Night Music: A Novel
Date: 2000-01-01 05:00:00+00:00
Keywords: Fiction; Women; Romance; General; Contemporary
Description: Now published in the United States for the first time—an early novel from the #1 New York Times bestselling author of The Giver of Stars and the forthcoming Someone Else's Shoes . Isabel Delancey, a classical violinist, has always taken her comfortable life for granted. But when her husband dies suddenly, leaving her with a mountain of debt, she and her two children are forced to abandon their home and move to the Spanish House, a now-dilapidated manor Isabel inherited in the English countryside. With the house falling down around them, and the last of her savings disappearing fast, Isabel tur
Publisher: Penguin
Rights: Copyright © Jojo’s Mojo Ltd., 2008, denne udgave copyright © Rosinante & Co 2016

Jojo Moyes

Toner i natten

Oversat fra engelsk af
Marianne Linneberg Rasmussen

CICERO

Til Charles

Og til alle, der nogensinde har overvejet
at ringe efter en håndværker

Det er som en skællet drage, der har slugt os alle sammen: disse rædselsfulde huse, denne umættelige trang til og kamp om ejerskab, evig og altid og uanset konsekvenserne vil vi eje, alle higer vi efter at eje noget og ikke selv at blive ejet.

– D.H. Lawrence

Vi kom aldrig rigtig til at føle os hjemme i Det Spanske Hus. Rent formelt var det selvfølgelig os, der var husets ejere, men en ‘ejer’ lyder som en, der har en vis kontrol over det, han ejer, og ingen, der kendte os – eller huset – ville kunne finde på at sige, at vi havde bare den mindste kontrol over, hvad der foregik i det.

Og selv om det på papiret var vores, så kom det aldrig til at føles sådan. Lige fra begyndelsen var det, som om der var lidt for mange andre mennesker knyttet til det. Man kunne ligefrem mærke deres drømme om det, fornemme hvordan deres misundelse og mistro og grådighed strålede ud af væggene. Husets historie var ikke vores historie. Ingenting – ikke engang vores drømme – knyttede os til det.

Dengang jeg var lille, troede jeg, at et hus bare var et hus. Det var et sted, hvor man spiste og legede og skændtes og sov, fire vægge, man levede imellem. Jeg tænkte aldrig ret meget over det.

Senere gik det op for mig, at et hus kan være meget mere end det – det kan være nogens store drøm, det kan afspejle, hvordan folk ser sig selv, hvordan de gerne vil have, andre ser dem, og det kan få folk til at opføre sig pinligt eller ondskabsfuldt. Jeg har opdaget, at et hus – som jo i virkeligheden bare består af mursten, mørtel og træ – kan blive en hel besættelse.

Når jeg flytter hjemmefra, vil jeg bo til leje.

Kapitel 1

Laura McCarthy lukkede bagdøren, trådte hen over den sovende hund, som lå lige så fredeligt og savlede ned i gruset, og gik med raske skridt ned til lågen for enden af haven. Hun balancerede med bakken i den ene hånd, mens hun åbnede lågen og smuttede igennem, og gik så ind i skoven og ned til bækken, der var tørret ind igen her sidst på sommeren.

Hun gik i to skridt hen over de planker, som Matt havde lagt hen over bækken året forinden. Det ville snart begynde at regne, og så ville plankerne igen blive glatte og farlige at gå på. I løbet af det sidste års tid var hun flere gange gledet, mens hun krydsede bækken, og en enkelt gang var al maden på bakken havnet nede i vandet og endt som fiskefoder. Nu var hun kommet over på den anden side, hvor jorden var fugtig og klæbede til hendes skosåler, og hun begav sig hen mod lysningen.

Her hvor hun ikke længere var i skygge, varmede aftensolen stadig og badede dalen i et smukt lys, så man rigtig kunne se, hvor meget pollen der var i luften. Hun fik øje på en drossel i det fjerne og hørte stærenes pudsige, højlydte pludren, mens de gik på vingerne i en sort sky og lidt efter slog sig ned i nogle træer. Hun rettede på låget over et af fadene, og en kraftig duft af tomat fik hende til at gå lidt hurtigere hen mod huset.

Det havde ikke altid været så forfaldent og nedslidt at se på. Matts far havde fortalt ham om, dengang jagtselskaber samledes på plænen, om sommeraftener, hvor musikken strømmede ud af de hvide telte, og elegant klædte par sad på stenmuren omkring haven og drak punch, mens deres latter klingede ud i skoven. Matt kunne selv huske, at staldene engang var fyldt med blanke heste, hvoraf nogle udelukkende blev holdt til ære for de gæster, der kom i weekenderne, og der havde også været et bådehus ved søbredden, så man kunne komme ud at ro. Engang fortalte han hende tit disse historier – på den måde gjorde han huset lige med hendes families hjem og antydede, at deres fremtid sammen ville kunne måle sig med det, hun havde lagt bag sig. Måske var det for at forestille sig, hvad der kunne vente forude. Hun elskede de historier. Hun vidste nøjagtig, hvordan huset ville komme til at se ud, hvis hun fik lov at bestemme – der var ikke et eneste vindue, hun ikke i tankerne havde valgt gardiner til, ikke et eneste gulvbræt, hun ikke havde afhøvlet. Hun vidste, hvordan søen så ud fra alle de østvendte værelser.

Hun standsede op foran døren, og af gammel vane stak hun hånden i lommen efter nøglen. Engang holdt de den altid låst, men det var der ikke rigtig nogen grund til mere – alle på egnen vidste, at der ikke var noget at stjæle. Der var revner i murene, og malingen skallede af, som om huset ikke længere orkede at forsøge at afspejle sin fornemme fortid. I stueetagen var der slået brædder for flere af vinduerne. Der var ikke meget perlegrus i indkørslen, som var ved at vokse helt til i brændenælder, der strøg sig ondskabsfuldt op ad hendes underben.

„Halløj, det er mig ... Laura.“

Hun ventede, til hun hørte en brummen oppefra. Man gjorde klogest i at varsko gamle mr. Pottisworth om, at man var kommet – der sad stadig hagl i den ene vinduesramme fra engang, hvor hun havde glemt det. Hendes mand havde sagt, at det var et held, den gamle idiot aldrig havde kunnet ramme en ladeport.

„Jeg kommer med din aftensmad.“

Hun ventede, til svarbrummet havde lydt, og gik så op ovenpå. Trappetrinene knirkede under hendes fødder.

Hun var i god form og havde ikke brug for at holde pause og få vejret efter at være gået op ad den lange, stejle trappe. Alligevel stod hun stille et øjeblik, inden hun åbnede døren til det store soveværelse. Hun udstødte et lille opgivende suk, inden hun lagde hånden på dørhåndtaget.

Selv om vinduet stod på klem, lugtede der kraftigt af gammel, uvasket mand, blandet med et miks af støvede polstermøbler, kamfer og bivoks. Der stod et gammelt gevær lænet op ad sengen, og det farvefjernsyn, de havde købt til ham to år forinden, stod på et lille bord. Slitage og manglende vedligehold kunne ikke skjule, hvor smukt værelset kunne have været, og der var en stor karnap med flotte sprossevinduer. Men som gæst fik man aldrig lov at dvæle særlig længe ved værelsets æstetiske kvaliteter.

„Du kommer for sent,“ kom det henne fra den gamle udskårne mahogniseng.

„Kun et par minutter,“ sagde hun med påtaget muntert tonefald. Hun stillede bakken på bordet ved siden af ham og rettede sig op. „Jeg blev lige fanget af telefonen. Min mor ringede.“

„Hvad ville hun? Sagde du ikke til hende, at jeg lå herovre og sultede?“

Lauras smil blegnede næsten ikke. „Tro det eller lad være, men nogle gange taler jeg faktisk med andre om andet end dig.“

„Men du snakker garanteret altid om Matt. Hvad har han nu lavet? Ringede hun for at fortælle dig, at du giftede dig under din stand?“

Laura vendte sig om mod bakken. Hun stivnede et øjeblik, men det så mr. Pottisworth ikke. „Det er atten år siden, jeg blev gift,“ sagde hun. „Det er ikke ligefrem sidste nyt, hvem jeg valgte at gifte mig med.“

Han snusede højlydt ind. „Hvad er det? Jeg tør vædde med, det er blevet koldt.“

„Kyllingegryde med en bagt kartoffel til. Og maden er ikke spor kold. Der har været låg på.“

„Jeg tør vædde med, det er koldt. Min frokost var kold.“

„Nu fik du så også salat til frokost.“

Et rødmosset hoved med tyndt gråt hår dukkede ud under sengetæppet. Mr. Pottisworth stirrede på hende og kneb sine små stikkende øjne sammen. „Hvorfor går du i sådan nogen stramme bukser? Er det for at vise dig frem?“

„Det er jeans. Sådan nogle går alle i.“

„Du prøver jo bare at gøre mig helt vild i varmen, så du kan tage livet af mig med kvindelist. Sorte enker, det er det, man kalder sådan nogle kvinder som dig. Jeg har gennemskuet dig.“

Hun ignorerede ham bare. „Skal jeg hælde sovs på din kartoffel?“

„Jeg kan se dine babbedutter.“

„Eller vil du hellere have reven ost?“

„Gennem din bluse. Jeg kan tydeligt se, hvordan de strutter. Er du ude på at friste mig?“

„Hvis ikke du tier stille med det der, så holder jeg op med at komme med din aftensmad. Så hold op med at kigge på mine ... mine ... babbedutter. Lige med det samme.“

„Så skulle du lade være med at gå med små frække gennemsigtige bh’er. Da jeg var ung, gik pæne piger altid med undertrøje. En god varm undertrøje af bomuld.“ Han lænede sig op ad puderne, og minderne fik det til at gibbe i hans krogede hænder. „Men man kunne stadig godt mærke noget igennem.“

Laura McCarthy talte til ti og vendte ryggen til den gamle mand. Hun skævede i smug ned til sin T-shirt og prøvede at afgøre, hvor meget af hendes bh han rent faktisk kunne se. Ugen forinden havde han sagt til hende, at hans syn var blevet dårligere.

„Du sendte jo din søn herop med min frokost. Han sagde stort set ikke et ord til mig.“ Den gamle mand var begyndt at spise. Det lød nærmest, som om han indtog maden gennem et sugerør.

„Tja, der er mange teenagedrenge, der ikke har så meget at sige.“

„Knægten er jo uforskammet. Det skulle du tage og sige til ham.“

„Det skal jeg nok,“ sagde hun. Hun gik rundt i værelset og samlede snavsede glas og krus sammen og stillede dem på den tomme bakke.

„Jeg er så alene i løbet af dagen. Her efter frokost har jeg kun haft besøg af Byron, og han vil sgu aldrig snakke om andet end læhegn og vilde kaniner.“

„Jeg har jo sagt til dig, at du kan få en fra kommunen til at komme. Så rydder de lidt op og snakker med dig. De kan komme hver dag, hvis du vil have det.“

„Fra kommunen.“ Han skar en grimasse, og en lille dråbe sovs løb ned ad hans hage. „De skal ikke komme her og stikke næsen i mine sager.“

„Det må du også selv om.“

„Du aner ikke, hvor hårdt det er at være helt alene ...“ begyndte han, og Laura holdt op med at høre efter. Hun kendte hans klagesang forfra og bagfra: Der var ingen, der forstod, hvor svært det var at være den sidste i sin familie, at være hjælpeløs og lænket til sengen, at være nødt til at leve på fremmede menneskers nåde ... hun havde hørt alle variationer over det tema så mange gange, at hun kunne dem udenad.

„... nu har jeg gamle stakkel jo kun dig og Matt. Jeg har ingen at lade mit jordiske gods gå i arv til ... hvis du vidste, hvor ondt det gør at være så alene.“ Hans stemme blev til en svag hvisken, og det lød, som om han var lige ved at græde.

