skulle underrette Rane, når han kom tilbage med forhåbentlig velforrettet sag. Så kunne Rane efterfølgende vælge, hvilken forklaring han ville benytte, når nyheden om kongens voldsomme død blev kendt. Rane Jonsen var i et meget mørkt humør, da de ved fårehytten tog afsked.

Det var nu snart to døgn siden, hun havde taget afsked med Sune og Jens Kalf.

”Pas godt på dig selv, kære søster. Jeg rejser østpå, og det varer sikkert længe, inden jeg drister mig hertil igen. Sørg nu for, at din grimme prior ikke udhungrer dit kloster helt.” Den sidste bemærkning havde været spøgefuld, men Sune var klar over, at det var den sørgelige virkelighed.

Idet Jens Kalf satte efter ham, nikkede han mod tunet, hvor prioren sammen med en af befalingsmændene stod og iagttog dem. Så sagde han hurtigt: ”Her er endnu en forklaring, der skal gives. Jeg kommer tilbage på hjemvejen,” og sendte Kirstine et varmt blik.

Kirstine tog sig til korset. Hun blev varm ved tanken om Jens Kalf og de mange timer, de forleden havde tilbragt sammen. Hun beundrede det klarsyn og den rolige måde, han behandlede de store problemer på.

I de forløbne dage, havde Kirstine hyppigt været ude at spejde ud over bakkerne og vejen sydfra. Sjovt nok havde hun to gange mødt prioren, som tilsyneladende spejdede i samme retning, men helt sikkert ikke efter det samme. Han skulle lige vide, tænkte hun. Prioren var ved at revne af nysgerrighed over alle de ting, som tilsyneladende foregik lige foran ham, imens han kun kunne vente.

Kirstine kunne dårligt koncentrere sig om den sene tidebøn. En af de yngre nonner, læste fællesbønnen, hvor de i kor svarede bekræftende, på de forskellige bekendelser. Aftenbønnen var meget smuk, og stemmerne inderlige. De takkede i kor for endnu en dag med Herren. Det var et af de ritualer, som Kirstine normalt holdt mest af, som gav mening, og som skabte en stærk fællesskabsfølelse. Denne dag var anderledes. Tankerne om kongens forvredne lig, de mange blodspor i Henner Frisers hytte. Det var så frygteligt, det hele. Hvordan skulle hun kunne holde stand mod prioren, og hvad ville der ske, når det blev kendt, at kongen var myrdet? Hvordan ville prioren reagere? Maven trak sig sammen, da hun tænkte på konsekvenserne, hvis det blev offentligt kendt, at kongen var dræbt på klostrets jord. Hun tvang sig selv til at lægge mere inderlighed i fællesbønnen. Ragnhild sendte hende et bekymret blik, da hun var ved at svare forkert på den lange trosbekendelse, hun huskede at starte på hymnen.

Prosessionen var netop kommet ud i den kolde korridor. Køligheden slog dem i møde mellem buerne ud mod den åbne gård, da der lød et par klemt fra portklokken.

Kirstine ventede, til hymnen stoppede. Så gik hun med hastige skridt hen ad buegangen, for at hente Arvid og Toke, men standsede, da hun så Toke komme hende i møde. Han var ved at spænde bæltet, og så direkte på hende, som om han havde læst hendes tanker.

”Tag nogle af mændene med dig,” sagde hun. ”Hvis det er Jens Kalf, skal broen sænkes, og han skal have adgang til arbejdsværelset. Tag dig ikke af prioren.”

Toke sprang af sted.

Kirstine stod et øjeblik rådvild og tænkte sig om. Så blev hun opmærksom på sine medsøstre, som alle stod og iagttog hende. Deres ansigter var spændte. Kirstine tvang sig til at slappe af. Så slog hun ud med hænderne og sagde lidt forknyt: ”Prioren har vist smittet mig. Han går også og venter besøg, men jeg tror nu ikke, det er til ham denne gang.” Hun mærkede varmen stige op i kinderne. Sikke en pinlig forklaring. I det samme blev hun opmærksom på, at det kunne tolkes således, at det var kongen, der stod ved porten. Hun så Gertruds blik flakke.

”Nej, Gertrud. Det er ikke kongen, der kommer.” Ordene fløj ud af munden på hende. Hun tænkte øjeblikkeligt, at nu havde hun røbet sig. Igen mærkede hun varmen i kinderne. Så gik hun mod døren, for ved selvsyn at se, hvem der var ved porten.

Det var mørkt udenfor, og hun havde svært ved at se noget som helst. Hun kiggede op mod stjernerne, og langsomt vænnede hendes øjne sig til mørket. Vindebroen dukkede op, og bakkerne på den anden side af vandet, kunne nu ses som en mørk skygge. Langsomt dukkede de lave enebærbuske også op. Hun hørte, at der blev diskuteret nede ved vindebroen. Aage råbte et eller andet, og Arvid blandede sig. Hun modstod fristelsen til at gå derned. Mændene kunne bedre takle prioren.

Så lød den kendte rutsjende lyd fra vindebroen, og igen var der tavshed og dæmpet tale. Hun kom til at tænke på sine medsøstre indenfor. Hvor meget vidste de, og hvor meget kunne de fornemme? Var de mon klar over, at noget ekstraordinært var under opsejling? Novemberkulden sneg sig ind på hende. Der blev talt frem og tilbage dernede i mørket. Nu blev vindebroen hævet igen. Jeg bliver snart nødt til at gå ind, tænkte hun. Hendes tænderne begyndte at klapre, da hun endelig kunne se, at nogen var på vej op mod hende.

Da hun trådte tilbage i lyset indendøre, stod de der stadig. De spændte ansigter var de samme. Alligevel syntes Kirstine, at ansigterne lyste lidt op, da de så Jens Kalf træde indenfor. Hans ansigt var vejrbidt. Hans ellers altid flotte klædning var gennemvædet af smuds og skidt fra de to dages rejse, hvor han stort set ikke havde været inden for en dør. Alligevel sendte han sin søster Helene et stort smil og et lille klem. Han nikkede ærbødigt mod Ragnhild, som blev helt forlegen over opmærksomheden.

”Godaften. Er I ikke gået til ro så sent?” Han så sig smilende omkring. Kirstine så med det samme, hvor træt han var. Udmattet var vist et bedre ord.

”Jo, vi var egentlig ved at gå til ro, men så klemtede det med klokken,” sagde Cecilie.

Kirstine så medsøstrenes nærmest forstenede ansigter. Alle fornemmede et eller andet uden at kunne sætte ord på. De forrevne klæder, og det sene tidspunkt for besøget vidnede om noget dramatisk.

”Skal vi sørge for mad,” spurgte Gulla endelig og brød tavsheden. Hun så ud, som om hun allerede var på vej ud i køkkenet.

”Åh, ja tak, jeg er hundesulten,” svarede Jens Kalf.

”Kom med op i arbejdsværelset,” sagde Kirstine hurtigt og vendte sig derefter mod sine medsøstre: ”Det er tid at gå til ro. Vil et par af jer hjælpe Gulla med mad og med at få redt op i det store værelse i gæstefløjen.”

Da Jens Kalf forsvandt op ad trappen mod arbejdsværelset, begyndte nonnerne langsomt at søge mod deres kamre. Det var, som om klyngen ikke rigtig ville lade sig opløse.

”Du ser træt ud. Skal jeg ikke hjælpe dig af med dine støvler?” spurgte Kirstine, da hun kom ind i arbejdsværelset.

Jens Kalf satte sig blot tungt på bænken ved bordet, som om han ellers ville have sunket sammen på gulvet. Uden at gøre vrøvl lod han hende trække de store rytterstøvler af, og derefter den kraftige kofte. Selv sværdet og stortrøjen lod han hende tage. Kirstine rystede lidt på hånden, da hun løsnede båndet øverst på hans skjorte. Hun mærkede den ramme duft af mand og sved. Han kiggede op i hendes øjne, som hun stod bøjet over ham. Hendes hænder kærtegnede hans kind, og hun så ømt på ham. Varmen steg igen op i hendes kinder, og langsomt sænkede hun blikket. Så hørte hun skridt udenfor. Hurtigt kom hun over på den anden side af bordet og satte sig. I næste øjeblik kom Cecilie og Gulla ind med mad og øl. Cecilie standsede i døren på vej ud, og så spørgende på Kirstine.

”Tak, Cecilie, jeg tror, jeg taler med den unge herre.”

Jens Kalf rakte sultent til maden foran sig, og Kirstine sad blot og iagttog den uvanligt glubske måde, hvorpå han tog for sig af retterne. Selv sad hun blot og nippede til sit bæger. Han begyndte at tale, selv om han havde mad i munden.

”Toke kom som aftalt til den sydlige ende af Stubbergaard Sø. Vi fik liget bundet godt fast og nåede Hagebro i bælgmørke. Broen var hævet, så vi måtte vække fæsterne ved Hagebro. Først ville de ikke sænke broen for os, men da vi nævnte priorindens navn og sagde, at vi havde et ærinde for klostret, blev sagen en anden. Jeg tillod mig at sige, at prioren ikke måtte vide af vort besøg.” Han udstødte en behersket latter. ”Det hjalp betydeligt; de hader prioren og hans mænd, som tilsyneladende også spiser dem ud af huset. Jeg tror, vi kan stole på de to sønner på gården.” Han så spørgende på Kirstine.

”Jeg er sikker på, at vi kan stole på dem. Spurgte de til jeres last på trækhesten?” Kirstine brød sig ikke om, at flere end højst nødvendigt kendte sandheden.

Jens Kalf rystede på hovedet. ”Det var mørkt som graven, og ingen kunne have nogen som helst fornemmelse af, hvad vi havde i bylten. Hvis ikke det havde været så stjerneklart, havde vi slet ikke kunnet orientere os. Men vi nåede da frem til Daugbjerg, før det blev lyst. Kongens blod havde gennemvædet stoffet, hvori han var indesvøbt. Vi mødte flere rejsende og lokale, så vi turde ikke fortsætte i dagslys. Derfor søgte vi tilflugt i en ussel og forladt jordhule. Sune fik sørget for noget spiseligt, og det lykkedes os at få lidt søvn i løbet af dagen.” Jens Kalf tog et ordentligt drag øl. Han var så træt, at hans øjne en gang imellem var ved at falde i. ”Det var uheldigt, at det var overskyet, da mørket igen faldt på.” Han kiggede på Kirstine for at se, om hun forstod, hvad det betød.

Hun kiggede blot undrende på ham.

”Det var den mørkeste nat, jeg nogensinde har oplevet. Den Sankt Cecilie nat vil jeg aldrig glemme, for det lykkedes os at fare grundigt vild på de vidtstrakte heder og i skovene, som man møder inden Viborg. Vi kunne lige så godt være endt tilbage ved Hagebro. Vi måtte trække hestene, for hverken dyrene eller vi kunne se en hånd for os. Det blev en forbandet lang nat.”

Kirstine lagde mærke til, hvor forrevne hans hænder var. Sikkert fra krat og træer på vejen. Hun forestillede sig, hvordan det havde været.

Jens Kalf fortsatte: ”Da det første dagslys endelig kom frem, havde vi slet ingen anelse om, hvor vi befandt os. Heldigvis så vi en lille kirke med nogle gårde og huse omkring. En anelse uden for landsbyen lå en fællesbygning, en form for lade. Der brød vi ind og så, at den var halv fuld af hø og markredskaber. Vi orkede simpelthen ikke at bevæge os længere frem mod Viborg, selv om det viste sig, at vi var ganske tæt på.” Han gjorde et lille ophold, da han genkaldte sig det, der kom bagefter. Det så ud, som om han ikke brød sig om det, han så for sit indre blik. ”Vi lagde kongens lig lidt uden for laden. Det var ikke noget kønt syn, da vi fik ham viklet ud af stoffet fra Henner Frisers hytte. Så lagde vi hans sværd og saddeltasker ved siden af, hvorefter vi stak ild til laden. Vi tog afsked med hinanden og aftalte, hvordan vi skulle få alarmeret beboerne i nærheden. Sune tog sig af de østligste gårde, hvor han råbte folk under våben. Jeg selv red hen til kirken, hvor jeg ringede vildt med klokken. Det viste sig at være landsbyen Finderup, hvor jeg kun har været et par gange tidligere på gennemrejse.” Han smilte frem for sig. ”Landsbyens beboere kom søvndrukne frem fra deres sengehalm, og jeg red rundt og råbte, at der var ild i laden, og at kongen var dræbt på det skammeligste. Sune fik også lavet en vældig ballade, og der var vild opstandelse. I det samme brød flammerne gennem taget på laden, og alle fik syn for sagen. Det var endnu ikke helt lyst. Jeg fik råbt, at dronningen skulle underrettes om ugerningen, og imens strømmede alle beboerne mod laden.” Han rystede på hovedet, som om han stadig var i landsbyen. Så smilede han til Kirstine, og der var et øjebliks stilhed.

”Er der ikke nogen, der kan genkende dig?” spurgte hun bekymret.

”Det er ikke sandsynligt. Det var stadig halvmørkt, og forvirringen var stor. De fleste tænkte blot på branden og den dramatiske opvågen. Det var vigtigt at få råbt, at kongen var myrdet. Det har sikkert også frembragt en uhyggelig stemning i landsbyen. Jeg valgte at fortrække ud af byen straks efter. Jeg flygtede i retning sydover, så der ikke var noget, der pegede på stimænd fra Vestjylland. Hele formiddagen red jeg mod syd, indtil jeg var sikker på, at ingen kunne spore mig. Først derefter begyndte jeg hjemturen.”