Hun forbarmede sig over ham. „Jeg har jo sagt til dig, at du ikke er alene. Ikke så længe vi bor lige inde ved siden af.“

„Jeg skal nok vise jer min taknemlighed, når jeg er væk. Det ved I godt, ikke? Møblerne i laden – dem må I få, når jeg er væk.“

„Du behøver ikke sige det der.“

„Men det bliver ikke det eneste. Jeg er en mand, der holder ord. Og jeg ved godt, hvor meget I har gjort for mig i årenes løb ...“ Han skævede til bakken. „Er det min risengrød?“

„Det er en rigtig god æblekage.“

Den gamle lagde bestikket fra sig. „Men det er jo tirsdag.“

„Ja, men jeg har altså lavet æblekage til dig. Jeg var løbet tør for grødris, og jeg kunne ikke nå i supermarkedet.“

„Jeg kan ikke lide æblekage.“

„Jo, du kan.“

„Jeg tør vædde med, at du har taget af æblerne i min frugthave.“

Laura tog en dyb indånding.

„Jeg tør vædde med, at du ikke er nær så hellig, som du gør indtryk af. Jeg tør vædde med, at du godt kunne finde på at lyve, hvis det gjaldt noget, du virkelig gerne ville have.“

„Jeg har købt æblerne i supermarkedet,“ sagde hun sammenbidt.

„Du sagde da lige, at du ikke kunne nå i supermarkedet.“

„Jeg købte dem for tre dage siden.“

„Hvorfor købte du så ikke også ris, når nu du alligevel var der? Din mand må godt nok synes, du er tomhjernet. Jeg kan forestille mig, at du er nødt til at gøre ham glad på en anden måde ...“ Han grinede lystent, så man lige kunne skimte gummerne bag de våde læber, og kastede sig så atter over kyllingegryden.

Da Matt kom hjem, var Laura blevet færdig med opvasken og stod bøjet over strygebrættet, hvor hun rasende glattede kraven og manchetterne på en af hans skjorter.

„Er du okay, skat?“ Matt McCarthy bøjede sig ned for at kysse hende og lagde mærke til, at hun havde blussende kinder og så noget arrig ud.

„Nej, det kan du fandme tro, jeg ikke er. Nu har jeg fået nok.“

Han tog arbejdsjakken af og hængte den hen over en stoleryg. Lommerne bugnede af søm, skruer og værktøj. Han var helt smadret og blev irriteret ved tanken om, at han nu skulle bruge energi på at formilde Laura.

„Mr. Pottisworth har overbegloet hende,“ sagde Anthony med et grin. Deres søn sad med fødderne oppe på sofabordet og så fjernsyn, og Matt fejede dem ned med den ene hånd, da han gik forbi.

„Hvad har han?“ Matts stemme blev hård. „Nu går jeg over og siger til ham, at ...“

Hun stillede strygejernet hårdt fra sig. „Årh, så sæt dig dog ned. Du ved jo, hvordan han er. Og det er heller ikke så meget det – det er mere, at han hundser rundt med mig, som om jeg er hans tjenestepige. Hver eneste dag. Nu har jeg simpelthen fået nok.“

Da det var gået op for hende, at den gamle nægtede at indstille brokkeriet over æblekagen, var hun gået hjem igen og havde varmet en portion færdiglavet risengrød. På vejen tilbage gennem skoven havde hun gået og skumlet ved sig selv med et sammenfoldet viskestykke over skålen.

Han havde stukket en finger i grøden. „Den er kold.“

„Nej, den er ej. Det er ikke engang ti minutter siden, jeg varmede den.“

„Den er kold.“

„Tja, mr. Pottisworth, det er altså svært at undgå, at maden bliver en smule koldere på turen herover.“

Hans mundvige vendte nedad, og han så meget mopset ud. „Nu vil jeg ikke have den. Jeg har mistet appetitten.“

Han skottede til hende, og måske lagde han mærke til den dirrende muskel i hendes kind. Et øjeblik overvejede hun, om det mon kunne lade sig gøre at tage livet af et andet menneske ved hjælp af en bakke og en dessertske. „Stil den derned. Måske spiser jeg den senere.“ Han lagde de tynde arme over kors. „Når jeg er helt desperat.“

„Mor siger, at hun vil ringe til kommunen,“ sagde Anthony. „Så må de tage sig af ham.“

Matt, som skulle til at sætte sig i sofaen, blev pludselig bekymret. „Sikke noget sludder. Så sender de ham jo på plejehjem.“

„Og hvad så? Så er der nogle andre, der skal høre på hans ubehageligheder, kigge på hans ikkeeksisterende liggesår, vaske hans sengetøj og lave mad til ham to gange om dagen. Det vil passe mig strålende!“

Matt rejste sig op – han var pludselig ikke træt mere. „Han har jo ingen penge, for hulen. Så bliver han nødt til at sælge sit hus for at betale for det. Brug dog indersiden af hovedet, kvindemenneske.“

Hun vendte sig om mod ham. Hun var en flot kvinde, sidst i trediverne, slank og veltrænet, men nu, hvor hun var blussende rød i hovedet af vrede, lignede hun et trodsigt barn. „Det er jeg ligeglad med. Jeg har simpelthen fået nok, Matt.“

Han skyndte sig hen og lagde armene om hende. „Kom nu, skat. Han lever jo alligevel ikke ret meget længere.“

„Ni år, Matt,“ sagde hun stift ind i hans brystkasse. „I ni år har jeg stået på pinde for den mand. Da vi flyttede ind, sagde du, at han sikkert ville dø, inden året var omme.“

„Men tænk på den dejlige skov, markerne, den store fine have, stalden ... tænk på, hvor smuk spisestuen bliver, når du får lov at indrette den. Tænk på os, en lykkelig familie, som står der i døren ...“ Han lod drømmesynet svæve hen foran hende og slå rødder i hendes fantasi igen. „Hør her, det gamle fjols kan jo ikke engang rejse sig fra sengen mere. Han er ikke rask, og han holder ikke ret meget længere. Og han har ikke andre end os.“ Han kyssede hende på håret. „Lånene er på plads, og jeg har ovenikøbet fået Sven til at lave tegningerne. Hvis du gerne vil se dem, kan jeg vise dig dem senere.“

„Der kan du se, mor. Når man ser sådan på det, er det da billigt sluppet, at du skal lade ham få et kig på dine babbedutter en gang imellem, ikke?“ grinede Anthony og gav et hyl fra sig, da han fik et svirp af en nystrøgen T-shirt lige på øret.

„Bare lidt endnu,“ sagde Matt med blid stemme. „Kom nu, skat. Hæng på lidt endnu, ikke?“ Han kunne mærke, at hun blev blød, og vidste, at han havde fået skovlen under hende.

Han gav hende et klem som en lille forsmag på en form for belønning senere på aftenen. Han mærkede, hvordan hun gengældte hans berøring, og ville ønske, at han ikke havde været et lille smut hjemme hos barpigen fra The Long Whistle. Du har bare at krepere i en fart, din gamle satan, sagde han i tankerne til Pottisworth. Jeg ved ikke, hvor meget længere jeg kan holde det her kørende.

Lidt derfra, i det store soveværelse i det gamle hus, lå Samuel Pottisworth og klukkede over en komedieserie. Mens rulleteksterne gled ned over skærmen, kiggede han på uret og smed avisen ned i fodenden.

Udenfor var der en ugle, der tudede, og en ræv gøede i det fjerne, måske fordi den ville markere sit revir. Dyr og mennesker er faktisk ens, når det gælder om at gøre krav på deres territorium, tænkte han med et skævt smil. Ræven, som afmærkede sit revir og sloges med sine rivaler, havde en slående lighed med Laura McCarthy og hendes to måltider om dagen og hendes rene sengetøj og fanden og hans pumpestok. Det hele handlede om at afpisse sit territorium.

Samuel fik lyst til et stykke chokolade. Han steg ud af sengen med så adrætte bevægelser, at Matt og Laura ikke ville have troet deres egne øjne, og trippede hen over gulvet til det skab, hvor han havde sine små lækkerier liggende – slik og kiks, som han betalte Byron for at købe, når han var nede i byen. Han åbnede skabsdøren og mærkede bag bøgerne og mapperne, indtil han fandt det glatte slikpapir. Hans fingre lukkede sig om en KitKat, og han fiskede den frem, mens han glædede sig til at lade chokoladen smelte i munden og overvejede, om det var værd at tage gebisset i for.

Først lukkede han skabsdøren. Der var jo ingen grund til, at Laura skulle vide noget om det her. Det var bedst, hvis hun troede, at han var hjælpeløs. Kvinder som hende havde behov for at føle, at der var nogen, der havde brug for dem. Han grinede ved sig selv ved tanken om, hvor røde hendes ører var blevet, da han havde sagt det om hendes stramme bukser. Hun var så nem at provokere. Det var altid dagens højdepunkt for ham. I morgen ville han sige noget om, at han godt vidste, hvorfor hun var så glad for at ride, for så kunne hun rigtig sidde der og gnubbe sig – det kunne også altid hidse hende op.

Han grinede stadig smørret, mens han gik tilbage over gulvet og hørte kendingsmelodien til et andet af sine yndlingsprogrammer. Han så op. Fordi han var optaget af musikken, så han ikke den skål kold risengrød, som stod på gulvet, der hvor han selv havde stillet den. Hans knoklede gamle fod landede i den med hælen først, og han gled direkte bagover på gulvet.

Det var i hvert fald sådan, det blev stykket sammen, da Samuel Pottisworths sidste timer møjsommeligt blev fremlagt i retten. Det brag det gav, da hans hoved ramte gulvet, måtte have været så højt, at det kunne høres viden om. Men som Matt McCarthy sagde, så langt inde i skoven blev alle lyde dæmpet, og der kunne foregå alverdens ting, som ikke blev bemærket. Det var et sted, hvor næsten alt kunne ske.

Kapitel 2

„Sig be’ om.“

Theresa så vredt på ham.

Matt rykkede sig. Han fastholdt hendes blik. Hendes mascara var tværet ud, og det fik hende til at se så billig ud. Men det gjorde Theresa jo altid, selv når hun var i sit allerpæneste tøj. Det var noget af det, han godt kunne lide ved hende. „Sig be’ om.“

Hun lukkede øjnene, som om hun var i strid med sig selv. „Matt ...“

„Sig. Be’. Om.“ Han løftede sig op på albuerne, så han slet ikke rørte ved hende, ud over med fødderne. „Kom så,“ sagde han roligt. „Du skal bare bede pænt.“

„Matt, jeg vil bare ...“

„Sig be’ om.“

Theresa vrikkede hofterne opad i et desperat forsøg på at røre ham, men han rykkede sig væk, så hun ikke kunne nå ham. „Sig det så.“

„Årh, din ...“ Hun gispede, da han bøjede hovedet og kyssede hende på halsen og kravebenene, mens hans krop stadig var løftet drillende over hende. Hun var så dejlig nem at gøre varm og nemmere end de fleste at holde sådan her. Hun lukkede øjnene og jamrede. Han kunne smage sveden, der var som en kølig film på hendes hud. Hun havde været sådan her i næsten tre kvarter. „Matt ...“

„Sig det så.“ Han holdt munden ned til hendes øre, og hans stemme blev en sagte rumlen, mens han nød duften af hendes hår og den sexede duft af deres kroppe sammen. Det ville være så nemt at give los, bare give sig hen. Men der var langt større nydelse i at beholde kontrollen.