”Hørte jeg ikke noget om Finderup og en ridder Niels Knudsen?” spurgte Kirstine. Hun var kommet i tanke om noget, hun havde hørt for nylig.

”Jo,” sagde Jens Kalf. ”Niels Knudsen, som er en af hertug Valdemars nære støtter, holdt sig skjult i Finderup, inden kongen rejste herop. Han havde samme mål som Arvid Bentsen, men det var andre, der havde sendt ham.”

Begge sad de og tænkte over det sidstnævnte.

”Det var ikke derfor, vi efterlod kongens lig i Finderup,” sagde Jens Kalf. ”Det var helt tilfældigt, fordi vi var faret vild. Egentlig ville vi have afleveret liget ved Viborgs porte. Men denne tilfældighed vil sandsynligvis kompromitere ridder Niels. På den anden side var det jo det, han ville. Han ønskede vitterlig at slå kongen ihjel.” Han trak på skuldrene.

”Hvad nu med Rane Jonsen?” spurgte Kirstine.

”Han tager af sted i morgen. Jeg besøgte ham i fårehytten, inden jeg kom her. Han tager videre til Kaas i morgen, og derefter rejser han til Viborg og melder sig hos marsken … eller hvem der nu tager ledelsen. Jeg er bange for, at vi står over for store omvæltninger. Peter Hoseøl står sikkert på spring til at blive drost igen.”

Kirstine sad lidt og tænkte. Der var mange ubesvarede spørgsmål. Så sagde hun: ”Ingen kan vel dømme Rane Jonsen for et mord, som han ikke har været medvirkende til? Og Peter Hoseøl kan vel heller ikke blot blive drost, fordi han ønsker det?”

”Rane Jonsen kan påstå, at han var sammen med kongen, da de rejste mod Kaas. Han vil også kunne påstå, at de valgte at dele sig for deres forfølgere, og at aftalen var at mødes på Kaas. Nu ved han i hvert fald, at kongen er fundet i Finderup.” Jens Kalf så tankefuld ud. ”Det, der bliver afgørende, er, hvordan magthaverne vælger at opfatte en sådan forklaring. Dronningen kunne måske godt tænke sig nogle syndebukke for mordet. I så fald vil Rane som Hvide være udsat. Grev Jacob er også meget udsat, fordi Arvid Bentsen altid har været hans mand.” Det kneb Jens Kalf at holde øjnene åbne. ”Alt det er i første omgang os uvedkommende. Det, vi skal, er at holde lav profil. Der må ikke være noget, der kan pege i retning mod os. Slet ikke.” Han stoppede op i sine tankebaner og udbrød så: ”Hvad med prioren?”

”Prioren har ventet forgæves i efterhånden mange dage. Han bliver mere og mere uudholdelig.” Kirstine fortalte om de seneste trusler og om den uvidenhed, prioren befandt sig i.

”Hmm, vi må have gjort noget ved den prior,” sagde Jens Kalf. ”Han snuser for meget rundt, og han går os alle sammen på nerverne. Jeg skal nok tale med min far om det. Noget må gøres.”

Jens Kalf forlod klostret tidligt næste morgen. Før han red af sted, sagde han: ”Vi vil op ad dagen modtage efterretninger om kongens død. Rygterne vil komme som løbeild, og efterretningerne vil sandsynligvis være ude over hele riget i løbet af timer og ikke dage. Budskabet vil nå de østligste egne lige så hurtigt, som en hest kan tilbagelægge afstandene.”

Prioren sendte fra morgenstunden sine folk af sted mod Hagebro, og der blev sendt andre ryttere ud for at få efterretninger om kongen, som nu var ganske meget forsinket i forhold til det aftalte.

Cecilie og Kirstine sad lige inden middagsstunden og talte om, hvornår efterretningerne ville nå Stubber Kloster, da der pludselig blev ringet med portklokken.

”Så er det nu,” sagde Kirstine. ”For en gangs skyld vil jeg ikke gå ud og se, hvem det er. Jeg tror, vores prior vil have hastværk med selv at komme og fortælle så vigtige nyheder.”

De hørte heste trave over vindebroen og hørte flere af klostrets beboere gå ud på tunet, hvor der var et godt overblik over, hvad der hændte nede ved herberget.

Margretha var den første, der kom forbi arbejdsværelset. Stakåndet videregav hun, hvad hun vidste: ”Priorens ryttere fra Hagebro er kommet hjem i yderste hastværk. Det lader til, at de har vigtige tidender at overbringe. De er i hvert fald vældig ophidsede.”

”Tak, Margretha,” sagde Kirstine roligt. ”Vi vil sikkert hurtigt finde ud af, hvad der er hændt.”

Cecilie og Kirstine var netop kommet fra middagsbønnen, da prioren kom op til dem i arbejdsværelset. Det var vel knap en time efter, at rytterne var kommet hjem med de nye tidender. Han havde sin joviale mine på, og satte sig uden at være budt, ved siden af Cecilie. Han havde sikkert håbet, at Kirstine ville spørge til den opstandelse, som rytterne havde forårsaget. Det var jo ydermere usædvanligt, at rytterne fra Hagebro vendte tilbage inden aften. Men begge nonner forholdt sig tavse, som var det noget, de havde aftalt.

Mikkel Tavsen sad lidt og kiggede på Kirstine, og valgte kort efter at bryde tavsheden: ”Jeg havde egentlig håbet, at jeres gode ven og partner Jens Kalf var her endnu. Jeg har efterretninger, som sikkert ville interessere ham.” Prioren forsøgte at vække deres interesserede.

”Jens Kalf er vendt tilbage til Vinderupgaard. Det troede jeg, prioren var klar over.” Kirstine bøjede sig over et brev, som hun allerede havde læst fra morgenstunden. Så rejste han sig med et sæt.

På vej ud af døren sagde han henkastet: ”I øvrigt kan jeg oplyse, at kongen er blevet myrdet Sankt Cecilie nat. Det foregik i Finderup Lade, tæt ved Viborg.”

- 41 -

Regnskabet gøres op – November 1286

Dronning Agnes sad i tårnværelset på den store borg i Viborg. Hun havde en smuk udsigt mod øst, ud over søen og de befæstede volde. Hun havde netop talt med den unge Erik. Sønnen følte vist ikke nogen form sorg over budskabet om sin fars voldsomme død.

Agnes overvågede hver dag sønnens læring, som blev forestået af en af broder Clements’ munke. Det ærgrede hende, at det tilsyneladende var så svært at få lærdom ind i hovedet på drengen. Han var 12 nu, og alligevel tænkte han kun på at komme ned i staldene, eller hvor han nu holdt til. Der var hele tiden to af Peder Skånings folk der fulgte Erik, med strenge ordrer fra Peter Hoseøl, om ikke på noget tidspunkt at slippe drengen af syne.

En tjenestepige åbnede døren og så spørgende mod dronningen. Bag tjenestepigen stod flere af de mindre børn, som ville ind til deres mor.

Dronningen rystede irriteret på hovedet. I den seneste tid var hun begyndt at afvise de små, som altid var beskidte og støjende. Mon det er, fordi de minder for meget om ham, tænkte hun. Hun fik denne mærkelige trykken for brystet. Smerten havde forfulgt hende de seneste dage. Peter Hoseøl havde hentet hende, så de kunne foretage ligsyn i byens kirke. Hun gøs ved tanken om det uhyggelige syn.

”Han har været død i mindst tre dage,” sagde Peter Hoseøl, som havde stået lige bag hende.

Selv efter munkene havde gjort liget i stand, var det ikke til at skjule, at kong Erik havde lidt en voldsom død.

Agnes holdt inde med broderiet, hun var i gang med. Der i kirken, havde hun for første gang mærket smerten fra brystet. Hendes hjerte havde slået voldsomt, og en ny følelse af dårlig samvittighed og skyld, havde sneget sig ind på hende.

”Jeg har slået ham ihjel,” sagde hun til sig selv. ”Hvad er det, jeg har gjort?” Smerten tog til, og nu mærkede hun igen, sit hjerte slog voldsomt. Den dag i kirken havde det ikke været nødvendigt at spille noget skuespil. Synet havde virket så voldsomt på hende, at hun var brudt i gråd. Bispen og de øvrige tilstedeværende havde set medlidende på hende. Hun huskede endnu, hvordan biskoppen havde ført et lille klæde op til munden, for at skjule sin egen sindsbevægelse.

På vejen fra kirken havde Peter Hoseøl dæmpet rost hende. ”Ingen af de tilstedeværende, kunne udstå synet af ham. Alle hadede kongen af et godt hjerte. Dronningen gjorde det meget overbevisende.”

Agnes fik gang i sit håndarbejde igen. Smerten var der stadig. Endnu en gang genskabte hun den formiddag, da budskabet om kongemordet var nået Viborg. Hun og Peter Hoseøl havde i hele tre dage ventet på meddelelsen. Til sidst troede hun ikke længere på det. Dagen i forinden, havde Peter Hoseøl haft et kort møde med Arvid Bentsen, hvor Arvid afleverede den blodige lille bylt, indeholdende kongens finger med kongeseglet. Efter mødet bad Peter Hoseøl Arvid om at tage sine mænd med ind på nogle af gæstgiverierne, så de kunne blive set, af så mange som muligt.

”Nogen af dem, vil ganske sikkert tale over sig. Er Arvid Bentsen involveret og mistænkt, vil grev Jacobs navn helt sikkert blive trukket med. Og så er hele Hvidernes parti under mistanke,” sagde Peter Hoseøl, som tydeligvis havde gennemtænkt det hele.

På sin stille måde fortalte Peter Hoseøl Agnes, hvordan han tillige sikrede sig, at Arvid Bentsen ville blive set af vigtige og troværdige mænd, når de besøgte staden. Derefter ville Arvid Bentsen være nødt til at flygte mod øst. Belønningen for udåden ville først blive udbetalt, når han var kommet til Estland.

”Så er han godt af vejen, og nærmer han sig efterfølgende de danske strande, vil han være jaget og fredløs, og dermed alles bytte.”

Dagen efter Sankt Cecilie dag, nåede budskabet om, at kongen skulle være blevet myrdet i Finderup Lade, til Viborg. Nyheden skabte opstandelse. Peter Hoseøl var straks ved dronningens side, og befalede en større styrke lejesoldater ind på slottet. Faktisk en hel del flere, end den gamle borg kunne rumme. Der var mandskab alle steder. Byens volde og forsvarsværker blev bemandet, og portene strengt bevogtet. En overgang blev der standset for ud- og indgående færdsel. Den opskræmte befolkning søgte ud på byens markedspladser, for at købe forråd og brænde, som var byen under belejring. Alle byens kirkeklokker kimede det halve af formiddagen, indtil byens borgherre fik nok, og beordrede den øredøvende larm bragt til ophør.

Peter Hoseøl tog kommandoen i dronningens navn, hvilket ikke var svært, idet marsken var draget hjem til sin hjemstavn på Møllerup i Østjylland. Drost Uffe Nielsen befandt sig på Sjælland, og ingen vidste, hvor Rane Jonsen befandt sig. Peter Hoseøl beordrede lejesoldater mod Finderup, og befalede endnu en styrke, at kigge efter eventuelle spor fra mordstedet. Allerede om eftermiddagen, ankom Lars Tygesen med 150 ryttere, som kort efter atter forlod byen, for at tage del i opklaringen i Finderup.

Ved middagstid dagen efter Sankt Cecilie aften, blev kongens mishandlede lig bragt gennem den vestre byport. Det blodige lig var blotlagt, og blev kørt på en kærre til domkirken. Det uhyggelige syn skabte yderligere opstandelse. Erik Klipping var ganske vist ikke særlig vellidt, men det makabre og chokerende syn skabte en vis sympati, især mod dronningen og hendes familie. Mange af byens borgere bevæbnede sig, og stemningen var oprørt. Allerede ved aftenstid dagen efter Sankt Cecilie nat, svirrede det med rygter om Arvid Bentsen og hans mænd. Mange havde set kæmpen, både før og efter Sankt Cecilie aften, og rygterne overdrev hans størrelse og grumhed.

Efter et par dage, var der ved at være ro i byen igen, og portene var atter åbne hele dagen. Der var ingen truende magt, stod uden for byportene, og der var ingen sikre spor efter kongens mordere. Lars Tygesens høvedsmænd red mod øst, da der kom sikre vidnesbyrd om, at Arvid Bentsen var draget den vej. Der var kommet efterretninger om, at han havde overnattet i landsbyen Vium, hvor hans mænd havde skændet værtsfolkene. For at gøre situationen lidt mere dramatisk bad Peder Hoseøl et større kontingent tyske lejesoldater om at sætte efter Lars Tygesens mænd for at være sikre på, at de var nok, hvis det lykkedes at indhente misdæderen.

En ung page bragte Agnes ud af hendes tankebaner. ”Marsk Stig Andersen ønsker foretræde hos dronningen,” sagde han. ”Skal jeg vise ham ind?” Han afventede dronningens svar. Han havde ofte vist marsken ind, så der var ikke noget usædvanligt ved besøget.

”Nej lad ham vente.” Agnes tænkte sig hurtigt om. Så fortsatte hun: ”Vis ham ind i forgemakket, og byd ham noget … et eller andet” Hun var overrasket over, at marsken allerede meldte sig. Denne første samtale ville blive vanskelig. ”Når du har gjort det, skal du finde Peder Hoseøl så hurtigt som muligt og bede ham komme over til mig. Det haster.”