„Sig det så.“

Theresa åbnede øjnene på klem, og han så, at hun havde mistet al modstandskraft. Hendes læber skiltes. „Be’ om,“ hviskede hun. Og nu havde hun mistet al værdighed og klamrede sig til ham. „Tag mig. Tag mig, Matt. Tag mig nu!“

Tre kvarter. Matt kastede et blik på sit armbåndsur. Og så, i én flydende bevægelse, skubbede han sig bagud og rejste sig fra sengen. „Gud, er klokken allerede så mange?“ Han fandt sine bukser på gulvet. „Det er jeg sgu ked af, skat. Jeg har noget, jeg skal.“

Theresas hår faldt ned over ansigtet. „Hvad? Jamen du kan da ikke bare gå!“

„Hvor har jeg nu gjort af mine støvler? Jeg mener da så bestemt, at jeg stillede dem her.“

Hun stirrede vantro på ham, stadig med blussende kinder. „Matt! Du kan da ikke efterlade mig sådan her!“

„Ah! Der var de.“ Matt trak sine arbejdsstøvler på og kyssede hende på kinden. „Jeg bliver nødt til at smutte. Det ville simpelthen være så uhøfligt, hvis jeg kom for sent.“

„For sent? For sent til hvad? Matt!“

Han kunne godt have strakt det to minutter mere. Det her var noget, de færreste mænd forstod. Men nogle gange er der større nydelse i at vide, at man kan få noget, end i selve det at få det. Matt smilede over hele hovedet, da han løb ned ad trappen. Han kunne høre hende brokke sig hele vejen hen til hoveddøren.

Samuel Frederick Pottisworth blev begravet en eftermiddag, hvor himlen var så formørket af regnvejrsskyer, at man skulle tro, natten bare var faldet på for tidligt. Han var den sidste i Pottisworth-slægten. Og som følge deraf, og måske også fordi han ikke var den mest afholdte person, var der ikke mødt ret mange op i landsbykirken. Familien McCarthy, mr. Pottisworths læge, hans advokat og en medarbejder fra kommunen sad på de forreste bænke, lidt spredt ud, måske for at få de lange bænke til at se lidt mere fyldte ud, end de var.

Byron Firth sad et par bænke længere tilbage – han kendte jo sin plads – med hundene liggende ved sine fødder. De gamle damer på bænken overfor skævede til ham og hviskede tydeligvis om ham, men han ignorerede dem bare. Den slags var han så vant til. Han havde efterhånden affundet sig med, at han altid blev mødt med skeptiske bemærkninger og hvisken og tisken, hver gang han formastede sig til at vise sit ansigt i byen, og han havde for længst lært bare at lade som ingenting. Desuden havde han vigtigere ting at tænke på. På vej ud ad døren havde han hørt sin søster snakke i telefon med kæresten, og det havde lydt, som om hun overvejede at flytte med Lily hjem til ham. Byron havde ikke råd til at betale hele huslejen for det hus, de sammen boede i, og der var nok ikke så mange andre, der havde lyst til at flytte sammen med ham og hundene. Og hvad vigtigere var, nu hvor den gamle var død, havde Byron ikke længere noget arbejde. Boet betalte hans løn i den nærmeste fremtid, men det ville jo ikke vare ved. Han havde forgæves bladret avisen igennem for at se, om der var nogen stillingsannoncer.

Et par af begravelsesgæsterne var kun taget med for gravøllets skyld. Rengøringsdamen mrs. Linnet deltog altid i alle begravelser. Hun havde givet dem karakterer efter antallet af deltagere, valget af salmer og kvaliteten af traktementet hele vejen tilbage til 1955. Til denne begravelse havde hun slæbt to ældre damer med – det var nogle af dem, hun gjorde rent for – og selv om ingen af dem havde kendt mr. Pottisworth, kunne de jo godt have fornøjelse af en lille udflugt, hvilket hun også havde sagt til præsten. Især fordi mr. og mrs. McCarthy sikkert ville diske op med en masse lækkerier, for mrs. McCarthy gjorde jo altid tingene ordentligt. Det gjorde sådan nogle som hende altid.

Og helt omme bagest stod Asad og Henry tæt op ad hinanden og lod, som om de var helt opslugt af salmebogen.

„Se dem lige, de står der i deres stiveste puds oppe på forreste række, som om de var i familie med ham,“ hviskede Henry.

„Nå ja, hvis det kan være dem en trøst i sorgens stund,“ sagde Asad. Han var en høj mand, og han var nødt til at bukke sig, så de begge kunne se i bogen. „Hun ser vel nok godt ud i dag. Det er da vist en ny frakke.“ Det var en knaldrød militærfrakke i uld, og den lyste op i den lille mørke kirke.

„De regner da vist med at komme til penge snart. Så sent som i går fortalte hun mig, at han har bestilt en ny firehjulstrækker.“

„Det har hun da også fortjent. Tænk på alle de år, hvor hun har vartet den modbydelige mand op. Det ville jeg have nægtet.“ Asad rystede på hovedet. Hans fine ansigtstræk afspejlede tydeligt hans somaliske rødder, og han så altid en anelse sørgmodig ud. Han var i stand til at udstråle værdighed i stort set alle situationer, sagde Henry tit. Selv når han havde sin Thomas Tog-pyjamas på.

„Præcis hvilken modbydelig mand er det lige, du mener?“ hviskede Henry.

Salmen sluttede. Den lille menighed satte sig igen ned på bænkene og lagde de gamle salmebøger fra sig, og præsten gik i gang med sin tale om den afdøde.

„Samuel Pottisworth,“ sagde han, „var ... en mand ... som var tro mod sig selv hele livet.“ Han famlede lidt efter ordene. „Han var en af sognets ... ældste ... borgere.“

„McCarthy har haft kig på det hus i årevis,“ sagde Henry lavmælt. „Se lige, hvordan han sidder der ved siden af hende – lige så uskyldig.“

Asad skævede spørgende til ham og kiggede så op på parret mange rækker foran dem.

„Er du klar over, at han var henne hos hende Theresa nede fra pubben, ikke engang en halv time inden han kom herhen? Ted Garner var inde og købe vingummier, lige inden jeg lukkede butikken. Han sagde, han havde set hans varevogn holde ude foran hendes hus.“ Henry rystede på hovedet.

„Måske skulle hun bare have noget ordnet,“ sagde Asad uskyldigt.

„Jeg har hørt, hun tit skal have noget ordnet.“ Henry rettede på læsebrillerne.

„Måske skulle hun have lagt rør ind.“

„Og de der håndværkere kan jo noget med hænderne ...“

De to mænd begyndte at fnise og prøvede at se artige ud, da præsten så op fra sine papirer og løftede øjenbrynene. Han så noget træt ud. Kom nu, sagde hans ansigtsudtryk. I er nødt til at hjælpe mig.

Asad rettede sig op. „Men vi er jo ikke sådan nogen, der lytter til sladder,“ mumlede han.

„Niks. Det sagde jeg også til mrs. Linnet, da hun var inde efter hovedpinepiller. Det er den anden pakke, hun har købt på tre dage. Nej, i vores butik bliver der ikke sladret.“

Selv om det var en begravelse, havde Matt McCarthy svært ved at holde ansigtet i tilpas sørgmodige folder. Han havde lyst til at smile over hele hovedet. Han havde lyst til at bryde ud i sang. Om formiddagen havde en af tømrerne spurgt ham, hvad han gik og var så skideglad for. „Har du vundet i Lotto, eller hvad?“ havde han spurgt.

„Noget i den stil,“ havde Matt svaret, og for 117. gang var han gået ind i skurvognen med de sammenrullede tegninger for at tage et kig på husets facade.

Det kunne ikke have passet bedre. Lauras tålmodighed med det gamle fjols havde netop været ved at slippe op, og den sidste aften havde Matt været bekymret. Hvis hun havde nægtet at blive ved med at lave mad til Pottisworth, ville det have været slut. Faktisk blev han så henrykt, da Laura ringede til ham og med rystende og chokeret stemme fortalte, hvad der var sket, at han sørgede for også at være der, da lægen kom for at erklære den gamle død. Laura klamrede sig til Matt – hun troede, at han kom hjem, fordi han ikke syntes, hun skulle stå det igennem alene, men inderst inde – og det var ikke noget, han ville indrømme over for nogen – turde han næsten ikke tro på, at den gamle nar virkelig var væk. Det ville ikke være kommet bag på ham, hvis Pottisworth pludselig havde sat sig op i sengen og spurgt, om der var mere risengrød.

Den kirkelige del af begravelsen var slut. Den lille flok sørgende gik ud i den mørke eftermiddag og stod og klumpede sig sammen udenfor. Et par af dem kiggede spørgende rundt på de andre for at finde ud af, hvad der nu skulle ske.

„Jeg synes, det var rigtig pænt af Dem og Deres kone at arrangere mr. Pottisworths begravelse.“ Mrs. Linnet lagde hånden let på Matts arm.

„Det var da det mindste, vi kunne gøre,“ sagde han. „Mr. Pottisworth var jo næsten familie for os. Især for min kone. Jeg er sikker på, hun kommer til at savne ham.“

„Der er ingen, der ville forvente den slags af naboerne,“ sagde mrs. Linnet.

„Ja, hvad mon det er, der får nogle mennesker til at være så hjælpsomme? Han var virkelig en heldig mand.“

Asad Suleyman stod ved siden af Matt – han var en af de få mænd der på egnen, der kunne få Matt til at føle sig lille. Asads bemærkning fik Matt til at rette hovedet op med et ryk, men det var som altid ret svært at afkode Asad. „Tja, I kender jo Laura,“ sagde han. „Hun kommer fra en familie, hvor man helst vil gøre tingene på den rigtige måde. Den slags betyder meget for min kone.“

„Vi har bare tænkt på ... mr. McCarthy ... om vi skal mindes mr. Pottisworth yderligere i dag ...“ kom det fra mrs. Linnet inde under filthatten. De to ældre damer bag hende ventede spændt med håndtaskerne knuget ind til sig.

„Om vi skal mindes ... nå, jo, selvfølgelig. De damer er alle sammen velkomne til gravøl hjemme hos os. Vi skal jo have taget ordentligt afsked med gode gamle mr. Pottisworth, ikke?“

„Hvad med jer, Asad? Skal I tilbage til butikken?“

„Nej, nej.“ Nu var Henry Ross dukket op ved siden af ham. „Vi lukker jo tidligt om onsdagen. Det kunne faktisk ikke passe os bedre, Matt. Vi vil frygtelig gerne være med til at ... øh ... mindes den afdøde.“

„Ih ja,“ sagde Asad med et strålende smil.

Der var intet, der kunne spolere dagen for Matt. „Fantastisk,“ sagde han. „Så lad os tage hjem til os, så vi kan drikke et glas til hans minde. Jeg siger det lige til præsten. Hvis damerne venter henne ved min bil, så giver jeg et lift.“

Det hus, som Matt McCarthy havde bygget – eller rettere, ombygget, for sin kones penge – havde engang været en langt mindre skovriderbolig. Det lå i udkanten af skoven, og når man skulle hen til det, måtte man køre op ad grusvejen til Det Spanske Hus, som så delte sig til sidst. Set udefra mindede det om mange andre huse der på egnen – med fin, gammeldags facade, lange elegante vinduer og murværk af flintesten. Indvendig var det dog mere moderne – der var et stort køkken-alrum med laminatgulv og halogenspots, og der var også et poolrum, hvor Matt og hans søn havde spillet en del, selv om det efterhånden var nogle år siden.

Det lå med udsigt over markerne, og de to huse var adskilt fra hinanden af et stykke skov. Husene lå knap tre kilometer fra landsbyen Little Barton, hvor der lå en pub, en skole og en butik. Men den lange snirklede grusvej, som engang havde givet let adgang til de to huse nede fra hovedvejen, var nu nærmest bare to tilvoksede, hullede og forsømte hjulspor, og Matt og hans kone var derfor nødt til at køre i en stor firehjulstrækker, da de ellers ikke ville kunne forlade huset uden at skulle være bange for få smadret undervognen. Nogle gange, når de skulle have gæster, kørte Matt den værste halve kilometer op ad grusvejen for at hente dem – det var sket to gange, at en gæst, der kom kørende i en lav sportsvogn, havde fået udstødningsrøret flået af, og Matt, som havde sans for forretninger, var ikke meget for at skulle starte et møde med at undskylde.

Han havde flere gange følt sig fristet til at ordne vejen og lægge nyt grus, men Laura havde overbevist ham om, at det ville være at friste skæbnen. „Du kan gøre, hvad du vil, når huset er vores,“ havde hun sagt. „Men der er ingen grund til at bruge alle de penge på den grusvej, hvis det bliver nogle andre, der får glæde af den.“

Nu stod der god vin på drinksbordet – faktisk alt for meget i forhold til, hvor få mennesker der var kommet, men Matt McCarthy ville ikke have, folk skulle sige om ham, at han var en nærig vært. Og forretningsmøder går altid bedre, når folk ikke er pinligt ædru. Det vidste han alt om.

„Fik I den gamle i jorden?“

„Nogen skulle jo sørge for, at han ikke stod op igen.“ Han rakte den lokale ejendomsmægler Mike Todd et stort glas rødvin.

„Er Derek kommet? Jeg kan tænke mig, at han gerne vil snakke med mig om at få det på markedet, så snart testamentet er blevet stadfæstet. Selv om det ligger helt fantastisk, kommer det til at koste en god slat penge at sætte det gamle skur i stand. Jeg så det sidst indvendig for ... er det fire år siden? Og allerede dengang var det ved at falde fra hinanden.“

„Ja, det er jo ikke ligefrem i den bedste stand.“ Matt lænede sig ind mod ham. „Hvis jeg var dig, ville jeg nu nok vente lidt med at gå i gang med at sælge det, Mike.“

„Ved du da noget, jeg ikke ved?“

„Lad os bare sige, at det kan være, du kommer til at sælge det her hus, før du kommer til at kigge på det andet.“

Mike nikkede. „Det havde jeg nu også på fornemmelsen. Men jeg må også sige, at det vil blive noget nemmere at sælge dit. Jeg tror, der er flere købere, der er ude efter et hus som det her. Er du klar over, at en af søndagsaviserne har skrevet, at vores område er blevet kaldt det næste hotspot for boliger?“

„Jamen så får du da travlt. Men vil du give mig en god pris?“

„Jeg skal nok give dig en god behandling, Matt, og det ved du også godt. Faktisk synes jeg, vi skal tage os en snak senere. Der er en kvinde, der har budt på den der lade omme bag kirken. Hun vil bygge den om til beboelse, og så får hun brug for en håndværker. Jeg har sagt til hende, at jeg kender den helt rigtige. Det tænkte jeg kunne blive fordelagtigt for os begge.“ Han drak en lang tår vin og smækkede med læberne. „Og hvis du har tænkt dig at sætte det gamle skur i stand, får du da også brug for alle de penge, du kan skaffe.“

Laura syntes, det var lidt påfaldende, at der var kommet langt flere gæster til gravøllet, end der havde været i kirken. Det var klaret op udenfor, og hun kunne næsten mærke skovens duft helt herind. Tidligere på dagen var hun gået en tur med hunden derude, og selv om det kun var begyndelsen af september, kunne man allerede fornemme, at der var efterår i luften. Hun rettede atter opmærksomheden mod kagen på bakken, som stod foran hende på køkkenbordet, klar til at blive båret ind i stuen. Hvis gæsterne rigtig begyndte at føle sig hjemme, sådan som det desværre så ud til, at de gjorde, ville hun blive nødt til at lege værtinde indtil længe efter mørkets frembrud. Det var typisk for små landsbysamfund. De boede alle sammen så isoleret, at når der endelig skete noget, så malkede folk det til sidste dråbe. Hvis det blev sådan her ved, ville hun blive nødt til at bede Fætrene om at genåbne landsbyens butik.

„Er du okay, smukke?“

Matt slog armene om livet på hende. Han havde været så dejlig den sidste uges tid – glad, afslappet, opmærksom. Selv om hun skammede sig over at tænke det, var det en hel velsignelse, at mr. Pottisworth var død.

„Jeg tænker bare på, hvor lang tid der mon går, før vi kan stemple ud,“ hviskede han.

„De gamle damer skal nok snart køres hjem. Mrs. Linnet er blevet helt fjollet efter den tredje gin, og mrs. Bellamy ligger oppe ovenpå og snorker oven på en bunke overtøj.“

„Før vi ved af det, begynder de at lægge an på Fætrene.“

Hun smilede og lagde en lagkagekniv på bakken. Så vendte hun sig om mod ham. Han var lige så smuk, som den dag hun mødte ham første gang. Hans ansigt var blevet mere vejrbidt, og han havde fået lidt smilerynker ved øjnene, men det gjorde ham kun endnu mere tiltrækkende. I ny og næ fik det hende til at krympe sig, men lige nu, hvor hun var så lettet og også havde fået et par glas vin, glædede hun sig bare over det. „Nu bliver det hele anderledes, ikke?“ sagde hun.

„Jo, det gør.“ Han bøjede sig ned og kyssede hende, og hun lod sine hænder glide rundt om ham og mærkede den velkendte følelse af hans krop og de store muskler, som kom af alt det hårde fysiske arbejde. Det slog hende, at hun sikkert aldrig havde holdt om ham uden at mærke bare en snert af begær. Hun gengældte hans kys, og da hun mærkede hans læber mod sine, følte hun et lille beroligende sug af vished om, at han var hendes. Det var disse øjeblikke, der var det hele værd og fik hende til at føle, at hun havde fået ham tilbage. At det der andet noget bare havde været en fejltagelse.

„Er I midt i noget?“

Matt rettede hovedet op. „Hvis ikke du selv kan se det, Anthony, så skulle du have hørt lidt bedre efter i biologitimerne.“

Laura smuttede ud af sin mands favn og tog bakken med kagen. „Din far og jeg snakkede lige om fremtiden,“ sagde hun, „om at den ser lys ud.“

Nogle gange, tænkte Matt McCarthy og rettede diskret på sine bukser, er jeg faktisk ret godt tilfreds med at være gift med min kone. Han så efter hende, da hun gik ind i stuen, og opremsede hendes plusser inde i hovedet: stadig slank om livet, flotte ben, der var noget stilfuldt og samtidig æggende over hendes gang. Alt i alt var hun faktisk ikke så ringe endda.

„Skulle du ikke i byen?“ spurgte han sin søn. „Jeg troede for længst, du var taget af sted.“ Der gik lige et øjeblik, før han opdagede, at Anthony ikke smilede, sådan som han plejede.

„Shane gav mig et lift hjem fra fodbold.“

„Nå, der var du da heldig.“

„Jeg så din varevogn holde uden for Theresa Dillons hus.“

Matt tøvede. „Og?“

„Og jeg er altså ikke dum. Og det er mor heller ikke, selv om du opfører dig, som om hun er.“

Matts gode humør forsvandt som dug for solen. Han skulle virkelig koncentrere sig for at holde sit tonefald let. „Jeg aner ikke, hvad du snakker om.“

„Nej, det er klart.“

„Står du der og beskylder mig for noget?“

„Du sagde til mor, at du ville komme lige hjem fra tømmerhandlen. Den ligger toogtyve kilometer fra kirken.“

Nu er det sket, tænkte Matt. Hans vrede blev mildnet en anelse af, at hans søn ikke var dum, og at han ikke var bange for sin far. At han var blevet til et mandfolk. „Hør lige her, Inspector Clouseau, ikke fordi det rager dig, men jeg kiggede forbi hos Theresa, fordi hun ringede og bad mig om at give et hurtigt tilbud på nogle nye vinduer.“

Knægten sagde ingenting, stirrede bare på Matt på en måde, der signalerede, at han ikke troede på det. Han havde den der latterlige strikhue på, og den var trukket helt ned i panden.

„Da hun havde ringet til mig, fandt jeg ud af, at det, jeg skulle have i tømmerhandlen, godt kunne vente til i morgen,“ tilføjede han.

Anthony så ned på sine fødder.

„Tror du virkelig, jeg kunne finde på at gøre sådan noget mod din mor? Efter alt, hvad hun har gjort for vores familie – og for gamle Pottisworth?“ Måske var det lykkedes at overbevise drengen – Matt kunne ane lidt usikkerhed i hans øjne. Matts rygmarvsrefleks – benægt alt og lad være med at indrømme noget som helst – havde utallige gange reddet ham ud af en knibe.

„Tja, det ved jeg da ikke.“

„Nej, det gør du nemlig ikke. Så næste gang skulle du tage og bruge hovedet, inden du lukker munden op.“ Nu havde han krammet på ham. „Du er for meget nede i den landsby. Jeg sagde også til din mor, at vi skulle lade dig vokse op et sted, hvor der var mere gang i den.“ Han prikkede sig i panden. „Folk her på egnen har ikke andet at lave end at finde på historier og lade en lille fjer blive til fem høns. For fanden da – du skulle høre dig selv! Du er lige så slem som de gamle koner derinde.“

„Men jeg har set dig sammen med hende før – har du glemt det?“ sagde Anthony vredt.

„Må jeg nu pludselig ikke flirte med nogen? Snakke med en køn pige? Skal jeg gå og kigge ned i jorden, så jeg ikke risikerer at se nogen i øjnene? Måske skulle vi bede mrs. Linnet om at strikke en burka til mig.“

Anthony rystede på hovedet.

„Hør her, knægt, det kan godt være, du er seksten, men du er altså stadig ikke helt voksen. Hvis du tror, din mor hellere vil have en skødehund end mig, så har du ikke forstået ret meget om mennesker. Nu synes jeg, du skulle finde noget bedre at tage dig til end at lege miss Marple. Og se så at få det hår klippet.“

Da Anthony knaldede køkkendøren i efter sig, var hans ryg bøjet i resignation.

Eftermiddagen blev til skumring og derefter til nat – huset, træerne og markerne blev dækket af det tætvævede og uigennemtrængelige sorte tæppe af mørke, der findes ude på landet. De sørgende inde i familien McCarthys hus lod ikke til at have travlt med at komme af sted. Faktisk tydede det ikke på, at de sørgede specielt meget. I takt med at flaskerne blev tømt, blev historierne om Samuel Pottisworth mindre og mindre ærbødige, indtil snakken begyndte at handle om de lange nussede underhylere, han altid havde haft på, selv midt om sommeren, og hans temmelig pikante forslag til den kønne unge medarbejder fra kommunen.

Bagefter kunne ingen rigtig huske, hvem der havde fundet på, at festen skulle fortsætte henne i det store hus. Men på et tidspunkt, godt hjulpet af den mere og mere løsslupne stemning, blev de franske døre i hvert fald slået op. Laura gik efter sin mand, da hun så, hvor den lille kåde forsamling var på vej hen.

Udenfor var det stadig usædvanlig lunt, og man kunne tydeligt høre de vilde dyr pusle rundt og kalde på hinanden. Lommelygternes stråler svingede rundt, de første nedfaldne efterårsblade raslede under gæsternes fødder, og de gamle damer hvinede, mens de på usikre ben gik gennem skoven i mørket.

„Og han kunne også godt finde på at lægge an på min kone,“ sagde Matt. „Gamle gris. Pas godt på hen over brædderne her, piger.“

„Matt,“ sagde Laura, da hun gik forbi ham, „vil du ikke nok lade være.“

„Ej, helt ærlig, skat. Du har da ikke tænkt dig at fortælle alle, at han var en ren engel.“ Han blinkede til Mike Todd, som gik med vinglasset højt løftet, som om han var bange for at lave rødvinspletter på skovbunden. „Vi ved vist godt alle sammen, hvordan han var – er det ikke rigtigt, Mike?“

„Jeg synes bare ikke, det er i orden,“ sagde hun.