Dronning Agnes og Peter Hoseøl sad mageligt ved det store bord i et forrum til den store riddersal. Pagen åbnede døren og viste marsk Stig Andersen ind. Pagen bukkede ærbødigt for den myndige marsk, som selvsikkert kom ind. Hans ansigt var udtryksløst, da han konstaterede, at Hoseøl sad ved dronningens side. Måske anedes en svag undren, men ellers var der intet unormalt at spore. Marsken havde ofte haft sin gang hos Agnes, om end de aldrig havde haft noget fortroligt forhold.

Marsken nikkede tavst mod Hoseøl og stillede sig foran dronningen. Klædedragten bar præg af hans nylige ankomst til Viborg og rejsen fra Møllerup. Turen tog normalt to dage. Agnes lagde mærke til, at marsken ikke var iklædt sin brynje eller anden krigsklædning. Han bar dog sit store sværd ved sin side, og over skulderen sine saddeltasker, hvori der, så vidt hun kunne se, lå yderligere udrustning. Som altid var marsk Stig rank og udstrålede en betydelig autoritet.

Marsken bukkede afmålt for dronningen, og sagde med dyb stemme: ”Det gør mig ondt at erfare om kongens voldsomme død. Rygtet nåede ganske hurtigt Møllerup. Jeg er kommet så hurtigt som muligt for at melde mig til tjeneste for dronningen,” og bukkede let.

Dronning Agnes nikkede, men forholdt sig dog tavs. Efter et øjeblik rettede hun blikket mod Peter Hoseøl, som blot sad og så frem for sig.

Peter Hoseøl sagde: ”Velkommen til staden, Stig Andersen. Som jeg har sagt til dronningen, burde marsken have beskyttet kongen bedre. En marsk bør altid sørge for, at kongens liv aldrig kan komme i fare. Det har været tidligt, at marsken søgte sit vinterkvarter.” De bebrejdende ord blev udtalt i et lavt og følelsesløst tonefald. Det lød nærmest, som om han blot talte om vejret eller andre almindeligheder.

Det var bemærkelsesværdigt, at marsk Stig modtog ordene så roligt. Den eneste sindsbevægelse, der anedes i hans ansigt, var en anelse træthed. Han sagde: ”Lad os ikke foregive en uvidenhed, som kan virke uværdig for personer af vores stand og stilling.” Marsk Stigs ro udelukkede modsigelse. Han stod blot og iagttog de to, som ikke gjorde anstalter til, at marsken skulle sætte sig hos dem.

Dronning Agnes så et øjeblik bestyrtet ud. Så lænede hun sig tilbage i den høje stol og skævede igen til Hoseøl, som syntes at ville sige noget. De blev dog afbrudt, idet pagen igen åbnede døren og meddelte, at ridder Lars Tygesen meldte sin ankomst.

Dronningen nikkede, og viste med en håndbevægelse, at den nyankomne kunne træde nærmere.

Skridtene på stengulvet, og den klirrende lyd fra en person, der var i tungt harnisk, hørtes tydeligt. Så dukkede han op i døren i fuld størrelse. Under armen havde han en hjelm, hvori der sad hele to buskede fjer. Havde han haft den på, havde han ikke kunnet gå igennem døren. Lars Tygesen var høj og rund. Den vældige brystkasse, og endnu større vom fik ham til at syne anderledes, end de fleste mænd.

Peter Hoseøl pegede på en stol i hjørnet af lokalet. Det fremgik, at Lars Tygesen var tilkaldt for at overvære samtalen. Han satte sig tungt, og satte sit store sværd foran sig, og stirrede koldt på den stående adelsmand.

Peter Hoseøl henvendte sig til Lars Tygesen: ”Er der noget nyt fra dine folk, der forfølger Arvid Bentsen?”

Lars Tygesen rystede kort på hovedet. ”Vi forsøger at nå ham, inden han sejler østerud. Er han først til søs, bliver det svært at spore ham.” Han så ikke ud, som om han havde andet at tilføje.

Peter Hoseøl tog igen ordet, denne gang henvendt til marsk Stig: ”Dronning Agnes har besluttet at genudnævne mig som drost. Det er afgørende for dronningen, at hun kan stole på de mænd, hun har omkring sig. Derfor er der afgået bud til Uffe Nielsen om, at jeg har overtaget hans post. Der bliver i øjeblikket lavet undersøgelser, så vi kan få sandheden om, hvem der har taget livet af vores kære konge, frem. Indtil da anser dronningen det for yderst vigtigt, at der er en kreds om den unge Erik, som vi kan stole på, og som vi har vished om ikke står bag mordet på hans far.” Han holdt inde og iagttog, hvordan den anden modtog denne meddelelse. Så spurgte han hurtigt: ”Har Stig Andersen Hvide noget bud på, hvem der kan have begået ugerningen?” Det var tydeligt, at han med vilje anvendte tilnavnet Hvide for dermed at henvise til marskens slægtskab.

Marsken så ud, som emnet ikke interesserede ham synderligt. Eller, mere sandsynligt, at det var tidsspilde at tale om det. Han så på dronningen, da han endelig sagde noget. ”Jeg tror, det er en kendt sag her i lokalet, at morderen er Arvid Bentsen. Det er jeg personligt heller ikke i tvivl om.” Marsk Stig kiggede stadig på dronningen.

Agnes slog ærbart blikket ned, med påtaget ærbarhed.

”Hvordan kan du være så sikker på det?” spurgte Peder Hoseøl.

”Som jeg sagde før, er der ingen grund til, at vi forstiller os over for hinanden. Det er ligesom ikke værdigt, når vi nu ved anderledes. Lad mig blot sige her, at jeg er overbevist.”

Der opstod en lang pause. Der kom en klirrende lyd fra Lars Tygesen, som ændrede stilling i den ubekvemme rustning.

Så fortsatte marsk Stig: ”Den beslutning, som kongens mordere har truffet, kan måske være ganske fornuftig, set ud fra hvad der er bedst for landets ve og vel. Ikke destro mindre har både Uffe Nielsen og jeg tjent vores konge efter bedste evne. Det samme gælder for grev Jacob af Halland.”

”Ja så,” sagde Peder Hoseøl blot. Det så ikke ud til, han var enig i udlægningen. Så spurgte han: ”Hvad tror marsken motivet har været for disse mordere?” Stemmen lød en anelse sarkastisk.

Agnes vendte sig igen mod Hoseøl, som om hun ikke helt forstod årsagen til spørgsmålet, og rettede igen opmærksomheden mod marsken. Hun syntes ikke helt at kunne skjule sin antipati.

Marsken stod et øjeblik og tænkte sig om. Så sagde han: ”Jeg kan få øje på to-tre mulige grunde. Den første kunne tænkes at være den udenrigspolitiske. Kongens fredsforhandlinger med Norge er sikkert ikke populære, hvis man hælder til en tæt alliance med Tyskland. Den anden årsag kunne være af mere personlig karakter. Kongens udsvævende, og for nogen ret ugudelige og løsslupne levevis kunne også være en nærliggende årsag.” Marsken holdt inde.

Peter Hoseøl nikkede sigende. Dronning Agnes sad med en mine, som mere satte et spørgsmålstegn ved nødvendigheden af denne samtale.

”Ja så, og den tredje?” Peter Hoseøl så ud, som om han interesserede sig for den sidste mulighed.

”Den sidste årsag kunne være et ønske om at få mere magt – måske i kombineret med et ønske om at gøre landet en tjeneste. Kongen var ikke folkekær, og han er blevet styret – først af sin mor og siden af flere andre. Det er ikke godt, når den øverstbefalende ikke magter opgaven.” Marsk Stig stod afventende. Han lod til at være helt upåvirket af samtalen, som ellers kunne tolkes som en form for forhør. I stedet for at vente et nyt spørgsmål valgte han selv at spørge: ”Den tidligere drost Uffe Nielsen forsøgte hele tiden at holde enighed og ønskede at beholde riget samlet. Også selv om han vidste, at der er to partier, som grundlæggende er uenige. Er det dronningens hensigt at gøre den ene part ansvarlig for kongens død? Jeg spørger, fordi en sådan situation kunne splitte riget, og være direkte årsag til, at Danmark kommer til at stå endnu svagere, end det er tilfældet i dag.” Marsk Stig så endnu en gang direkte på dronningen.

For første gang sagde Agnes noget. Hendes stemme var vred, da hun udbrød: ”Stig Andersen må tænke på, at jeg kun er formynder, indtil min søn Erik selv kan varetage opgaven som konge. Indtil da vil jeg omgive mig med de folk, som jeg har tillid til. Så vidt jeg husker, var Stig Andersen den ridder, som ikke sværgede min søn troskab, om end det er længe siden.”

Marsken ignorerede tonefaldet og svarede i et venligt tonefald. ”Skal det forståes således, at dronningen ikke har tillid til mig som marsk og ej heller til min svoger Uffe Nielsen, som nylig er blevet frataget posten som drost?”

Agnes sad et øjeblik og stirrede på ridderen, der stod foran hende. Så skævede hun igen til Peter Hoseøl, som omgående svarede marsken.

”Indtil bagmændene til mordet er udpeget, har vi ikke tillid til nogen. Det gælder både Uffe Nielsen som drost og dig som marsk. Kammermester Rane Jonsen, som efter sigende var sammen med kongen på mordtidspunktet, har vi endnu ikke set eller hørt noget til. Men det gælder naturligvis også ham. Vi har ikke tillid til nogen i øjeblikket.” Peter Hoseøl satte sig til rette.

Stig Andersen så spørgende rundt.

”Ja, vi erstatter dig med Lars Tygesen, som allerede har påtaget sig vigtige opgaver i opklaringen. Det er tillige hans mænd, som forfølger Arvid Bentsen. Fra ham kan vi få svaret på, hvem der egentlig står bag mordet.”

Da Stig Andersen iagttog Peter Hoseøl, kunne det anes, at den lille nyudnævnte drost var lidt ubekvem ved samtalen. Hele to gange bøjede han sig frem i stolen, og var tilsyneladende lidt utilpas ved at skulle se op på den stående adelsmand. Da marsken stadig ikke sagde noget, spurgte Hoseøl hurtigt: ”Hvorfor svor du ikke den unge Erik troskab i sin tid?”

”Det er en gammel historie, og ret personlig,” sagde Stig Andersen, men besluttede dog at give en kort forklaring. ”På det tidspunkt var jeg også marsk. Jeg havde stået i spidsen for flere felttog mod Sverige med heldigt udfald. Kongen var ung dengang, og forblev det meste af tiden i Danmark. På et af de felttog opsøgte han min hustru, Cecilie, og … skal vi sige forulempede hende. Jeg var også ung dengang og bar nag. Min svigerfar, Uffe Nielsen, talte mig dog tilrette. Han holdt på, at politik og følelser holdes adskilt. Det har jeg lyttet til, og jeg er af den opfattelse, at Uffe Nielsen som drost er en stor statsmand. Vi har ikke mange af hans format i riget.” Stig Andersen gjorde et lille ophold. ”Dronningen må kende til de mange affærer kongen har haft i årenes løb? Jeg forstår godt dronningens bevæggrunde i denne sag.”

Han blev afbrudt af Peter Hoseøl, der brysk sagde: ”Stands! Stig Andersen skal ikke anklage nogen her. Ellers vil det gå ham ilde.”

De hårde ord havde tilsyneladende vækket den nye marsk, Lars Tygesen, som rejste sig med et sæt, og rettede sig ud i sin fulde størrelse. Han forholdt sig truende, men talte ikke.

”Har Stig Andersen noget at tilføje, før han vender tilbage til Møllerup og arneilden?” Peder Hoseøl havde genvundet sin rolige overflade, og så spørgende på den nu tidligere marsk.

”Jeg kunne godt få lyst til at spørge, om det er dronningens ønske at få skyldsspørgsmålet lagt på personer, som nyligt har tjent hendes mand loyalt og trofast, og kun haft landets bedste for øje?”

Peter Hoseøl svarede igen for dronningen: ”Vi ønsker kun at få sandheden frem. Intet andet.”

”Det kan jeg tvivle på. Alligevel vil jeg gerne sige, at dronningen og Peter Hoseøl bør overveje sagen nøje. For landets skyld vil det være trist, hvis vi bliver bragt ud i krig og fejde mod egne landsmænd. Ingen vil drage fordel af en sådan strid. Tværtimod vil landet lægges øde, og vore naboer vil søge at drage fordel af vor svaghed.” Stig Andersen bukkede for dronningen, og forlod gemakket med rank ryk.

Dagen efter ved samme tid, sad dronningen igen i tårnværelset. Hun havde skikket bud efter Peter Hoseøl, som dagen før havde forladt hende, sammen med den store Lars Tygesen. Der var mange spørgsmål, der pressede sig på. Hun ønskede inderligt at vende tilbage til Skanderborg Slot, hvor hun hørte hjemme, og hvor der ikke var så overfyldt som i Viborg. Samtidig var hun godt klar over, at det var mere sikkert, at den unge Erik opholdt sig i Viborg, hvor marsk Lars Tygesen befæstede byen, med de mange tyske lejetropper og kongens hird. Agnes`s bror Otto, var kommet op fra Tyskland, og befandt sig nu i Skanderborg. Han kunne give hende beskyttelse, hvis det kom til væbnet kamp. Det, hun havde hørt fra Stig Andersen, var dog ikke trusler om kamp eller fejde. Det var nærmere en udstrakt hånd. Hun tolkede hans ord om fred og fordragelighed, som var han klar over, at hans parti stod svagt. Hun afskyede den måde, han havde forsøgt at tale til hendes bedre jeg. Nej, skulle han opnå noget, måtte han udvise passende underdanighed. Han kunne have tilbudt, at sværge den unge Erik troskab. Men nej, dronning Agnes stolede ikke på Stig Andersen Hvide. I hendes øjne var han den største modstander, sammen med denne opblæste grev Jacob.

Pagen kom ind og meldte Peter Hoseøl.

På sin sædvanlige stille måde, kom den lille mand ind og satte sig nærmest ydmygt over for dronningen. Agnes brød sig ikke om den snedighed, Hoseøl udviste. Fra kongen vidste hun, at han altid var yderst velinformeret om alting. Hun forstod tillige bemærkningen fra gårdsdagen om, hvem der havde styret kongen. I sit stille sind var hun klar over, at var hun ikke på vagt, ville det gå hende ilde. Agnes spurgte om, hvad hun uroligt havde tænkt på siden mødet med Stig Andersen.

”Bliver han en farlig modstander for os? Kendte han virkelig til vore planer?” Hun så direkte på sin nye drost, han havde pligt til at underrette hende om tingenes tilstand.

Peter Hoseøl slog afværgende ud med armene, og så beroligende på dronningen. ”Dronningen kan være helt rolig. Jeg skal nok sørge for, at der kommer styr på situationen.” Han tav, og så nærmest ud, som han ikke fandt det nødvendigt at tale mere om den sag. Han skiftede emne og spurgte til dronningens velbefindende.

Agnes affærdigede ham og gentog sit spørgsmål. ”Jeg ønsker naturligvis at blive orienteret på samme vis, som var det kongen selv. Min søn Erik, vil ikke være i stand til at gennemskue det politiske før om adskillige år.” Hun sad stille og afventede svar fra sin nye drost.

Lidt nølende sagde Hoseøl: ”Stig Andersen kan godt blive en særdeles farlig modstander. Næsten alle, der har tjent under ham på felttogene mod Sverige, har dyb respekt for ham. Ja, nogen vil endda kalde det hengivenhed.”

Dronningen spurgte igen: ”Han kan da ikke hamle op med Lars Tygesen? Er det ikke derfor, vi har bragt ham på banen?”

Igen så Hoseøl lidt skeptisk ud. Det så ud, som om han tænkte sig godt om. Så sagde han: ”Desværre må jeg sige, at Lars Tygesen er stor og sværlemmet, men det er også det eneste, der falder ud til hans fordel. Han gør, hvad vi siger, men kom det til kamp mellem Stig Andersen og Lars Tygesen, vil jeg oprigtigt være i tvivl om udfaldet. Stig Andersen forstår sig på våbenbrug, og er god til at lede sine folk. Han har fulgt med tiden.”

”Vil det sige, at vi skal frygte denne Stig Andersen Hvide?” spurgte dronningen uroligt.

”Bange behøver vi ikke at være. Men som han sagde i går, er de to partier nogenlunde lige stærke. Derfor kan han have ret i, at det ikke vil blive i nogens fordel, hvis det kom så langt, som til våbenbrug. Fra gammel tid har det været således, at hvis vi i Danmark viser svaghedstegn, har vi vore naboer over os omgående. Hvilket ingen ønsker.”

Agnes tænkte lidt over de sidste bemærkninger. ”Vil du dermed sige, at det lønner sig at søge forlig med denne Stig Andersen, i stedet for at knuse ham?”

”Skal vi knuse ham, bliver det nødvendigt at knuse hver eneste Hvide i hele landet. På Sjælland og længere østpå er Hviderne stærke, og kirken er ligeledes fuld af magtfulde Hvider. Skal vi vinde over dem, bliver det nødvendigt både at være snedige og fare med lempe.” Hoseøl brød sig ikke om den direkte måde, Agnes spurgte på. Det politiske spil var noget han magtede, og det at sætte tingene på spidsen var ikke noget, han yndede.

”Kendte han vore planer med kongen?” spurgte hun igen.

Hoseøl vred sig lidt i stolen og svarede: ”Arvid Bentsen havde en befalingsmand blandt grev Jacobs ryttere, som han troede ville deltage i anslaget mod kongen. Denne mand var delagtiggjort i planerne, men flygtede kort før planerne blev ført ud i livet. Arvid var ikke klar over, at denne mand var en Hvide af lav byrd. Arvid underrettede mig om, at denne befalingsmand kunne have forrådt planerne. Så ja, Stig Andersen har sandsynligvis kendt til planerne, men først efter at det var for sent at gøre noget.”

Dronning Agnes nikkede. Det lønner sig at spørge til problemerne, tænkte hun.

Den lille mand over for hende sad også og funderede. Så sagde han: ”Vi bliver nødt til at afgøre, hvordan planerne skal føres videre ud i livet. Alt peger i retning af, at det som planlagt er grev Jacob, der står bag mordet. Vi har tillige hertug Valdemar af Sønderjylland som modstander. Ridder Niels Knudsen er en af hertug Valdemars folk. Mange er klar over, at netop denne Niels Knudsen pønsede på et baghold nær Finderup. Det kan vise sig heldigt og meget belejligt, at kongen netop blev fundet der.”

Dronningen var desorienteret. Hun så spørgende på den lille nyudnævnte drost, som nu legede med en ny plan.

Peter Hoseøl forklarede: ”Ja, vi kan stadig vælge, hvem vi anklager som de skyldige. Ret beset er hertug Valdemar mere skyldig end Hviderne. Han ville gennem Niels Knudsen have myrdet kongen, hvis ikke vi var kommet ham i forkøbet. Ridder Niels Knudsen har altid været et fæ. Med ham som skyldig vil vi kunne anholde hertug Valdemar igen, uden at få vrøvl med de nordtyske fyrster. Niels Knudsen har altid været hertugens mand, det ved alle.”

”Hvad så med Stig Andersen Hvide?” Dronningen så skeptisk på sin drost.

”Som Stig Andersen sagde i går, åbnede han for at se det fornuftige i, at kongen er skaffet af vejen. Han er enig i, at det sandsynligvis var det bedste der kunne ske. Vi kan få en aftale med disse Hvider om, at de støtter Erik, mod at vi ikke anklager dem for mordet. Det fordrer naturligvis, at vi går helhjertet efter hertug Valdemar, som i givet fald vil komme til at stå alene, når vi ser bort fra den ynkelige Niels Knudsen.”

Dronningen forsøgte at følge drostens tankegang. Hun forstod, at det var vigtigt at skille disse stormænd, så hun ikke blev fjender med dem alle på én gang. Stod de først sammen, ville hendes parti få vanskeligheder med styrkeforholdet. Højt sagde hun: ”Hertug Valdemar og hans sønderjyder, skal altså spilles ud mod Hviderne … eller omvendt? Hvis de står sammen, bliver de farlige.”

Peter Hoseøl nikkede anerkendende, inden han i et lavt tonefald fortsatte: ”Med de indicier, som vi nu har skaffet grev Jacob på halsen, tror jeg, folket vil have forståelse for, at vi har afskediget Uffe Nielsen og Stig Andersen, og givet Hvidernes parti en lavere status. Dronningen vil blive anset for storsindet, hvis de ikke bliver yderligere retsforfulgt. Derimod vil alle kunne forstå, at hertug Valdemar, som nylig er sat fri fra fængslet, har brudt sin ed og dermed retfærdiggjort, at han jages af landet som fredløs. Dette vil tillige give gode indtægter til dronningen, når hun overtager hertugens givtige len i Sønderjylland.” Peter Hoseøl sad med en veltilfreds mine efter sit lange ræssonement. Han kom i tanke om endnu en ting. ”På den måde kommer vi uden om Stig Andersens fjendskab, som jeg mener, vi berettiget skal frygte.”

Dronningen gennemtænkte situationen. Det var tilsyneladende en stor fordel, at der var flere muligheder i denne sag. Hun følte, at hun sad i en gunstig position og kunne næsten vælge frit, hvem der skulle være fremtidige fjender eller venner. Én ting var det vigtigt at holde sig for øje, og det var, at der skulle vælges, og det skulle være snart. Hendes fordel var, at de skulle beholde initiativet og ikke give anledning til, at der stilledes spørgsmål ved hendes rolle. På den anden side skulle den lille snedige mand over for hende ikke have lov til at bestemme så egenrådigt, som det var sket i hendes mands tid. Det skulle hun nok sørge for, tænkte hun. Højt sagde hun: ”I morgen kommer min bror her til Viborg. Jeg vil søge råd hos ham. Han har altid været mig en god bror.”

Endnu to dage var gået, og Agnes havde på ny sendt bud efter sin drost. Hun havde været glad for mødet med sin bror, som hun havde været sammen med siden han ankom til Viborg. Han havde heldigvis efterladt en stor del af sine folk i Skanderborg, for slottet og selve Viborg var fyldt med krigsfolk, lejesvende som marskens danske krigsmænd.

Aftenen forinden havde de siddet til sent, og drøftet hele situationen. Hendes bror var højt anset og magtfuld i Tyskland, og han så gerne, at der kunne holdes fred med hertug Valdemars nordtyske støtter, som i mange tilfælde var rivaler til ham selv og hans styre i Brandenburg. Det havde været givtigt for Agnes at søge hans råd, og hun følte sig nu klar til at tage samtalen med Peter Hoseøl. Det væsentligste for hende, var at få sin søn Erik sikkert på tronen, når han blev myndig. Skyldfølelsen var overvunden af det had, som hun stadig følte til sin afdøde mand, som nu var stedt til hvile i domkirken. Gravsættelsen havde været ét stort skuespil, idet de fleste, der deltog, havde hadet kongen inderligt. De mange overgreb, som hun havde måttet forlige sig med, satte hende i stand til at leve med den viden, at kongen var dræbt på hendes bud.

Peter Hoseøl trådte ind i tårnværelset. ”Jeg har nyt fra to sider,” sagde han, idet han satte sig fortroligt over for dronningen. ”Vi har nyt fra Rane Jonsen, som har skrevet til os og bedyret sin uskyld. Han er rejst med de norske forhandlere til Norge, hvor han har påtaget sig at forklare dronning Ingeborg, hvorfor kongen ikke dukkede op til forhandlingerne. Han har selv anmodet om sin afsked som kammermester.”

Dronning Agnes nikkede blot, og ventede på den anden nyhed.

”Lars Tygesens mænd forfulgte Arvid Bentsen til Horsens, hvor det er lykkedes for Arvid at stikke til søs som planlagt.” Peter Hoseøl så sigende på sin dronning, inden han kort konstaterede: ”Så er han af vejen.” Det havde bestemt ikke været ønskeligt, at Arvid Bentsen var taget til fange, eller at der var sket andet uberegneligt.

Han så igen spørgende på dronningen, der jo havde sendt bud. Han var skuffet over, at der ikke var sendt bud i aftes, da han vidste, at dronningens bror ville blive spurgt til råds om de vigtige anliggender.

Dronningen tog en dyb indånding. ”Jeg har besluttet mig for den videre fremfærd,” sagde hun højtideligt og følte den spændte atmosfære. Peder Hoseøl sad på sin stille måde helt afventende. ”Det var et godt råd, drosten gav om at skille hertug Valdemar og Hviderne, så de ikke går sammen mod den nye regent. Jeg har dog besluttet at gøre hertug Valdemar til vor forbundsfælle, så vi kan forvente at få fuld støtte fra de nordtyske fyrster.” Dronningen så et øjeblik afventende på drosten, der ikke fortrak en mine, men blot ventende på at høre mere. ”Jeg gør hertug Valdemar til rigsforstander. Min bror vil sige et par velmenende ord til hertugen, som vil udelukke, at han fremover nogensinde tænker på forræderi mod kongemagten. Hans trofaste ridder Niels Knudsen, vil vi gøre til medskyldig i mordet.”

”Hvad med Hviderne?” Peter Hoseøl så en kende overrasket ud.

Dronningen fortsatte: ”Stig Andersen må nu bøde for sin manglende troskabsed over for min søn. Det samme må grev Jacob, om de så er nok så meget Hvider.”

Stilheden i tårnværelset var slående. Peter Hoseøl sad blot og kiggede frem for sig. Dronningen bemærkede det bekymrede blik.

Så sagde han: ”Det vil jo bringe det meste af Hvidernes parti lige i armene på nordmændene. Hvad med fredsforhandlingerne? Og hvad med dronning Ingeborgs arvekrav?”

”Hviderne vil ikke være stærke nok til at true os. Særligt ikke, når hertug Valdemar bliver nødt til at støtte os fra Sønderjylland. Nordmændene er vi alligevel i krig med, og hansestædernes skibe skal nok kunne lave en lammende blokade af de norske havne.” Agnes havde tydeligvis været langt omkring i sin samtale med broderen.

Hendes sidste ord havde en yderst negativ indvirkning på drosten. Han så direkte bekymret ud og sagde lavmælt: ”Har dronningen tænkt over, at en sådan beslutning vil sende riget ud i en borgerkrig og samtidig støde både Norge og Sverige fra os? Den norske jarl Mindre Alf vil få nemt ved at hverve krigere i England. Jeg ved, han forsøger i øjeblikket. Det vil højst sandsynligt skabe ragnarok og kaos i landet. Er den nu vel overvejet, denne beslutning?”