„At tale grimt om de døde, eller hvad? Jamen jeg siger jo bare sandheden. Er det ikke rigtigt, folkens? Det er sagt med et glimt i øjet, ikke?“

„Men stadigvæk ...“

Huset tårnede sig op foran dem – det var oplyst af måneskin, som blev kastet tilbage fra den spejlblanke sø. I det blålige skær virkede bygningen spøgelsesagtig og ikke så tung og massiv som i dagslys, og jorden omkring den dampede, så det så ud, som om den svævede. Den østlige mur med de gotiske vinduer var af røde mursten, og de senere tilbygninger mod nord og syd var bygget i flintesten i klassisk Norfolk-stil. Oven over det kæmpestore karnapvindue i det store soveværelse var der to brystværn, der vendte ud mod søen. Det var en bombastisk, men ikke specielt smuk bygning, særpræget og kontrær, lidt ligesom dens tidligere ejer. Men den havde potentiale. Laura undertrykte en gysen. Det Store Hus. Det hus, hun ville genskabe, og hvor hun ville bo resten af sit liv. Det hus, der ville vise hendes forældre og alle andre, at hun gjorde det rigtige, dengang hun giftede sig med Matt.

„Se det lige,“ kom det fra Matt. „Han ville have ladet det falde sammen omkring sig.“

„Jeg kan huske, dengang hans forældre havde det,“ sagde mrs. Linnet, som klamrede sig til Asads arm. „De holdt det så smukt. Der var stenfigurer af påfugle dér og dér, der var både ude på søen og store blomsterbede med de smukkeste roser. Sådan nogle, der rigtig duftede, ikke ligesom dem, man køber i dag.“

„Det må have været et imponerende syn,“ sagde Asad.

„Det kunne blive et smukt hus igen, hvis det kom i de rigtige hænder.“

„Jeg kunne ikke tænke mig at bo her. Ikke her midt ude i skoven.“

Laura så på sin mand, som stod lidt væk fra de andre – han stod med hovedet lagt lidt tilbage og så ud til at være helt væk i sine egne tanker. Der var noget fredfyldt over hans ansigt. Som om han endelig var kommet af med nogle gamle spændinger. Hun tænkte flygtigt på, om hun mon også selv så ligesådan ud, men det gjorde hun nok ikke.

„Du, Matt,“ sagde advokaten Derek Wendell med dæmpet stemme. „Må jeg lige snakke med dig?“

„Har jeg fortalt jer, om dengang han ville sælge marken på tolv hektar? Den ved den gamle lade?“ Mike Todd stod ved siden af ham, hans buldrende stemme lød så dramatisk i mørket. „Han blev tilbudt en god pris for den, et pænt stykke over det, han havde bedt om. Handlen var klar til at gå igennem, og så mødtes han med køberen på advokatkontoret.“ Han holdt en dramatisk pause. „Det gik helt galt.“

„Fortæl, fortæl, Mike.“ Laura fnisede. Hun havde drukket hele eftermiddagen – det gjorde hun ellers kun sjældent. Hun plejede at holde igen med alkohol, for hun syntes ikke, det var spor sjovt at vågne med tømmermænd.

„Han fandt ud af, at køberen var fransk. Eller det var hans forældre i hvert fald – den arme mand havde boet her i tyve år. Men så var det sket. ‘Ikke tale om, at jeg vil sælge min jord til sådan en skide franskmand. De var nogle slapsvanse under krigen, alle til hobe. Han skal ikke få lov at lægge sin klamme hånd på min fædrene jord ...’ Det groteske var, at ingen i familien Pottisworth havde kæmpet i krigen. Det var lykkedes dem alle at blive kasseret af helbredsmæssige årsager eller få en loppetjans på afdelingen for udbetaling af personalelønninger.“

„Jeg tror aldrig, jeg hørte ham tale pænt om nogen,“ sagde Matt og stirrede op på huset.

„Det må han da have gjort om mrs. McCarthy. Efter alt, hvad hun gjorde for ham ...“

„Niks,“ sagde Matt. „Ikke engang Laura. I hvert fald ikke, hvad jeg ved af.“ Han havde sat sig ned på en af de lange, lave mure, der omkransede huset. Den stoppede ved nogle trin, som førte ned til det, der havde været indkørslen. Han sad lige så afslappet og så ud, som om han ejede det hele – næsten som om han poserede til et fotografi.

„Matt.“ Nu stod Derek Wendell ved siden af ham. „Jeg er altså nødt til at snakke med dig.“

Laura lagde mærke til hans ansigtsudtryk, inden Matt gjorde. Hun var lidt ør og småberuset, men der var noget ved hans mine, der gjorde hende klar i hovedet.

„Har det noget med testamentet at gøre? Kan det ikke vente?“ Matt gav ham et klask i ryggen. „Holder du aldrig fri, Derek?“

„Det er tredive år siden, jeg har været inde i det hus,“ lød det fra mrs. Linnet omme bag dem. „Sidste gang var til hans fars begravelse. De havde to sorte heste til at trække kisten – jeg gik hen for at klappe en af dem, og så bed den mig.“ Hun holdt hånden frem og kneb øjnene sammen. „Se, jeg har stadig et ar.“

Nu snakkede folk i munden på hinanden – de var mere interesserede i at fortælle end i at lytte.

„Den begravelse kan jeg godt huske,“ sagde Matt. „Jeg stod oppe for enden af indkørslen sammen med min den gamle. Han ville ikke gå ind gennem lågen, stod bare der, da ligtoget kørte forbi. Jeg kan huske, han græd, til trods for alt det, der var sket. Det var ti år efter, at de havde smidt ham ud, så han stod uden tag over hovedet, og alligevel græd han over den gamle mand.“

Laura stod stadig helt stille og iagttog de andre. Derek stod ligesom lidt for tæt på Matt og forsøgte at fange hans opmærksomhed og vendte sig så kort om mod hende, og pludselig vidste hun, hvad det var, han forsøgte at fortælle hendes mand. Verden faldt bort fra hende. Hun blinkede et par gange og forsøgte at overbevise sig selv om, at det, hun havde set, skyldtes, at der var så mørkt, eller at hun selv var beruset. Men så hviskede Derek noget i øret på Matt, og hun kunne se på sin mand, der pludselig fik et hårdt udtryk i ansigtet og sagde: „Hvad? Hvad?“ ud i den stille aften, at den gamle mand virkelig havde været tro mod sig selv, sådan som præsten havde sagt. Selv i døden.

Kapitel 3

Det er ikke let at spille violin, når man græder. Isabel holdt hovedet i en vinkel, der gjorde, at tårerne samlede sig et øjeblik i den lille hulning mellem næsen og den inderste øjenkrog og derefter trillede ned ad hendes ansigt, eller, værre endnu, ned på violinen, hvor de skulle tørres væk med det samme, for at de ikke lavede pletter eller ligefrem gjorde træet skævt.

Isabel holdt en lille pause for at tage det store hvide lommetørklæde og tørre de bittesmå dråber af den blanke overflade. Gråd og musik. De to ting burde man holde adskilt. Men hun kunne kun give udtryk for sine følelser, når hun spillede. Kun da var hun ikke nødt til at mande sig op og lade som ingenting, fordi hun skulle være mor, svigerdatter, arbejdsgiver, eller – gud bedre det – ‘tapper ung enke’.

„Mor.“ Kitty havde kaldt i flere minutter. Isabel havde forsøgt at lukke ørerne for sin datters stemme, for hun ville så gerne have de sidste takter af Mahlers 5. med og var endnu ikke helt klar til at gå ned til det virkelige liv igen. Men Kittys stemme blev højere og mere og mere insisterende. „Moar!“

Hun kunne ikke spille ordentligt, når hun ikke kunne koncentrere sig. Hun sænkede violinen, tørrede øjnene og forsøgte at få sin stemme til at lyde glad, da hun råbte: „Ja, hvad er der?“

„Mr. Cartwright er kommet.“

Cartwright ... Cartwright ... Isabel lagde instrumentet ned i violinkassen, åbnede døren til loftsværelset og gik langsomt nedenunder. Hun kunne ikke huske navnet, men det kunne sagtens være, hun kendte ham. Inden Laurent døde, havde hun ikke været nødt til at huske så mange navne. „Kommer nu,“ sagde hun.

Cartwright. Mr. Cartwright. Det lød meget businessagtigt. Det var ikke en af naboerne. Heller ikke en af Laurents venner – de dukkede af og til op, og hvis de kun lige havde hørt det, var de chokerede og skulle trøstes, dér på hendes sofa, som om det nu var hende, der skulle tage sig af alle andres følelser.

Det var heller ikke en af hendes venner, hvoraf de færreste havde holdt kontakten, efter at hun havde været nødt til at forlade orkesteret.

Cartwright. Hun kiggede ind i stuen og blev helt lettet, da hun fik øje på en mand i slips og mørkegråt jakkesæt. Ham havde hun set før – han havde været med til begravelsen. Hun forsøgte at samle tankerne og kastede et blik ud i køkkenet, hvor Kitty var i gang med at lave te. „Kan Mary ikke gøre det?“

„Hun har fri her i eftermiddag. Det har jeg jo fortalt dig.“

„Nå, ja.“ Hun var blevet så glemsom. Hendes datter tog teen med ind til mr. Cartwright, som med besvær rejste sig fra den lave sofa og rakte højre hånd frem. Som han stod der med sine blankpolerede sko og sin meget ranke holdning virkede han temmelig malplaceret i den lettere rodede stue. Pludselig så hun den, som en gæst ville se den. Der lå bunker af bøger og blade på bordene. På sofaens ene armlæn var der en, der havde efterladt en halloweenmaske og en bunke vasketøj. Et par af hendes trusser var ved at arbejde sig ned mod hynderne. Thierry sad og så fjernsyn uden at ænse, at han var omgivet af rod.

„Mrs. Delancey, jeg håber ikke, jeg kommer på et ubelejligt tidspunkt ...“

„Nej, nej.“ Hun vinkede afværgende. „Det er vel nok dejligt at se Dem. Jeg var bare lige ... oppe ovenpå.“

Kitty satte sig i den røde lænestol og trak benene op under sig. Damaskstoffet på sædet var så slidt, at den grå polstring tittede ud, og Isabel så, at Kitty diskret forsøgte at dække over det.

„Mr. Cartwright er kommet for at snakke om penge,“ sagde hun. „Din te står der, mor.“

„Ja. Tak.“ Kunne han være revisor? Økonomisk rådgiver? Advokat? Den slags folk havde Laurent altid taget sig af. „Er der noget, jeg skal skrive under på?“

Mr. Cartwright lænede sig frem, hvilket ikke var nemt, for hans bagdel befandt sig godt femten centimeter længere nede end hans knæ. „Nej, det er der sådan set ikke. Faktisk ... ville det nok være en god idé at tage denne snak ... et andet sted.“ Han kastede et sigende blik i retning af først Thierry og derefter Kitty.

Thierry slukkede fornærmet for fjernsynet.

„Du kan gå op på Marys værelse og se fjernsyn, skat. Det er jeg sikker på, hun ikke har noget imod.“

„Fjernbetjeningen er i stykker,“ sagde Kitty.

„Nå, men ... måske ...“

Men Thierry gik.

„Jeg bliver her,“ sagde Kitty roligt. „Nogle gange er det nemmere at huske noget, når man er to.“

„Min datter er ... meget moden i forhold til sin alder.“

Mr. Cartwright virkede lidt led ved situationen, men til sidst gik det åbenbart op for ham, at han måtte finde sig i, at Kitty blev der. „Jeg har forsøgt at få fat i Dem i flere uger,“ begyndte han. „Jeg synes, De er nødt til at have det fulde overblik over Deres økonomiske situation, nu da ... øh ... støvet har lagt sig.“ Han kom til at rødme over sit uheldige ordvalg. Han tog sin mappe op på skødet og trykkede på spænderne på en måde, der antydede, at det her var det bedste øjeblik i hele hans arbejdsdag. Så åbnede han mappen, tog nogle papirbundter op og arrangerede dem i en snorlige række på sofabordet. Han stivnede, da han fik øje på Bunken.