”Min beslutning står fast,” sagde dronningen bestemt. ”Det, jeg ønsker, drosten skal gøre nu, er følgende: Sæt gang i den smædekampagne, som vil sørge for, at menigmand i landet ikke er i tvivl om skyldsspørgsmålet. Jeg tænker her på minnesangerne, som drosten har kontakt til. Derudover vil jeg gerne have undersøgt, hvor de værdigenstande befinder sig, som vi ved, at kongen ville benytte til forhandlingerne med dronning Ingeborg. Jeg vil i det hele taget gerne vide, hvorfor kongens lig blev fundet i den lade og ikke længere vestpå, som vi havde forventet. Alt skal gerne være klart, så vi kan fælde dom på danehoffet til juni.” Dronningen lød ikke, som hun ønskede at diskutere emnet yderligere.

Drosten forsøgte sig på sin stille overtalende måde. ”Jamen, kunne vi ikke lige overveje en ...”

Længere kom han ikke, for Agnes afbrød ham: ”Sagen er afgjort, og jeg vil gerne have, at drosten sætter tingene i gang med det samme. Hertug Valdemar taler min bror med. I morgen rejser jeg tilbage til Skanderborg, for at blive der for vinteren. Jeg forventer, drosten holder mig løbende underrettet om de vigtigste ting.”

Det var en nedbøjet drost, der efterfølgende forlod lønkammeret.

- 42 -

Prioren – December 1286

Mikkel Tavsen rejste sig hurtigt fra bordet i herberget. Stemmerne fra mandskabet lød larmende højt. De var netop ved at være færdige med spisningen. Det var kun middag, og han havde drukket tre store krus øl. Den velkendte susen for ørene og den lette svimmelhed var velkendt. Alt for velkendt. Han gik ud fra herberget, og blev mødt af den kraftige vestenvind med nogle få stænk af støvregn. De mørke skyer, som kom jagende ind fra vest, gjorde hans humør endnu dårligere. Igen fortrød han beslutningen om at overvintre på dette trøstesløse og øde beliggende sted. Det var tydeligt, at dette tungsind også havde ramt mange af hans mænd, hvis eneste trøst var øllet og de rigelige mængder af mad, som hver dag blev anrettet. Der, hvor han stod, kunne han se den sænkede vindebro, og ellers kun det kedelige landskab op mod bakkerne. Når han vendte sig om, så han op mod klosterbygningen, øverst oppe med sine røde stenmure og stråtag. Bygningen så gådefuld og tillukket ud. Der sås ingen mennesker. Alle holdt sig indendøre og belavede sig på den lange vinter, som endnu ikke havde vist sig.

Inderst inde var han udmærket klar over, at han var gået for vidt. Dagen før havde han forlangt at få alle skøder fra klostrets fæstegårde udleveret. Priorinden havde herefter bedt ham forlade bygningen, og den store dør ved køkkenet var smækket i efter ham. Fandens, tænkte han. Alting var ved at gå ad helvede til. Øllet ville være drukket i løbet af få dage, og mange af kreaturerne var slagtet, og de var også begyndt at tage af moderdyrene. Han vidste, at tingene ikke længere var holdbare. Befalingsmændene havde svært ved at styre mandskabet, som kedede sig og hele tiden forlangte mad og drikke. Men det værste var, at han ikke længere vidste sine levende råd. Han bevogtede stadig den kasse, han var blevet betroet. Da han hørte om kongemordet, havde han brudt kassen op og set dets kostelige indhold. Han var rådvild.

Han tænkte på at skrive til Tyge, og spørge om råd, men slog det hen. Der måtte komme nogen og gøre krav på disse værdifulde klenodier. Tanken om selv at stikke af med kassen havde strejfet ham. Prisen på de tunge ting, som han ikke et øjeblik var i tvivl om, var af det pureste guld, ville være skyhøj. Men nej, han havde altid set sig selv som ganske fornuftig. Han skulle ikke nyde af at ende sine dage radbrækket på hjul og stejle. Nok gik han ikke af vejen for at rage lidt til sig, og presse lidt ekstra ud af nogle usle fæstebønder. Men han turde ikke binde an med at bedrage selve kongemagten. Hvem mon de sendte efter kassen? Var der i det hele taget nogen, som kendte til kongens planer? Han besluttede sig for at skjule kassen med krone og septert, indtil nogen dukkede op. Tankerne blev ved med at rumstere.

Han var pludselig opmærksom på, at hans stilling måske ikke længere var så sikker. Bare tanken gav ham en sær fornemmelse i mellemgulvet. Priorindens hemmelighedskræmmeri med den unge adelsmand fra Vinderupgaard. Og hvad var der hændt med hendes bror, som pludselig var draget bort? De førte konstant rænkespil med ham. En følelse af vrede skyllede igennem ham. Nu skulle priorinden lære at bøje sig. Uden andet end grød og fisk ville de snart falde til patten, tænkte han. De dovne nonner gad tilsyneladende ikke sætte nyt bryg i karrene. Stubber Kloster var på vej til at blive lige så kedeligt som Gudum og Ørslev. Han overvejede at rejse hjem til Ribe, når de udleverede skøderne på fæstegårdene. Tyge skulle nok vide af at kunne bruge dem. De ville indbringe en fin sum penge til byggeriet af domkirken. En lige så stor del vil sikkert blive brugt til den løsslupne livsførelse, som Tyge og bispestolen havde vænnet til. Han spekulerede på, om der stadig var lige stor armod i Ribe, som da han rejste. I givet fald ville det ikke være så morsomt at være der, som i gamle dage, men helt så trist som Stubber Kloster kunne det dog umuligt være. Han turde slet ikke tænke på den lange vinter, de stod over for. Han havde tænkt sig at efterlade en af befalingsmændene med en beskeden styrke, som kunne passe på det hele.

Samme dags morgen var en af priorindens mænd redet af sted mod Sevel. Det irriterede ham, at det ikke var lykkedes at stoppe Toke, inden han var på den anden side af plankebroen. Selv Aage syntes at være blevet skeptisk over al den leven over evne; flere gange havde han forsøgt at mane til lidt mådehold. Prioren vendte sig og gik mod sit soverum. Han kunne altid lægge sig og få et par timers søvn. ”I morgen vil jeg gentage mit forlangende over for priorinden,” sagde han højt for sig selv. Han længtes hjem til Ribe.

- 43 -

Opgøret med prioren – December 1286.

I kapitelsalen hørtes ophidsede stemmer. Gulla havde netop frembragt nye beklagelser over, hvor svært det var at lave nærende kost, når der ikke måtte serveres kød eller fjerkræ.

”Prioren vil udhungre os, og bagefter er det ikke godt at vide, hvad alle disse drukne mænd har tænkt sig.” Hendes stemme var tæt på at knække over.

”Vi kan ikke klare en lang vinter uden at få kød,” blandede Helene sig. ”Og hvad med brændet, når det bliver rigtig koldt? Det bliver måske det værste.”

”Fra i morgen eller i overmorgen er der i hvert fald ikke mere øl. Så er det slut med berusede mandfolk i herberget,” sagde Margretha.

Ragnhild tog ordet. ”Det er stadig nødvendigt, at ingen går uden for klosterbygningen. Heller ikke, hvis det blot er over i køkkenhaven eller håndværkerboderne. Alle skal blive inden døre.” Hun skævede til Kirstine for ligesom at få sat tingene på plads.

Kirstine rejste sig, og samtalen ved bordene forstummede. ”Ja,” sagde hun, ”priorens krav til klostret bliver stadig større. Som I ved, har han forlangt at få samtlige skøder udleveret, for at overgive dem til bispen, som sikkert vil videresælge til højestbydende. Alle kan se, at det ikke er anderledes end ran og fribytteri ved højlys dag. Det ser ud til, at prioren vil udnytte den forvirring, og mangel på lov og orden, som altid følger, når landet pludselig står uden konge og øvrighed.” Hun gjorde et lille ophold, og kom i tanke om, at lov og orden heller ikke var håndhævet i kongens tid. Det havde de bittert erfaret. Hun skulle jo sørge for, at søstrene blev beroliget; der var ingen mening i at skræmme dem yderligere. Hun fortsatte: ”Jeg vil bede jer alle fatte mod. Som vi har klaret andre vanskeligheder, vil vi også klare os igennem denne gang. I mange klostre får de intet kød, og lever endda. Vi har måske alle godt af lidt mindre sul på kroppen.” Hun kiggede omkring. ”Vi vil stå imod denne uretfærdighed, og vi vil holde vore døre lukket. Heldigvis har vi Arvid og hans mænd indenfor, og jeg har bedt dem være håndfaste, om nogen skulle forsøge at tiltvinge sig adgang til klostret med magt.” Hun så sig igen omkring. ”Jeg har skikket bud til nogle af klostrets venner. Det kunne være, at prioren får andet at tænke på de nærmeste dage, hvem ved … Ragnhild, vil du bede Herren om hjælp. Lad os alle folde vore hænder.”

Næste formiddag blev Kirstine tilkaldt. Hun befandt sig i et af lagerrummene, hvor søstrene havde indrettet sig for at lave tællelys. Overalt i klostret var der overbefolket i dagtimerne. De i alt 24 nonner, novicerne samt tjenestepigerne og Arvids folk, fyldte godt op.

Toke var endnu ikke vendt tilbage fra Vinderupgaard.

”Prioren ønsker adgang,” sagde en stakåndet novice, som var løbet hele vejen fra hoveddøren. Kirstine tørrede sine hænder og gik mod hoveddøren. Her bag den stod Arvid fuldt bevæbnet, og holdt døren på klem. Bag ham igen, stod yderligere et par af mændene. Arvid så Kirstine komme, lukkede døren og vendte sig mod sin priorinde. ”Det er prioren, som ønsker adgang. Han ønsker at tale med priorinden. Han er alene.”

”Lad ham blot komme ind. Det er godt, han får at se, at vi ikke har til hensigt at lukke nogen ind uden tilladelse.”

Prioren klemte sig igennem dørsprækken. Han kiggede sig lidt skeptisk tilbage, da Arvid og en mændene satte den tunge tværstang på plads bag ham. ”Er jeg indespærret?” spurgte han henkastet og sendte Cecilie et skævt smil. Da Cecilie ikke smilede tilbage, blev hans ansigt igen alvorligt. ”Kan vi gå op og tale sammen?” sagde han til Kirstine. Han ville være gået op ad trappen til arbejdsværelset, men Eskild stod og spærrede trappen. ”Nå,” sagde han blot og lod Kirstine vise ham ind i oratoriet.

Kirstine og Cecilie satte sig over for prioren. Kirstine satte en afventende mine op, som tydeligt tilkendegav, at han kunne fremsætte sit ærende.

Prioren forsøgte sig med sit overtalende og venlige blik. ”Jeg tænkte, om vi ikke kunne finde en eller anden ordning, så vi ikke skal bekrige hinanden, eller holde jer under belejring.” Det lød nærmest, som var det noget, han gjorde nødtvunget, fordi nonnerne var uartige eller uvillige.

Ingen af de to nonner sagde noget.

”I ved jo, at ville jeg trænge ind i klosteret, kunne jeg blot gøre det med magt, hvilket jeg naturligvis ikke ønsker. Vold og magtanvendelse ligger bestemt ikke til mig. Jeg tænkte, om vi kunne forhandle os tilrette, så situationen blev udholdelig for begge parter. Der er ingen mening i, at I, som er så godt vant med hensyn til kosten, og andre behageligheder, skal have det så vanskeligt. Og især ikke nu, hvor vi går mod den kolde og mørke tid.” Prioren så imødekommende på de to nonner, over for ham.

”Hvad har prioren i tankerne?” sagde Kirstine studst.

”En ordning, hvor begge parter bliver imødekommet, og alle får mulighed for at blive tilfredse.”

”En tilfredsstillende ordning for klostret kunne være, at prioren og hans mandskab flyttede til et andet kloster, og lod os beholde det sparsomme dyrehold, vi har tilbage.” Kirstines svar var kort, og blev sagt i et helt neutralt toneleje.

Prioren så ud, som om han havde forventet noget i den retning. Han beholdt sit imødekommende blik, lagde hovedet lidt på skrå og svarede overbærende: ”Den unge priorinde er selvfølgelig klar over, at noget sådant er helt umuligt. Det ville være synd for priorindens medsøstre, hvis I ikke udnytter min gode vilje, og handler jer til en forbedring af jeres vilkår.” Prioren så en anelse træt ud.

”Det, jeg ønsker er, at I udleverer det halvdelen af skøderne nu, og så kan vi forhandle om resten til foråret. I får til gengæld kød på bordet et par gange om ugen.” Han smilede. ”Og så får I naturligvis brændsel oven i købet, naturligvis kun mod, at I enten selv laver et nyt bryg, eller stiller karrene i kælderen til rådighed, så mine folk selv kan lave det. Tænk over det!” Han sad og iagttog dem afventende.

Kirstine sagde ingenting. Tavsheden syntes dræbende lang. Prioren opfattede det, som om de tænkte over det.

Til sidst sagde Kirstine; ”Har Mikkel Tavsen ellers noget, han ønsker at tale om?”

Toke kom tilbage fire dagesenere. Kirstine var begyndt at undre sig over, hvor han blev af. Han var ikke til hest, som da han drog af sted, men havde derimod prajet en af klostrets joller, der var på fiskeri i søen. Da han kom i land ved det lille anløbssted mellem palisaderne, skyndte han sig op mod klosterbygningen. Vejret var slået om, og der var snefnug i luften, uden det dog var rigtig koldt.