„Mor åbner ikke posten,“ forklarede Kitty. „Vi venter, til stakken bliver så høj, at der er fare for, at folk kommer til skade, hvis den styrter sammen.“

„Jeg skal nok tage mig af posten, Kitty. Jeg er bare ... kommet lidt bagud.“ Isabel smilede forlegent til mr. Cartwright, som ikke kunne skjule sin forfærdelse ved synet af den tårnhøje dynge med uåbnede konvolutter.

„Det er nok derfor, vi ikke har svaret Dem,“ tilføjede Kitty.

„Det vil nok være ... klogt at tage et kig på dem,“ sagde han forsigtigt. „Det kan jo være, der er regninger imellem.“

„Bare rolig,“ sagde Kitty. „De røde åbner jeg, og så udfylder jeg checkene, som mor så skriver under.“

Isabel kunne se, hvordan misbilligelsen lyste ud af ham. Hun havde set det samme ansigtsudtryk hos andre mødre, når hun fortalte, at de havde en nanny, som stod for madlavningen, eller at hun ikke vidste, hvad hendes børns legekammerater hed. Og også hos dem, der havde været på besøg efter Laurents død, når de så, hvordan huset så ud. Indimellem var det endda også at spore i Marys ansigt, når Isabel havde ligget i sengen og tudet i stedet for at hjælpe med at få børnene klar til skole. Den periode – den, hvor hun havde været ved at gå fra forstanden, hvor hun konstant syntes, hun så ham blandt folk på gaden, hvor hun havde raset mod Gud, fordi han havde taget ham, var gået over. Men vejen ud af sorgen var ikke blevet nemmere at gå på.

Mr. Cartwright tog en kuglepen og lukkede sin mappe. „Det, jeg nu skal fortælle Dem, er ikke en god nyhed.“

Isabel var lige ved at grine. Min mand er død, tænkte hun. Min søn er stadig i chok og nægter at tale. Min datter er blevet tyve år ældre på ni måneder og vil ikke se i øjnene, at der er noget galt. Jeg har været nødt til at give slip på mit elskede job, hvilket jeg ellers havde svoret på, at jeg aldrig ville gøre, og så tror du, at du kan give mig en dårlig nyhed?

„Nu da der er gået et stykke tid, og den ... øh ... juridiske side af sagen er blevet ordnet, har jeg gennemgået Laurents økonomi, og det ser ud til, at den ikke var helt så ... sund, som man skulle tro.“

„Sund?“

„Jeg er bange for, at han ikke har efterladt Dem så mange penge, som De måske har regnet med.“

Det er da ingen katastrofe, havde hun lyst til at sige. Penge har aldrig betydet ret meget for mig. „Men vi har jo huset. Og hans livsforsikring. Helt skidt kan det da ikke være.“

Mr. Cartwright kastede et blik på det stykke papir, han sad med. „Her er et sammendrag,“ sagde han. „Øverst til venstre er mr. Delanceys aktiver, og overfor står en liste over, hvad han skyldte, da han ... gik bort.“

„Han døde,“ korrigerede hun. „Jeg kan ikke fordrage det andet udtryk,“ mumlede hun og fangede Kittys irettesættende blik. „Han ... han døde. Min mand er død.“ Det nyttede ikke noget at pakke det pænt ind. Det skulle lyde lige så barskt og hårdt, som det var.

Mr. Cartwright sad lidt uden at sige noget, mens Isabel sank den klump, hun havde fået i halsen.

Rødmende tog hun papiret. „Undskyld,“ sagde hun fraværende. „Jeg er virkelig dårlig til tal. Tror De, at De kan forklare det her for mig?“

„Kort fortalt, mrs. Delancey, så har Deres mand taget nogle store lån i huset for at dække Deres forbrug. Han satsede på, at Deres hus ville blive ved med at stige i værdi. Det er meget muligt, at det vil være tilfældet, og i så fald vil Deres situation ikke være så dårlig. Men det største problem er, at da han belånte huset, så fik han ikke ændret sin livsforsikring, så den dækkede hele beløbet. Faktisk fik han udbetalt en af sine forsikringer.“

„Det nye job,“ sagde hun lavmælt. „Han sagde, at han havde fået udbetalt en stor bonus på sit nye job. Jeg forstod det ikke rigtig ... jeg har faktisk aldrig helt forstået, hvad han lavede.“ Hun smilede undskyldende. „Det var noget med ... nye markeder?“

Han så på hende, som om det burde være indlysende.

„Jeg kan ikke ... kan De fortælle mig, hvad alt det her vil komme til at betyde for os?“

„Huset er ikke betalt ud. Det beløb, De får fra livsforsikringen, svarer til under halvdelen af det beløb, De skylder, hvilket vil sige, at De skal betale et stort realkreditlån tilbage, hvilket jeg ikke tror, De vil kunne. Indtil nu har pengene på Deres fælleskonto og Deres opsparingskonto kunnet dække det, men jeg er bange for, at der ikke er ret meget tilbage. De vil få udbetalt en del af Deres mands pension, og måske kan De også få nogle tilskud fra det offentlige, men De er nødt til at finde en anden måde at betale Deres realkreditlån på, hvis De vil blive boende i huset.“

Det var ligesom en krage, der skreg – det var en grim, påtrængende lyd. På et tidspunkt var hun holdt op med at høre efter, hvad han sagde, og hørte bare alle fagudtrykkene. Forsikring. Afdrag. Økonomiske beslutninger. Alt det, hun var utrolig dårlig til. Hun var ved at få hovedpine.

Hun tog en dyb indånding. „Hvad kan jeg i så fald gøre, mr. Cartwright?“

„Gøre?“

„Med hans investeringer? Hans opsparing? Der må da være noget, jeg kan sælge, så jeg kan betale realkreditlånet.“ Hun var ikke sikker på, hun nogensinde før havde sagt det ord. Jeg har jo aldrig påstået, at jeg havde forstand på den slags, rasede hun mod Laurent. Det var jo sådan noget, du skulle tage dig af.

„Jeg bliver nødt til at fortælle Dem, mrs. Delancey, at i månederne lige inden mr. Delancey døde, havde han et rigtig højt forbrug. Han tømte faktisk flere konti. Pengene fra livsforsikringen vil også skulle bruges på at betale nogle overtræk på hans kreditkort, og det, han var bagud med ... øh ... hustrubidraget til sin ekskone. Som hans ægtefælle skal De jo ikke betale boafgift, men jeg vil foreslå, at De begrænser Deres udgifter mest muligt.“

„Hvad har han da brugt alle de penge på?“ spurgte Kitty.

„Det bliver De nok nødt til at gennemgå hans kontoudtog for at finde ud af. Men han har hævet en del større kontantbeløb.“

Isabel forsøgte at komme i tanke om, hvad de havde lavet de sidste måneder. Men hun kunne ikke huske det særlig tydeligt – det var ligesom med de første uger efter hans død. Hendes år sammen med Laurent var blevet til en amorf, evigt foranderlig bank af minder. Vi havde et dejligt liv sammen, tænkte hun længselsfuldt. Lange ferier i Sydfrankrig, restaurantbesøg flere gange om ugen. Hun havde aldrig spurgt til, hvor pengene kom fra.

„Betyder det, at vi ikke har råd til privatskolen? Til vores nanny?“

Isabel havde næsten glemt, at Kitty var der. Nu kunne hun se, at hendes datter havde taget noter.

Mr. Cartwright vendte sig lettet om mod Kitty – endelig var der en, der talte samme sprog som ham. „Det er to oplagte steder at spare, ja.“

„Og så siger De, at vi nok bliver nødt til at flytte fra huset.“

„Jeg kan forstå, at din ... at mrs. Delancey ikke længere har en ... fast indtægt. Måske vil det blive nemmere at få det til at hænge sammen, hvis De flytter til et billigere kvarter og skærer ned på udgifterne.“

„Flytte fra huset?“ spurgte Isabel forbløffet. „Jamen det er jo Laurents hus. Det er her, vores børn er vokset op. Han er i alle værelserne. Det kan vi ikke forlade.“

Kitty havde den der sammenbidte mine, ligesom dengang hun var lille, når hun havde slået sig og ikke ville græde.

„Søde Kitty, gå lige op ovenpå. Bare rolig. Jeg skal nok ordne det her.“

Kitty tøvede kun et øjeblik og gik så stift ud af stuen med skuldrene trukket helt op om ørerne. Mr. Cartwright kiggede efter hende, da hun gik, og så helt forlegen ud, som om det var hans skyld, at hun var blevet påført denne smerte.

Isabel ventede, til døren blev lukket. „Vi må da kunne gøre noget,“ sagde hun indtrængende. „De har forstand på penge. Der må være noget, jeg kan gøre for at holde børnene tæt på deres far. De elskede ham jo. De så nok i virkeligheden mere til ham, end de gjorde til mig, fordi jeg rejste så meget i forbindelse med mit arbejde. Det her kan jeg ikke byde dem, mr. Cartwright.“

Han var blevet lyserød i hovedet. Han stirrede ned på papirerne og flyttede lidt rundt på dem.

„Er De sikker på, han ikke havde nogen aktiver i Frankrig?“ spurgte hun.

„Jeg er bange for, at han kun havde gæld der. Det ser ud til, at han holdt op med at betale hustrubidrag til sin ekskone, næsten et år inden han døde. Jeg er temmelig sikker på, at det, vi har her, er et ret præcist billede.“

Hun kunne huske, at Laurent havde brokket sig over det med hustrubidraget. De havde jo ikke børn sammen, mukkede han. Han kunne ikke forstå, hvorfor det kvindemenneske ikke kunne forsørge sig selv.

„Hør her, mrs. Delancey, jeg har svært ved at se, hvordan vi skal kunne ændre på gældens størrelse. Og selv hvis De opsiger Deres nanny og tager børnene ud af privatskolen, vil De stadig skulle betale et stort realkreditlån tilbage.“

„Jeg sælger bare noget,“ sagde hun. „Måske havde han nogle gode kunstværker. Det kan være, der står nogle førsteudgaver henne i bogreolen.“ Hun lod blikket glide hen over de slidte paperbacks, der lå hulter til bulter i reolen, og indså, at det nok var ret usandsynligt. „Jeg kan ikke gøre det her mod børnene. De har allerede lidt nok.“

„Kunne De ikke tænke Dem at vende tilbage til arbejdet?“

Der er ikke noget, jeg hellere vil, tænkte hun. „Lige nu tror jeg, at børnene har brug for ... at en af deres forældre ...“ hun rømmede sig, „er hos dem. Og det, jeg tjente i orkesteret, har aldrig kunnet dække vores faste udgifter.“

Mr. Cartwright mumlede noget ved sig selv og bladrede frem og tilbage i papirerne. „Der er én mulighed,“ sagde han.

„Jeg vidste, De ville finde på noget,“ sagde hun ivrigt.

Han lod fingeren løb ned over listen. „Så vidt jeg ved, så er det mest værdifulde, De har, ud over huset ... Deres violin.“

„Hvad?“

Nu havde han fundet sin lommeregner frem og sad og indtastede tal med rappe fingre. „Jeg kan forstå, at det er en Guarneri? Den er forsikret for et sekscifret beløb. Hvis De sælger den for noget i den dur, vil De ikke kunne betale for privatskolen, men De burde kunne blive boende i huset.“ Han holdt lommeregneren frem mod hende. „Kommissionen skal jo trækkes fra, men jeg tror, De vil kunne betale huset ud og have lidt tilovers. Det vil være en fornuftig beslutning.“

„Sidder De og siger, at jeg skal sælge min violin?“

„Det er mange penge. Og De har virkelig brug for dem.“

Efter at han var gået, gik Isabel op ovenpå og lagde sig på sengen. Hun stirrede op i loftet og tænkte på alle de nætter, hun havde mærket Laurents vægt oven på sig, på alle de aftener, de havde ligget og læst og småsnakket om hverdagsting uden at ane, hvor dyrebare disse små stunder i virkeligheden var, og på de nætter, hvor de havde ligget på hver sin side af deres nyfødte babyer og kigget forelsket på dem og hinanden.