”Hvor er hesten?” nåede Aage at råbe til ham. Mere nåede han ikke, og svar fik han slet ikke, før Toke var forsvundet ind bag de lukkede døre i klosterbygningen.

Toke opholdt sig over to timer sammen med Cecilie og Kirstine. Aftenen efter var alle fire mænd, som udgjorde vagtmandskabet, samlet i oratoriet, hvor Margretha og Helene også deltog. Ragnhild havde forespurgt, om ikke også hun skulle deltage, men Kirstine afviste.

”Jeg tror ikke, at du vil bryde dig om at blive delagtiggjort. Det er for dit egen bedste,” sagde hun.

De næste dage forholdt Kirstine sig tavs. Alle syntes bekendt med, at deres situation var håbløs. Uden andet brænde end det der brugtes til madlavningen, ville de komme til at fryse jammerligt hele vinteren. Maden var langt under det vanlige niveau, men der var rigeligt. De store lagre af korn, saltede sild, henkogte frugter, bær og andet, var nok til flere års forbrug. Så sult ville de ikke komme til at lide under.

Det var femtedagen efter Tokes hjemkomst. Ud på eftermiddagen kunne ingen færdes udenfor. Alt var kulsort, og for de få vagtfolk, som gjorde tjeneste rundt om på klosterholmen, var det en ørkesløs og kedsom opgave, at skulle holde øje, hvor der kun var mørke. Det eneste lys, der slap ud, var fra de få vinduer, som vendte ud mod søen. De, der skulle holde vagt, var Aages folk og fortrinsvis drenge. Prioren selv havde kun nødigt at holde en mand på vagt om natten, og han holdt til i vægtergangen, lige over porten.

Kirstine var spændt, da de stod i kapellet og sang den sidste salme ved komplementarium, den sidste tidebøn. Hun så, at søstrene var trætte. Kulden var nået ind i det lille trækapel og gjorde nonnernes ånde synlig. I længere tid havde der ikke været den vante glød i vekselsalmen, som afsluttede den ellers smukke ceremoni, hvor Herren takkedes for den svundne dag. Kirstine skævede flere gange til Cecilie, som tilsyneladende også havde svært ved at følge teksten. Cecilie famlede febrilsk ved sin rosenkrans. Deres øjne mødtes et kort øjeblik. En af novicerne fremsagde den sidste bøn, hvorefter alle sagde amen i kor.

Kirstine startede på udgangssalmen. Tog det lille trin ned fra alteret, og fandt den langsomme rytme, som hun vidste passede helt nøjagtigt. Da de sang de sidste strofer, fik hun et glimt af Arvid, som med sværd ved siden forsvandt bag et hjørne i korsbygningen. Det gav tryghed, at Arvid var klar. Salmen sluttede, netop som hun satte foden på de røde sten ved den største af buerne mod den indre gård. En kold vind slog hende i møde og havde nær slukket de få tællelys, som oplyste gangen. Normalt skyndte søstrene sig mod deres værelser, når komplementarium var afviklet, så Kirstine måtte skynde sig.

Hun vendte sig og rakte hænderne i vejret. ”Stands, jeg har endnu en meddelelse til jer.”

Snakken forstummede. En af novicerne var allerede på vej tilbage mod kapellet for at slukke lysene. Alle stivnede.

Med lav røst sagde Kirstine: ”Jeg vil bede jer høre godt efter, være rolige og fattede og ikke frembringe lyde, som ikke er vanlige på dette sene tidspunkt.”

Søstrene stod i rundkreds om hende.

”I nat vil der ske forskellige ting her på klosterholmen,” fortsatte hun.

Tællelyset over dem var igen ved at blæse ud. Da det igen blussede op og gav mere lys i den mørke buegang, så Kirstine de alvorsfulde ansigter.

”Alle skal meget stille hente deres sengetøj, og stille flytte ovenpå. Der vil vi sammen tilbringe natten i fru Lucias og bispens kamre. Der er sat ekstra lyngmadrasser frem, og alt skulle være klart.” Hun så over på Helene og Margretha.

”Alt er klart,” sagde Margretha stille.

”I skal gå til ro i mørke, og der vil kun være lys på gangene deroppe. Når der i løbet af aftenen sker noget udenfor, skal vi huske at forholde os helt roligt, og ikke larme eller andet, som kan skabe opmærksomhed. Vi har god tid til at flytte vore ting ovenpå. Intet hastværk.” Hun så rundt i kredsen. En ny vind fandt vej mod tællelysene i gangen, og gjorde stilheden uhyggelig. ”Har alle forstået?”

Alle nikkede. Da den første bevægede sig, kom der gang i hele flokken.

Kirstine sagde dæmpet til Helene: ”Vil du i aften gå med novicerne ind i kapellet og hjælpe med at slukke lysene.”

Ikke lang tid efter inspicerede Kirstine etagen ovenpå, hvor der nu kun var lys i gangen og på trappen, og ved indgangen til hendes eget soverum. Det var aftalt, at der skulle brænde lys i arbejdsværelset og hendes eget soverum, og at disse skulle kunne ses fra søsiden.

Hun stak hovedet ind i fru Lucias kammer og spurgte forsigtigt ind i mørket: ”Ligger I godt?”

Der kom spredte bekræftelser, og det raslede fra de mange lyngmadrasser.

Så sagde hun igen, så det kunne høres i rummene ved siden af: ”Ingen behøver at være bange. Det vil være trygt og sikkert at befinde sig heroppe, og Arvid og hans mænd bevogter indgangene. Det er klostrets venner, I vil kunne høre i nat. Ikke fjender.”

De to sidste novicer kom op ad trappen sammen med Helene.

Margretha og Cecilie fulgte Kirstine ned ad trappen, og de gik ind i oratoriet, hvor der ikke var vinduer. Her fandt hun Arvid og Toke, med de øvrige mænd.

”Er alt klart?” spurgte hun.

Bekræftende nik overbeviste hende.

”Så kan vi blot vente, til vi skal klare vores del af opgaven.”

Klosterholmen var dødsens stille den decembernat. Det var overskyet, så det var bælg mørkt. På det aftalte tidspunkt forsvandt Arvid og Toke sammen med de øvrige mænd ud i mørket, hvor deres opgave var at sørge for, at drengene og hundene blev opholdt. Den vanskeligste opgave tilfaldt Arvid, som skulle opsøge vagten i vægtergangen. Toke og Eskild skulle sørge for anløbsstedet, og at alt var klart der. Herefter skulle samtlige mænd komme tilbage til klosterbygningen, og opholde sig der resten af natten.

Kirstine sørgede for at bevæge lysene på det aftalte tidspunkt. Intet måtte gå galt. Hun stirrede ud i mørket, men så kun mørket. Så gik hun ned og forsvandt over forbi de tomme værelser, hvor nonnerne plejede at opholde sig. Forbi vævestuerne, til hun kom til indgangen ved modtageværelset. Der stod Margretha og Helene og ventede med døren på klem.

Det syntes at tage en evighed. Alt var stille udenfor, ingenting skete. Mon noget var gået galt? Netop som Kirstine ville sige noget, hørtes trin udenfor. Eskild, kom tilbage med to af drengene. De kom hurtigt indenfor. Den ene dreng græd, mens den anden tillidsfuldt fulgte Eskild.

”Ham her ville råbe gevalt, så jeg blev nødt til at være lidt hårdhændet.” Eskild pegede på den grædende dreng. ”Han kunne jo ikke vide, det var mig.” Eskild ruskede ham venligt i håret. ”Her er mad og drikke til jer. Nu skal I blive her resten af natten. Når I har spist, kan I lægge jer på madrasserne her i hjørnet.”

Lidt efter kom Toke med en af Aages karle, som tilsyneladende var fundet sovende på sin vagt. Han fik samme besked og lystrede villigt, da han så opdækningen. I det samme hørtes tre klemt fra portklokken. Det var sandsynligvis ikke lykkedes Arvid at overmande manden på vægtergangen. Spredte råb hørtes fra herberget, Kirstine kiggede ud af døren, og så der var tændt fakler, og at flere personer trængte ind. Der lød høje råb, og ordrer blev givet. Et øjeblik efter gik vindebroen hurtigt ned. Flere råb. Arvid og de sidste to karle kom nu hurtigt tilbage, og trængte forbi Kirstine.

”Gik alt, som det skulle? spurgte Toke bag hende.

”Klosterholmen er fyldt med folk, der er kommet sejlende, og alt er gået som planlagt. Næsten som planlagt,” sagde Arvid. ”Jeg blev nødt til at slå vagten ved vindebroen hårdt. Han var mere vagtsom end ventet. Jeg håber, han overlever.”

Kirstine vendte sig mod den lille gruppe, der talte ophidset efter deres færd i mørket. Hurtigt sagde hun: ”Jeg ønsker vagter ved alle aflåste indgange i klostret som aftalt. Eskild, du bevogter trappen til første stokværk. Fra nu af gør det ikke noget, der bliver tændt lys. Vil du meddele dette til nonnerne ovenpå.”

Toke og Arvid blev hos Kirstine, som igen åbnede døren mod herberget, og så de mange personer, der nu var forsamlet i mørket omkring en af ladebygningerne. Hun kunne ikke dy sig for at stille sig helt udenfor, med Arvid ved sin side. En mørk skygge kom imod dem.

”Er det klostrets folk?” kom det fra den mørke skikkelse.

Kirstine kendte stemmen og skulle netop til at svare, da hun huskede det aftalte, at ingen måtte nævne noget som helst om navne eller andet, som kunne genkendes. Derfor svarede hun hurtigt: ”Ja, det er priorinden. Hvad foregår der her?” Hun vidste, at også hun ville blive genkendt af den mørke skikkelse foran hende, hvis silhuet hun kunne se i skæret fra de mange fakler ved herberget.

Stemmen sagde kort: ”Alt går efter planen. Hold jer forsigtigt bagved, og følg mig.”

De gik forsigtigt ned fra tunet, og stillede sig i mørket bag de som holdt vagt over priorens mænd, der lå fladt på maven. Nogen af dem havde kun soveklæder på. Det var tydeligt, at de var blevet overrasket. En høj person med hjelm og harnisk førte ordet for de angribende. Han forsvandt sammen med prioren, som var bagbundet. Prioren havde tilsyneladende nået at få tøj på, men var ellers i en ynkelig forfatning. Et øjeblik efter kom de ud igen. Prioren blev voldsomt skubbet omkuld og lå mindre end 10 alen fra det sted, hvor Kirstine stod. Hun så hans vidt opspilede og skræmte øjne. Det var tydeligt, at han frygtede for sit liv.

Flere af vagterne stod med fakler, så sceneriet ved herberget så dramatisk ud, mens området bagved kun var kulsort mørke. Høvedsmanden kom igen hen til den opskræmte prior, og satte sit sværd mod hans hals. Så råbte høvedsmanden:

”Er det alle pengene, som er blevet opkrævet ved Hagebro?”

Den fortvivlede prior var for opskræmt til at svare. Høvedsmanden måtte gentage spørgsmålet, og trykkede nu sværdet hårdt mod brystet på prioren.

”Ja, vi har ikke flere penge. Der er også klostrets afgifter fra fæstebønder,” fremstammede prioren.

”Disse penge er vore penge, som klostret uretsmæssigt har opkrævet for sejlads på Karup Å. Vi havde en aftale med priorinden på klostret om, at pantet kun gjaldt de rejsende over land. Denne aftale er brudt, og vi vil nu straffe klostret ved at brænde det ned til grunden.”

Kirstine gøs over det realistiske skuespil.

Høvedsmanden fortsatte: ”Værre er det, at vi har fundet indholdet af en kasse, som må påregnes at have noget at gøre med det nylige kongemord. Jeg er sikker på, at indholdet tilhører kongen.” ”Nå, prior, hvem tilhører indholdet af den kasse, vi lige har fundet i dit soverum? Nu vil jeg tilråde, at du svarer ærligt, ellers ...”

Der blev igen pirket til den næsten afsindig angste prior, der lå med ansigtet vendt mod det sted, hvor Kirstine stod skjult i mørket. I fakkelskæret så hun tydeligt tårerne og næsen, der løb. Han havde nu helt opgivet al værdighed.

”Svar så prior. Hvem tilhører indholdet af den kasse?” råbte høvedsmanden.

”Det tilhører kongen,” kom det halvkvalt fra prioren.

”Ser man det. Vi har her en af de skyldige, som har været med til at lokke vores konge i baghold. Hvad mon straffen er for den slags?” Der blev igen pirket. Høvedmanden fortsatte: ”Herudover hører jeg, at prioren udpiner klostret, og nærmest udsulter de stakkels nonner, som beboer det. Hvad bør straffen være for det?”

”Klyng ham op,” råbte en af de omkringstående.

Høvedsmanden råbte igen, som var det en rettergang: ”Det er måske slet ikke klostret, vi skal straffe, men derimod en grisk og magtsyg prior, som udnytter værgeløse nonner og laver lyssky forhandlinger med landets fjender. Har nogen talt med priorinden?”

Kirstines ledsager råbte tilbage med dyb røst: ”Nej, nonnerne har barrikaderet sig i klosterbygningen, og vi kan ikke få fat på dem, endsige få dem i tale.” Han fortsatte. ”Skal vi bryde dørene ned, og tvinge dem til underkastelse?”

”Nej, lad dem være,” råbte høvedsmanden tilbage. ”Vi har kun et udestående med denne usling, som bryder aftaler og undertrykker de Guds børn, som beboer klostret. Vi vil afregne med den forhadte prior.”

Prioren krøb sammen.

”Hvor er den skrivelse, som siges udstedt af kongen, og som giver påtaget ret til at opkræve bropant?” spurgte høvedsmanden

Der var stille på pladsen foran herberget, vinden tog i faklerne.

”Det ligger i min saddeltaske,” fremstammede prioren.

”Hent det,” sagde høvedsmanden med den gådefulde sorte hjelm.

Kirstine gættede, hvem det kunne være. Der var noget bekendt ved stemmen. Kunne det være Eberstein? En underordnet kom frem med det store pergament, som Kirstine genkendte. Høvedsmanden åbnede, læste og antændte uden at sige noget brevet ved en af faklerne og lagde det foran prioren, der et øjeblik så ud, som om han lå med lukkede øjne. Tilsyneladende havde han opgivet ævred.

”Da vi ikke er mordere og stimænd, lader vi dig leve denne gang, prior. Men jeg lover dig ved krucifikset og den hellige jomfru, at ser vi dig igen på disse kanter, vil du blive et hoved lavere, og jeg vil sørge for, at du vil blive anklaget for meddelagtighed i kongens mystiske drab.” Høvedsmanden sagde til de omkringstående: ”Giv dem deres heste, men ingen våben. De kan frit forlade klosterholmen. Det skal være nu, og uden nogen ophold.” Han skar prioren fri.

Kirstines mørke ledsager, som stadig stod med hende i mørket, trak hende igen op mod klosterbygningen.

”Du skal jo nødigt blive genkendt her udenfor. Du har jo barrikaderet dig i klosterbygningen,” lo han.

Ved døren til modtageværelset, vendte hun sig mod ham. ”Jeg ved ikke, hvordan jeg skal få det sagt, men tusind tak på klostrets og mine nonners vegne. Jeg skal aldrig glemme dette.

En mand kom hen på siden af dem i mørket. ”Aage og hans mænd er låst inde i det store soverum i herberget, skal vi slippe dem fri?”

Der var stille i mørket en stund.

”Lad dem sidde, så skal jeg udfri dem i morgen,” sagde Kirstine

Laudes var netop overstået, og Kirstine gik en runde sammen med Toke og Arvid. Roen var ved at indfinde sig ovenpå nattens begivenheder. Hun havde ikke kunnet sove, hvilket heller ikke mange andre havde. Herberget lå stille hen, men overalt var der rod og uorden, og bar præg af, hvad der var sket. Priorens folk havde fået få øjeblikke til at pakke deres ting, og meget var glemt i skyndingen. Det tilfangetagne tyende var sluppet fri ved solopgang, hvorimod mændene stadig opholdt sig i sovesalen.

Kirstine havde tænkt over, hvordan hun skulle komme tilbage, og få fuld kontrol over klosterholmen. Lige inden laudes, traf hun sin beslutning.

”Vil du sørge for, at der bliver sat vagter ved porten. jeg går over og spiser,” sagde hun til Toke.

På vejen op til klosterbygningen tænkte hun igen på nattens begivenheder. Høvedsmanden var kommet til modtageværelset bærende på to ting. Kassen med det værdifulde indhold og priorens store pung, fyldt til bristepunktet med klostrets indtægter fra hele efteråret.

”Dette tilhører klostret. Vi vil i hvert fald ikke beholde det.” sagde høvedsmanden.

I mørket kunne Kirstine endnu en gang sige tak. Da han havde vendt sig, tilføjede hun: ”Hils på Rydhave.”

Hun opbevarede begge dele i sit soverum. Også det måtte hun se, hvad hun kunne stille op med. Det var et godt stykke tid siden, der var klemtet til morgenmad. Hendes søstre måtte have ventet længe.

Hun gik hurtigt ind ad døren, og der blev øjeblikkeligt helt stille. De stod alle og ventede. Da hun gik forbi dem mod sin plads, nejede alle ærbødigt. Det plejer de da ikke, tænkte hun.

Da hun fandt sin plads, vendte hun sig mod søstrene. ”Værsgo,” sagde hun.

- 44 -

Foråret 1287

Kirstine vandrede langs søens bred. Det var i slutningen af april, og varmen var kommet pludseligt. Det var den første rigtig lune dag, og nød at se de mange fugle og grønne spirer. Hun havde netop stået og iagttaget et par lappedykkere, som var i gang med deres redebyggeri. Som altid havde vinteren været lang og hård. Men denne vinter havde alligevel været noget særligt. Det var vinteren, hvor alle i landet gik og ventede på det opgør, som ventedes efter kongemordet i Finderup Lade. Hvad ville der ske? Hvem var de skyldige? Alle, der kom til klostret, de betalende gæster, de fattige og usle, alle beskæftigede sig med mordgåden. Ville det lykkes dronningen at få den unge Erik på tronen, når han blev myndig? For Kirstine var nogle af spørgsmålene velkendte. Det var mærkeligt at sidde inde med så stor en hemmelighed. Fra den unge Jens Kalf vidste hun, at ingen spor, pegede mod klostret eller Vestjylland for den sags skyld.

”Alligevel må vi være forsigtige,” havde han sagt. ”De få her, der kender sandheden, må være meget påpasselige, og holde sig i skindet. Min far siger, at vi skal holde os helt i ro, og ikke deltage i unødige ting, som kan skabe opmærksomhed.”

Kirstine havde indtryk af, at lige netop det var, hvad alle i riget gjorde: holdt vejret og ventede. Det var ikke det politiske, som optog Kirstine mest. Nej, det var, hvad ville ske med klostret? Hvad med prioren? Og hvad ville Tyge foretage sig? Ville der komme en stor styrke op fra Ribe og kræve undersøgelser og genindsættelse af Mikkel Tavsen? Der var mange muligheder. Kirstine troede ikke helt på, at prioren ville vove sig på disse kanter foreløbig. Men der kunne jo komme en prior, som var meget værre.

Hele vinteren havde de haft travlt med at reetablere klostrets styrke. Store mængder korn og forrådet var brugt til at bytte sig til en endnu større kvæghjord, end klostret nogensinde havde haft. De mange penge, de var kommet i besiddelse af, gjorde også sit til, at de blot havde kunnet købe sig til mange af de ting, de manglede. I februar og marts havde klostret erhvervet yderligere tre fæstegårde i herredet. Man oplevede, at klostret igen var i fremgang og styrkede sin velstand. Priorens kasse med de kostbare klenodier havde Cecilie og Kirstine haft lange overvejelser om. Til sidst havde de besluttet at få Toke til at grave den 2 alen ned under gulvet inderst i kælderen. Der lå de nu, Valdemar Sejrs trofæer fra Estland.

I løbet af vinteren havde Kirstine sørget for, at der kom mad og brænde op til Henner Friser ved Stjert Odde. Fjorten dage forinden, havde hun selv taget sejlturen derop sammen med Toke og Arvid. Den gamle kæmpe var ved godt helbred, og han fortalte, at der ikke, så vidt han vidste, var nogen, der var klar over, hvad der hændte i hans hytte i november. Han var meget taknemmelig over den omsorg, klostret udviste.

Kirstine kunne ikke huske, at stemningen blandt nonnerne havde været så god en hel lang vinter igennem. Alle havde været gennem det værste, de havde oplevet, og nu var de pludselig frie, og skulle ikke frygte nogen lunefuld magt på klosterholmen. Kun få af søstrene frygtede fremtiden, og stolede åbenbart fuldt og fast på, at deres priorinde nok skulle tage sig af de ydre trusler. Kirstine standsede op, da hun kom til at tænke på sin håndtering af portner Aage og hans familie. Efter nøje overvejelse havde hun valgt at afskedige Aage. Han havde fået en uge til at pakke familiens ting, og for altid forlade klosterholmen. Det havde været en hård skæbne for den gamle kriger. Men hun følte, det havde været en nødvendighed for at skabe respekt og retfærdighed. Hun var nødt til at vise, at var man ikke loyal, kunne det gå som i Aages tilfælde. Han sad nu på en fæstegård nær Viborg.

I løbet af vinteren havde hun haft flere besøg af den unge Jens Kalf. Det var som regel korte besøg, hvor de nød hinandens selskab. Det var tillige en kærkommen anledning til at få livsvigtige nyheder fra verden omkring dem. Den gamle marsk korresponderede med mange omkring i riget, og derfra vidste hun, at dronningen havde gjort meget ud af at gøre Hviderne til skurke i mordsagen. Hvorvidt folk troede de mange rygter, var ikke til at vide. Hviderne holdt kontakt med hinanden, og alle var spændte på, hvad grev Jacob og Stig Andersen ville foretage sig til foråret. Jens Kalf fortalte, at det kunne være farligt at vise for tydeligt, at familien på Vinderupgaard tilhørte og støttede Hviderne. Alt for mange af egnens stormænd – såvel sydpå som nordpå i Salling – støttede Peter Hoseøls parti.

Kirstine gik i sine egne tanker og tænkte på alting og ingenting. Hun var ikke sikker på, at hun glædede sig til det rigtige forår. Meget kunne jo ske. Det kildrede i maven bare ved tanken. Kunne hun mon klare det? I det samme hørte hun portklokken give tre klemt, hvilket normalt var signalet om, at nogen af vigtighed nærmede sig klostret. Hun skyggede for solen og så mod vejen.

Først så hun ikke noget, men så pludselig så hun en række ryttere komme i trav mellem de grønne enebærbuske. Hun mærkede igen den kildrende fornemmelse i maven.

En sky gik i samme øjeblik for solen.

Planche 1 – | kort over Vestjylland, med Viborg i øst, Mors/Thy i nord til og med Holstebro i syd.

Planche 2 –

nærbillede af egnen omkring klostret. Borbjeg i syd, Karup å i øst, Venø bugt i vest og Hostrup/Skive i nord. Kortet skal laves, så det beskriver hvordan jeg forventer at kystlinjen har set ud i 1200 tallet. Altså, hvor man kunne sejle til Sahl, og Helligsø, Ladegårdsøen og Stubbergaard Sø hænger sammen – med Sevels anløbssted lige ud for Gjæven.

Planche 3 – | oversigt over Valdemar Sejrs slægt. Side 173 i Troels Brandt.
Planche 4 – | oversigt over Skjalm Hvides slægt. Side 174 i Troels Brandt.
Planche 5 – | kopi af fru Lucias skøde, hvor hun sælger Vinderupgaard til rigets tidligere marsk Jens Kalf.

Historiske Præmisser - fakta og fiktion

Flyndersø og Stubbergaard Sø skærer sig naturskønt gennem landskabet, skabt af smeltende is for tusinde af år siden. På Stubbergaard Sø`s vestlige bred ligger de gådefulde ruiner af Stubber Kloster. Det er ikke svært at forestille sig, at klostret lå på en lille ø et stenkast ude i søen.

I begyndelsen af middelalderen var vandstanden ca. 1 meter højere, og derfor var det muligt at sejle langt flere steder end i dag. Vikingebopladser ved Herrup, Stubbergaards Søs sydligste punkt, dokumenterer, at der er blevet sejlet på søerne og ud gennem Karup Å ved Skive. Måske har der tillige været passage vesterud ved Skallesø og videre ud til Venø Bugt. Videnskabernes Kort fra 1795 støtter denne teori.

Stubber Kloster nævnes første gang i 1268, da den velhavne fru Gro skænkede 2 mark sølv til klostret. På daværende tidspunkt var klostret i fuld drift og havde efter alt at dømme været det i adskillige år. Det mest sandsynlige er, at klostret blev grundlagt i 1100-årene. Denne roman bygger på den tese, at en magtfuld slægt ved navn Hjælm har beboet klosterholmen tilbage i 1100-tallet. Navnet er delvis opdigtet, for der findes intet bevis for slægtens eksistens. Og dog … Af Tvis Klosters fundats fra 1100-tallet fremgår det, at en vis Helm fra Stubbergaard var medunderskriver og stifter af Tvis Kloster. Der hersker dog en vis tvivl om, hvorvidt der kan være tale om et andet sted i landet ved samme navn. Men i hvert fald er flere stednavne ved Stubbergaard Sø knyttet til denne Hjælm. Eksempelvis har heden øst for søerne fra de ældste tider heddet Hjelm Hede og har i sin tid tilhørt klostret.

Det er en kendsgerning, at Stubber Kloster gennem middelalderen opbyggede en rigdom udover det sædvanlige. Gennem opkøb af bøndergårde, som blev gjort til fæstegårde, overtog klostrene, og i særlig grad Stubber Kloster, kæmpe jordtilliggender overalt. Da kongemagten overtog klostrene i 1536, var Stubber Kloster en kæmpevirksomhed, set med datidens øjne. Til klostret hørte to vandmøller foruden fæstegårde og jord, som foruden Sevel og Trandum Sogne, også omfattede gods i 20 andre sogne i Hardsyssel samt gods i 9 sogne i Salling, 1 sogn i Fjends Herred, 2 sogne på Mors og 1 sogn i Thy. Men derudover er det begrænset, hvad vi ved om Stubber Kloster. Det skyldes, at man så sent som i 1870’erne fik den katastrofale idé at køre klosterets arkiv ud i søen. Det var et uvurderligt tab for eftertiden, som måske kunne have givet et vigtigt supplement til Danmarkshistorien. Klostrene havde nemlig for vane at skrive årbøger, hvori vigtige hændelser såvel inden for som uden for klostrenes mure blev beskrevet. Det er eksempelvis fra klosterårbøger en stor del af den viden, vi i dag har om kongemordet i Finderup Lade, stammer.