Hun lod hånden løbe hen over silkesengetæppet. Den sensuelle nydelse virkede helt meningsløs nu. Selve sengetæppet, med den mørkerøde farve og det kunstfærdige broderi, udstrålede noget utilsløret seksuelt og virkede som en hån mod hendes status som enke. Hun slog armene om sig selv i et forsøg på at beskytte sig selv mod sorgen, mod det altovervældende savn, hun følte, hver gang hun var alene i den kæmpestore seng.

På den anden side af væggen kunne hun høre den dæmpede lyd af fjernsynet og så for sig, hvordan hendes søn sad og hang foran det, sikkert helt opslugt af et spil. Engang havde hun håbet, at et af hendes børn ville blive interesseret i musik, men ligesom deres far havde de ikke det store talent for musik, og deres interesse var endnu mindre. Det er måske godt det samme, tænkte hun. Måske er der kun plads til, at én i hver familie kan forfølge sin drøm. Laurent forkælede mig. Jeg var den heldige, der fik lov.

Hun kunne høre Mary komme hjem og en kort samtale mellem hende og Kitty. Og så vidste hun, at hun ikke længere kunne tillade sig den luksus at blive liggende der, så hun rejste sig op, glattede sengetæppet og gik langsomt nedenunder. Kitty sad i skrædderstilling ved sofabordet. Bunken foran hende var delt op i mindre stakke med brune eller håndskrevne konvolutter, som var sorteret efter afsender.

„Mary er henne i supermarkedet.“ Kitty lagde endnu en konvolut i en stak. „Jeg tænkte, vi hellere måtte få åbnet nogle af dem her.“

„Det skal jeg nok gøre. Du behøver ikke hjælpe mig, skat.“ Isabel bøjede sig ned og strøg sin datter over håret.

„Det er nemmere, hvis vi hjælpes ad.“

Hun lød ikke spor vred, og Isabel følte en blanding af taknemlighed og dårlig samvittighed over, at hendes datter var så praktisk. Laurent havde kaldt Kitty sin ‘vieille femme’. Nu slog det Isabel, at hendes femtenårige datter næsten passede lidt for godt på den beskrivelse.

„Så laver jeg noget te til os,“ sagde hun.

Mary havde været hos dem, siden Kitty var spæd. Nogle gange tænkte Isabel, at nannyen kendte børnene bedre, end hun selv gjorde. Marys rolige, effektive udstråling havde holdt sammen på dem de seneste måneder, for hun havde spundet en tråd af noget stabilt og normalt gennem en fuldstændig surrealistisk tid. Isabel anede ikke, hvordan hun skulle klare sig uden hende. Tanken om at skulle stå for at lave mad og stryge og skifte sengetøj og gøre de tusind andre ting, Mary gjorde hver eneste dag, fyldte hende med rædsel.

Nu må jeg være stærk, sagde hun til sig selv. Det kunne have været meget værre. Om et år kan vi måske grine igen.

Da Isabel vendte tilbage med de to krus, kyssede hun sin datter på hovedet og mærkede et sug af taknemlighed over, at hun var der. Kitty smilede fraværende og viftede med noget foran hende. „Den her skal betales hurtigt.“ Hun rakte Isabel en rykker. „De truer med at lukke for gassen. Men nederst på siden står der, at man kan betale den over telefonen, hvis man har et kort.“

I et brev, som Isabel lige havde åbnet, stod der, at hun ikke havde indbetalt minimumsbeløbet på sit kreditkort i de sidste to måneder, og at de havde lagt et beløb, hun syntes var helt grotesk, oven i hendes samlede gæld. Isabel lagde det nederst i bunken. Der var ingen penge. Det havde mr. Cartwright jo sagt. „Jeg finder ud af det,“ forsikrede hun sin datter. Hun ville betale regningerne. Skaffe pengene. Det skulle nok gå alt sammen. Hvad gør jeg? spurgte hun sig selv. Hvis jeg gør det ene, risikerer jeg at knuse deres hjerter. Hvis jeg gør det andet, knuser jeg helt sikkert mit eget.

„Jeg ved ikke, hvem det her er fra.“ Kitty viste hende en tyk hvid konvolut med snirklet, elegant håndskrift på forsiden.

„Bare læg det til side, skat. Det er sikkert fra noget af fars franske familie, som først lige har hørt det.“

„Nej, for det er adresseret til far. Og der står ‘personligt’ på.“

„Så læg det hen til dem der, dem med trykt adressat. Alt, hvad der skal ordnes i en fart, giver du bare til mig. Resten venter vi med. Jeg orker det bare ikke i dag.“ Hun var så træt. Det var hun efterhånden hele tiden. Hun forestillede sig, hvilken lettelse det ville være at lade sig synke ned i sofaens flade hynder og lukke øjnene.

„Vi skal nok klare os, ikke også, mor?“

Isabel rettede sig op med et ryk. „Ork jo da, det skal nok gå alt sammen.“ Hun kunne godt lyde overbevisende, når hun virkelig prøvede. Hun tvang sine ansigtsmuskler til at smile opmuntrende, netop som hendes blik blev fanget af Laurents underskrift nederst på papiret foran hende. Pludselig kunne hun se ham for sig, se, hvordan han stod og skrev under – med den der henkastede bevægelse og stort set uden at se på papiret. Jeg vil aldrig mere få hans hænder at se, tænkte hun. De der firkantede fingre, de lyserøde negle. Aldrig mere vil jeg mærke dem på min krop. Mærke dem holde om mig. Her ni måneder efter kendte hun efterhånden disse øjeblikke: Tabet ramte hende uden nåde, uden varsel. Der var ikke noget blidt ved sorgen. Den ramte hende som en stor bølge, der slår ind over land, væltede ind over hende, truede med at trække hende til bunds. Hvordan kunne de hænder bare holde op med at eksistere?

„Mor, du er altså nødt til at se det her.“

Det kostede alle hendes kræfter at fokusere på Kitty. Hendes hoved føltes mærkeligt, som om hun ikke kunne få sit ansigt til at se bare nogenlunde neutralt ud.

„Læg bare alle regningerne ud til den ene side, skat.“ Laurent, skreg hun indvendig, hvordan kunne du bare forlade os? „Ved du hvad, skal vi ikke bare gøre det her færdigt i morgen? Jeg tror ... jeg trænger til et glas vin.“ Hun kunne høre, at hendes egen stemme rystede.

„Nej. Du er nødt til at kigge på det her.“ Kitty viftede med endnu et brev foran hende.

Flere officielle papirer, der skulle underskrives og træffes beslutninger om. Hvordan skal jeg kunne træffe det her valg? Hvorfor er vi nødt til at ofre alt? „Ikke nu, Kitty.“ Med en kraftanstrengelse lykkedes det hende at holde sin stemme rolig.

„Men se lige her.“ Isabel fik stukket et maskinskrevet brev i hånden. „Jeg ved ikke, om det er for sjov, men der står, at du har arvet et hus efter en eller anden.“

„Er det ikke ... en lidt stor omvæltning?“

Fionnuala havde pause fra prøverne med The City Symphonia. Hun og Isabel sad i bistroen og spiste frokost sammen, sådan som de havde gjort hundredvis af gange før, så tæt på auditoriet, at de kunne høre en kontrabas blive stemt og en obo, der spillede nogle prøvende skalaer. Isabel vekslede mellem at nyde at være tilbage og føle et voldsomt savn efter sit gamle liv, sit gamle jeg. For et år siden var jeg ufordærvet, tænkte hun, uberørt af smerten. Hun var nu helt upassende misundelig på sin veninde, som sad der og sludrede løs uden at ane, hvor slemt det stod til med Isabel. Det burde jo være mig, der sad der og brokkede mig over dirigenten, mens halvdelen af mine tanker stadig var optaget af adagioen, tænkte hun.

„Risikerer du ikke at smide barnet ud med badevandet?“ Fionnuala nippede til sin vin. „Uhh, hvor er den god.“

Isabel rystede på hovedet. „Det vil være bedre for børnene. Et dejligt hus på landet, en god kommuneskole, en lille landsby. Du ved jo, hvor skrækkelige parkerne i London er – ifølge Mary skulle hun tit bruge en halv time på at samle glasskår op, før hun turde slippe dem fri på legepladserne.“

„Jeg tænker bare, at det måske vil være en god idé at tage hen og se huset, tage jer tid til at tænke jer lidt bedre om.“

„Jamen det har vi bare ikke tid til, Fi. Vi har ingen penge. Og desuden har jeg set huset, for mange år siden, dengang jeg var barn. Jeg var til havefest der engang sammen med mine forældre. Jeg husker det som et helt fantastisk sted.“ Hun havde næsten fået overbevist sig selv.

„Men Norfolk? Det er ikke engang i nærheden af havet. Og det er et meget stort skridt. Du kender jo ikke et øje deroppe. Du har aldrig brudt dig særlig meget om at være på landet. Du er jo ikke ligefrem typen, der går rundt i grønne gummistøvler, vel?“ Hun tændte en cigaret. „Ikke for noget, Isabel, men du kan altså godt være lidt ... impulsiv. Prøv dog at begynde at arbejde igen og se, om du kan klare dig med det, du kan tjene. Jeg er sikker på, at du vil kunne finde ekstraopgaver. Du er jo førsteviolinist, for pokker. Eller også kunne du undervise.“

Isabel løftede det ene øjenbryn.

„Okay, jeg ved godt, du aldrig har været meget for at undervise. Men det virker altså temmelig vildt ... hvad siger børnene?“

„De er med på det,“ sagde hun helt automatisk.

„Men det er jo vores hus. Det er fars hus,“ havde Kitty sagt. „Du sagde jo, at du nok skulle ordne det.“

Isabel undrede sig over, at hun selv kunne være så rolig. Laurent ville have tilgivet mig, sagde hun til sig selv. Han ville ikke have bedt mig om at skille mig af med min violin, som han selv forærede mig – ikke oven i alt det andet. „Hvorfor er det dig, der får lov at træffe alle beslutningerne? Vi er altså tre tilbage i familien.“ Kitty havde været helt rød i hovedet af forurettelse. „Hvorfor kan vi ikke bare sælge det nye hus? Det må da være en masse penge værd.“

„Fordi ... selv efter at jeg har betalt arveafgift for det, vil der være for stor gæld, okay? Det er ikke nær så meget værd som huset her, og desuden må vi beholde de penge, vi får for det her hus, i stedet for at skulle betale dem alle sammen til skattevæsenet.“ Hun havde gjort sin stemme blød. „Jeg forlanger ikke af dig, at du skal kunne forstå det her, Kitty, men jeres far ... han har ikke efterladt nogen penge til os. Tværtimod havde han en stor gæld. Og vi er nødt til at sælge det her hus for at overleve. Det bliver nok ikke så slemt. Du vil stadig kunne besøge dine venner. Og det nye hus er stort, så de kan komme og overnatte hos os. I alle ferierne, hvis I har lyst til det.“

Thierrys ansigt havde ikke røbet det mindste om, hvad han tænkte.