Hovedpersonen i denne roman, Kirstine, er ligesom de øvrige nonner opdigtet, idet der først kendes navne på klostrets nonner fra 1300-tallet. Der har dog uden tvivl været tale om dygtige kvinder, som kunne mere end deres fadervor. Fru Lucia er derimod en historisk person.

Takket være et skøde på Vinderupgaard dateret den 6. februar 1274 ved vi, hvornår både Vinderup og Holstebro kan holde runde jubilæer. Skødet, som i dag findes i Rigsarkivet, er nemlig tinglyst i Holstebro, og er dermed tillige byens dåbsattest. Den dato sælger fru Lucia nemlig Vinderupgaard. Af skødet fremgår det, at køberen af Vinderupgaard skal holde nonneklostret Stubber ved vin og oblater i en lang periode fremover. Det er derfor nærliggende at antage, at fru Lucia har haft et endog meget nært forhold til klostret.

Og hvem var så køberen af Vinderupgaard? Ingen ringere end Jens Kalf (ca. 1238-1304). Han nævnes første gang som ridder og marsk i 1255, da Christoffer I var konge, og dermed bringer skødet os helt ind i Danmarkshistoriens hjerte. En marsk er den øverstbefalende i kongens hær (og egentlig også forsvarsminister), og tillige med i kongens inderste kreds sammen med drosten og kammermesteren (statsminister og økonomiminister). Jens Kalf må som marsk have ledet den harniskklædte hær, der bekæmpede almuens oprør i 1255. I de år forsvarede kongemagten sig også mod angreb fra venderne og ærkebiskop Jacob Erlandsen, der havde trodset kongen ved at udnævne sin egen kandidat til biskop i Aarhus; hele syv gange mødte Jens Kalf op i Øm Kloster for at pågribe Aarhus-bispen, men forgæves. I et brev afsendt af en kardinal Guido den 30. september 1266 nævnes Jens Kalf endnu som marsk, mens han i to breve fra det følgende år kaldes forhenværende marsk. Dermed kan hans fratrædelse dateres nogenlunde præcist.

Jens Kalf var dog stadig tæt knyttet til hoffet og var således blandt de 30 danske riddere, der stillede sikkerhed for et lån på 2.000 mark sølv, som Erik Klipping lånte af en stormand fra Lübeck. I 1274 købte han så Vinderupgaard og trak sig tilbage fra sin fremtrædende position i inderkredsen omkring kong Erik Klipping. Hvorfor gjorde han det allerede som 40-50-årig? Af politiske grunde? Kun 12 år senere blev Erik Klipping som bekendt myrdet i Finderup Lade. Jens Kalfs hustru, Cecilie, stammede fra godset Eljarød i Skåne og var i syvende led efterkommer af Skjalm Hvide, der døde i 1113. Hvide-slægten var dengang en magtfuld familieklan, som var beslægtet langt ind i kongerækken. Cecilie Kalf havde i øvrigt også en oldefar fælles med marsk Stigs anden og tredje hustru. Hviderne var blandt dem, som primært blev dømt skyldige i mordet i Finderup Lade.

Eberstein fra herregården Rydhave og Albert Albertsen fra Landting, der er bipersoner i romanen, er også historiske personer, om end de er flyttet lidt i tid. De følgende personer, som blot nævnes i romanen, er også historiske: Oluf Høgh, Hasselholtgaard; Jens Kaas, Kaas; Albert Bugge, Hegnet; Peder Munk, Estvadgaard; Henrik Nielsen (Præstehader), Eskær; Aage Munk, Filshauge; Iver Puge, Astrup; Stig Bugge, Spøttrup; Rane Ormshauge, Gammellund; Erik Nielsen, Glomstrup. Ulf Krabbe på Hostrup er opdigtet, men Krabbe-familien figurerer senere i Danmarkshistorien som magtfulde personer i Salling.

Der har i århundreder været spekuleret i, hvad Erik Klipping foretog sig i Finderup Lade sidst i november måned 1286. Det virker ikke logisk, at kongen skulle vælge at overnatte sådant et sted – så tæt på alle bekvemmeligheder i sin kongeborg i Viborg. Alle historiske kilder peger dog i retning af Finderup. Kan der være en anden forklaring på mordgåden?

Romanen fortæller en del af nonnen Kirstines historie. Det er primært en fortælling om hende og Stubber Kloster, og hvordan hun uden at ville det, bliver inddraget i de historiske begivenheder. Bisp Tyge i Ribe og hans prior spiller en naturlig stor rolle i klostrets liv og drift.

Der er i romanens handlingsforløb ikke ændret på de historiske kendsgerninger og forhold. Tværtimod er de indarbejdet, eksempelvis at Erik Klipping har skiftet drost og marsk flere gange, hvilket i tidens løb har skabt stor forvirring blandt historikere. Marsk Stig Andersen, grev Jacob af Halland, Rane Jonsen og Valdemar af Sønderjyllands roller i Danmarkshistorien er velkendte og forsøgt behandlet i romanen. Derimod kan det undre, at ingen før har beskrevet, at Hvidernes parti havde en så magtfuld en repræsentant i det vestlige Jylland. Måske skyldes det, at Danmarkshistorien primært betragtes fra det østlige Danmark. I den henseende turde romanen være nyskabende.

Kilder:

- Stubber Klosters historie af pastor Villads Christensen 1911

- Svenstrup Vold af Valdemar Frederiksen

- Sahl Sogns historie af Valdemar Frederiksen

- Klostret og herregården Stubber af P.K. Hofmansen

- Om Limfjordens postglaciale marine udvikling og niveauforhold, belyst ved mollusk-faunaen og C-14 dateringer af geolog Kaj Strand Petersen.

- Islandske Sagaer – Snorre – Kongesoger

- Tvis Klosters Gavebrev

- Bremdahl lokalhistorie – Vikingetiden

- Optegnelser fra Vinderup Egnshistoriske arkiv

- Artikel af Jørgen Frederiksen – Kalf-slægten på Vinderupgård.

- Hardsyssels Årbog – femte bind 1911

- Herredsbogen – Thorkild Gravlund

- Dr. O. Nielsen i Dansk Magasin, 5 række 2. bind s.28-38

- Hardsyssels Diplomatarium og Jyske Tingsvidner

- Danske samlinger B.I s. 47-60

- Trap Danmark

- Holstebro Museeum

- The Danish Resources af Bjørn Poulsen og Nils Hybel

- Kong Valdemar`s Jordbog 1231

- Danske Slotte og herregårde, Hassings forlag

- Svend Aggersøns beretning om flådens samlingssted i året 1085

- Ælnod – engelsk krønnikeskriver

- Erik Arup`s Danmarkshistorie

- Kongemordet i Finderup Lade af Troels Brandt

- Politikens Danmarks Historie 1963

- Minnesangbog v/Maria Pontoppidan og C. Troelsgård

- Hildegards Lægebog, Forelaget Rhodos

- Benedikts Regel – oversat af Brian Møller Jensen

- Ribe Bispesæde år 948 til 1948, Samlerens Forlag

- Skalk nr. 6 – 1971

- Kronik: Opklaring? – af professor Erik Kjersgaard

- Artikel af Carl E. Jørgensen – Kongemordet i Finderup

- Hugo Yrwing: Kungamordet i Finderup

- B.S.Ingemann: Erik Menveds Barndom

- Ebbe Kløvedal Reich: Festen for Cæcilie

Oversigt over Valdemar Sejrs slægt

Oversigt over Skjalm Hvides slægt

”Dåbsattest for Vinderup”

Det originale skøde og en moderniseret gengivelse

1274. 6. Februar. Holstebro.

Biskop Tyge af Ribe kundgør, at Fru Lucie har skødet sin Gaard i Vinderup til forhenværende Marsk Herr Jens Kalv paa den Betingelse, at der af Gaarden ydes Vin og Oblater til Stubber Nonnekloster og Kirkerne i Ginding og Hjerm Herreder, og at der holdes Aartidfor Fru Lucie og Messer for afdøde troende.

Afskrift i Vidisse af 13J6 20. Maris.

Tyge, af Guds Naade udvalgt og stadfæstet som Biskop af Ribe, til alle, der ser dette Brev, Hilsen evindelig med Gud.

Alle skal vide, at Fru Lucie i vor Nærværelse har skødet til Herr Jens Kalv, forhenværende Marsk hos de Danskes højbaarne Konge, sin Gaard i Vinderup med hele dens Tilliggende at eje med Rette til evig Tid paa det Vilkaar, at nævnte Herr Jens Kalv og hans Arvinger efter ham for samme Gaard til evig Tid skal forsyne Nonneklosteret i Stubber samt alle Kirker i Ginding og Hjerm Herreder med Vin og Oblater til Af¬holdelse af Messer, og de skal hvert Aar højtideligholde nævnte Fru Lucies Aartid med Messer, Psalmer og Vigilier og hver Uge lade holde en Messe for afdøde troende, og hvis noget af dette forsømmes af nævnte Herr Jens eller i Fremtiden af hans Arvinger, skal den, der til enhver Tid maatte sidde som Biskop, lade alt foranstalte, saaledes som sagt er, med Indtægterne af den nævnte Gaard. Til Bevis for dette har vi ladet nær¬værende Brev bekræfte med vort Segl, nævnte Herr Jens Kalvs og den ofte nævnte Fru Lucies Segl. Givet i Holstebro i det Herrens Aar 1274 den 6. Februar.

Om Kirstine

Hun er ud af en magtfuld adelig familie, Hvideslægten. Faderen dør, moren gifter sig igen. Datteren Kirstine bliver anbragt på det nærliggende Stubber Kloster mellem Holstebro, Skive og Viborg.

Romanen foregår i tidsrummet 1275 til 1287 og sætter med stor kyndighed den dramatiske handling på plads i danmarks¬historien.

Efter den første svære tid i klostret dør priorinden, Dagmar, og Kirstine vælges som hendes afløser.

Lars Frederiksens debutroman om den unge Kirstine fortæller fint om hverdagene i og udenfor klostret og gengi¬ver levende middelaldersamfundet og dets mange spændinger mellem adelen og kirken, storbønderne og kongemagten – og klostrene.

Kirstine leder klostret med omtanke og vestjysk handelsta¬lent, og, uden at ville det, bliver hun og klostret inddraget i den lange kæde af dramatiske hændelser, der leder frem til mordet på Erik Klipping.

Den myrdede konge bliver fundet ved Finderup lade, men der er ikke langt til Vinderupgård, hvor rigets tidligere marsk Jens Kalf og hans søn spiller en hovedrolle i kampen om kongemagten, men også i forhold til den unge priorinde, Kirstine, fra Stubber Kloster.

Lars Novrup Frederiksen har været beskæftiget med lokalhistorie i en menneskealder. Arbejdet med at researche og skrive " Kirstine " har stået på i over fem år.

Table of Contents

- Titel
- Kolofon
- Prolog: Kongen – November 1286
- - 1 -: Helligbrøde – November 1275
- - 2 -: Afmagt – November 1275
- - 3 -: Stubber Kloster – December 1275
- - 4 -: Næsgaard – Februar 1276
- - 5 -: Rømning – Marts 1276
- - 6 -: Prioren – Maj 1276
- - 7 -: Fru Lucias historie – 1276
- - 8 -: Helene Kalf – Maj 1279
- - 9 -: Lys i mørket – August 1279
- - 10 -: Biskop Tyges besøg – September 1279
- - 11 -: Kongen – 1279
- - 12 -: Avancement – Februar 1280
- - 13 -: Råd og Strid – April 1280
- - 14 -: Bispestolens modtræk – Juni 1280
- - 15 -: Kongen – Efteråret 1282
- - 16 -: Magtkamp – April 1284
- - 17 -: Priorinde – April 1284
- - 18 -: Nye sæder – Juni 1284
- - 19 -: Handel i Guds navn – Juni 1284
- - 20 -: Alliancer – September 1284
- - 21 -: Prioren – Oktober 1284
- - 22 -: Udfordring – April 1285
- - 23 -: Slaget ved Geddal Enge – Maj 1285
- - 24 -: Kongen – Juli 1285
- - 25 -: Mødet på Rydhave – Juli 1285
- - 26 -: Komplot – September 1285
- - 27 -: Afsked – Oktober 1285
- - 28 -: Nabofejde – Foråret 1286
- - 29 -: Kongens besøg – Maj 1286
- - 30 -: Forsigtighed – Maj 1286
- - 31 -: Kongen – Juni 1286
- - 32 -: Ny viden – August 1286
- - 33 -: Prioren – August 1286
- - 34 -: Hårde tider – September 1286
- - 35 -: Kongen og dronningen – Oktober 1286
- - 36 -: Nettet strammes – November 1286
- - 37 -: Storvildtjagt – November 1286
- - 38 -: Kongemord – November 1286
- - 39 -: Dagen derpå – November 1286

- - 40 -: Finderup Lade – Sankt Cecilie nat 1286

- - 41 -: Regnskabet gøres op – November 1286

- - 42 -: Prioren – December 1286

- - 43 -: Opgøret med prioren – December 1286.

- - 44 -: Foråret 1287
- Plancher til romanen
- Historiske Præmisser - fakta og fiktion
- Kilder
- Oversigt over Valdemar Sejrs slægt
- Oversigt over Skjalm Hvides slægt

- ”Dåbsattest for Vinderup”: Det originale skøde og en moderniseret gengivelse

- Om "Kirstine"