„Vi har simpelthen bare ikke råd til at blive boende,“ havde hun sagt, mens hun slog armene om dem i et forsøg på at komme tæt på dem igen. „Vi er nødt til at flytte.“

„Jeg synes stadig, det er en dårlig beslutning,“ sagde Fionnuala nu og dyppede et stykke brød i olivenolien, hvorefter hun kørte det rundt på sin tomme tallerken. „Du er stadig i chok, og når man er det, skal man ikke træffe store livsomvæltende beslutninger.“

Marys ansigt havde antydet, at hun tænkte det samme. Men Isabel var nødt til at gøre det her nu. Hvis ikke hun gjorde det, risikerede hun at gå helt ned. Huset var en redningskrans. Det gav hende chancen for at holde fast i noget af sit liv, samtidig med at hun slap for at blive hjemsøgt af, at Laurent ikke var der mere. Når fantasien løb lidt af med hende, sagde hun til sig selv, at det var ham, der havde sendt hende det nye hus, at han havde gjort det for at bøde for sin gæld. Og børn er jo så gode til at tilpasse sig, sagde hun til sig selv hver eneste dag. Bare tænk på dem, hvis forældre er flygtninge, diplomater eller arbejder ved militæret. De flytter jo hele tiden. Desuden ville det måske være nemmere for hendes børn at komme væk fra alle minderne om deres gamle liv. Måske ville det ligefrem blive nemmere for hende.

„Jeg kan forstå, at huset trænger til at blive sat i stand,“ havde advokaten sagt.

Hun var taget hen og tale med ham personligt for at sikre sig, at det ikke bare var en spøg. „Min grandonkel boede da i det, så helt slemt kan det vel ikke være,“ havde hun svaret.

„Jeg ved desværre ikke andet end det, der står i skødet,“ havde han sagt, „men held og lykke med det. Jeg kan forstå, at det er et af de største huse i området.“ Hun var den tidligere ejers eneste overlevende slægtning og havde arvet huset via arvelovens uransagelige veje.

„Det har taget dig en evighed at blive førsteviolinist. Og du er jo skidegod,“ sagde Fionnuala. „Desuden møder du da aldrig en ny mand, derude hvor kragerne vender.“

„Hvorfor tror du, jeg har lyst til det?“

„Selvfølgelig ikke endnu. Men engang ... ej, det var ikke sådan ment ...“

„Nej,“ sagde Isabel bestemt. „For mig vil der aldrig være andre end Laurent. Ingen anden vil kunne ...“ Hendes stemme døde hen. „Det vil give os mulighed for at starte på en frisk,“ sagde hun lidt efter til Fionnuala med fasthed i stemmen. „Huset vil give os en chance for at begynde forfra.“

„Tja, det er selvfølgelig også vigtigt,“ sagde Fionnuala og gav Isabels hånd et klem. „Gud, jeg er sent på den. Jeg er ked af, at jeg bliver nødt til at smutte nu, Isabel, men det er Burton, der er dirigent, og du ved jo, hvor knotten han bliver, når man kommer for sent.“

Da Isabel rakte ud efter sin pung, sagde Fionnuala: „Nej, jeg giver. Jeg føler mig helt rig. Vi skal nemlig indspille noget filmmusik i morgen. Vi får løn for fire timer, selv om vi kun skal spille fyrre minutter. Jeg regnede lønnen ud per node forleden dag – den er tårnhøj.“ Hun lagde nogle penge oven på regningen. „Så kan du til gengæld lave en middag til mig, når jeg besøger jer i det nye hus. Du kan skyde en agerhøne til mig. Og rigtig imponere mig med dine nye vildmarksevner.“ Hun bøjede sig ind over bordet og gav sin veninde et knus. Så trak hun sig væk og iagttog Isabels ansigt. „Hvornår tror du, du vil kunne komme tilbage til orkesteret?“

„Det ved jeg ikke,“ sagde Isabel. „Når børnene er ... blevet glade igen. Men det er jo kun et par timer væk med toget. Det er ikke ligefrem De Ydre Hebrider.“

„Sørg for, at det bliver snart. Vi savner dig. Jeg savner dig. Vores nye førsteviolinist er helt håbløs. Han sidder der med bøjet hoved og regner med, at vi andre bare hænger på. Vi stirrer alle sammen på ham, som om han viser os, hvad han har tænkt sig at gøre, med tegnsprog.“

Hun slog armene om Isabel igen. „Åh, Isabel, det skal nok blive rigtig godt med dit nye hus og det hele. Undskyld, hvis jeg ikke bakkede dig op lige før. Jeg er sikker på, du gør det rigtige.“

Det er jeg også, tænkte Isabel, mens hendes veninde forsvandt ind gennem dobbeltdøren med violinkassen under armen.

Jeg gør det, der er bedst for alle parter.

Nogle gange troede hun sågar selv på det.

Kapitel 4

Henry gav Asad en albue i siden omme bag disken og pegede på sit ur. Mrs. Linnet havde været næsten treogtyve minutter om at købe en pakke teposer. Det var ny personlig rekord. „Er der noget, jeg kan hjælpe med, Deirdre?“ spurgte han.

Hun holdt en pause i sin enetale. Hun havde i ret tilfældig rækkefølge været omkring videoovervågning, granitbordplader, naboens dårlige ben og sin teori om, at en tidligere kollegas barnløshed skyldtes, at hun sov med strømpebukser på. „Jeg ved ikke rigtig med de her teposer til hårdt vand. Skal man have meget hårdt vand for at bruge dem? Jeg har i hvert fald kalk i vandet. Min kedel er helt forkalket.“

„Er din kedel blevet forkalket? Det må godt nok være irriterende,“ sagde Asad.

„Bare den ikke glemmer at fløjte,“ sagde Henry og prøvede at lade være med at grine.

Regnens trommen på vinduerne tog til, og det gav et sæt i dem alle tre, da der lød et tordenskrald.

„Jeg skulle lige til at lave en kop te – og også en til dig, Deirdre. Så kan du jo se, hvad du synes om vores antiforkalkningste.“ Henry blinkede til Asad og gik ud i baglokalet. „Altså hvis du ikke har alt for travlt.“

Der havde været temmelig dødt hele eftermiddagen. Den øsende regn havde holdt alle andre end de mest desperate kunder væk. De andre butiksejere på egnen brokkede sig over dalende omsætning, over at deres engang så trofaste kunder nu var blevet lokket væk af supermarkedernes slagtilbud og levering til døren. Men ejerne af Suleyman & Ross, som ikke var tynget af gammel gæld og desuden havde en god opsparing på kistebunden fra de år, hvor de arbejdede i Londons finanscentrum, udnyttede sådan nogle stille eftermiddage til at snakke lidt mere med kunderne. De havde ikke købt butikken for at tjene penge, men deres lave priser, ukonventionelle vareudbud og personlige betjening havde sikret dem kundernes loyalitet. Og måske også beskyttet dem mod fordomme fra dem, der måske ellers ville have taget knap så godt imod de to mænd, der nu meget diplomatisk – og en smule ulogisk – blev kaldt Fætrene.

Butiksruden var dugget til, så man ikke kunne se ud på den regnvåde hovedgade. Asad tændte for radioen, og de blev omgivet af livlig jazzmusik. Mrs. Linnet sukkede henført og slog hænderne sammen. „Åhh!“ udbrød hun. „Jeg elsker bare Dizzy Gillespie, men Kenneth kan ikke fordrage moderne jazz.“ Hun dæmpede stemmen konspiratorisk. „Han bryder sig ikke om bibbedibop. Men sådan nogle som dig er jo skabt til det, ikke?“

Asad var for høflig til at lade sin tavshed strække sig længere end et øjeblik. „Sådan nogle som mig?“

Hun nikkede. „Altså ... sorte mennesker,“ kom det lidt tøvende. „I ... I har jo rytme. Det ... I har det jo i blodet.“

Asad tænkte sig lidt om. „Gud, Deirdre, så er det måske derfor, jeg nogle gange næsten ikke kan stå stille.“

Deirdre Linnet virkede synligt lettet, da hun vendte sig om mod hylderne henne ved døren.

En velkendt stemme gav et par hunde besked på at blive udenfor, og Byron Firth kom ind og børstede vanddråber ud af håret. „Davs, Byron.“ Asad smilede.

„Jeg skal bruge et kort,“ sagde han.

„De står henne i hjørnet,“ svarede Asad. „Er det til en bestemt lejlighed?“

„Det er til Lily,“ sagde han lavmælt. „Min niece. Hun har fødselsdag.“

Han var næsten for stor til at være i butikken, selv om han ikke var lige så høj som Asad, og han virkede lidt usikker på sig selv, som om han hele tiden prøvede at gøre sig usynlig. Måske er det derfor, han arbejder ude i skoven, tænkte Asad. Der er der ingen, der ser på ham.

„Goddag, Byron,“ sagde Henry og kom ind i butikken med teen. Han så hurtigt ned over Byrons dryppende oilskinsjakke og mudrede støvler. „Jeg kan se, at du har været ude i elementernes rasen.“

„Hvor er de håndlavede kort henne, Henry?“ Asad lod blikket glide hen over hylderne. „Dem mente jeg da så bestemt, vi havde nogle af.“

„Vi har ikke dem, der er til en bestemt alder mere,“ sagde Henry. „Så blev alle dem med fire og fem udsolgt, og så stod man der med en hel masse til elleve.“

„Ah. Der har vi dem.“ Asad fremviste et lyserødt kort, der var pyntet med pailletter. „Der var en kvinde i den anden ende af byen, som lavede dem her. Det er det sidste, og konvolutten er lidt bøjet, men jeg kan give dig halvtreds pence i rabat.“

„Tak.“ Byron betalte og ventede, mens Asad lagde kortet i en lille brun papirpose. Med et nik til butiksindehaverne stak Byron posen i lommen og gik. Gennem det tilduggede vindue kunne man lige ane hundenes begejstring, da han bøjede sig ned og klappede dem.

Mrs. Linnet havde stået og studeret etiketterne med usædvanlig stor interesse. „Er han gået?“ spurgte hun lidt overflødigt.

„Mr. Firth har forladt bygningen, ja,“ sagde Henry.

„Jeg troede ellers ikke, I handlede med sådan nogle som ham. Den mand giver mig kuldegysninger.“

„Jeg synes ikke, at noget, mr. Firth har gjort for meget længe siden, bør forhindre ham i at købe et fødselsdagskort til sin niece,“ sagde Asad. „Han siger måske ikke så meget, men han har altid været flink og rar over for os. Deirdre, som et kristent menneske burde du da vide, hvor vigtigt det er, at vi kan tilgive hinanden.“

„For mig at se er det bare begyndelsen. Mærk jer mine ord,“ sagde hun alvorsfuldt og prikkede sig på næsen. „Vi ender med at blive en magnet for alle mulige ubehagelige personager. Før vi ved af det, bliver vi invaderet af de der børnelokkere ... de pornofile.“

Henry gjorde store øjne. „Det forbyde gud!“

Den lille klokke bimlede, da døren til butikken gik op igen. En teenagepige på femten-seksten år kom ind. Hun var våd, men havde ingen jakke på, og hun havde heller ingen paraply med. Hendes tøj så lidt krøllet ud, som om hun havde været ude på en lang køretur. „Undskyld jeg forstyrrer,“ sagde hun og strøg håret væk fra øjnene, „men I ved ikke tilfældigvis, hvor ...“ hun kiggede på et stykke papir, „Det Spanske Hus ligger henne, vel?“

Der blev stille et øjeblik.

„Det gør jeg bestemt, min ven,“ sagde mrs. Linnet. „Der er ikke ret langt.“ Hun havde tydeligvis glemt sin tidligere skepsis over for udefrakommende. „Må jeg spørge, hvem du skal tale med?“

Pigen så helt blank ud.

„Gamle mr. Pottisworth døde for nylig,“ forklarede mrs. Linnet. „Der bor ikke nogen i huset lige nu. Hvis du er kommet for at deltage i begravelsen, kommer du desværre for sent.“

„Det ved jeg godt,“ sagde pigen. „Vi skal flytte ind i det.“

„Ind i hvad?“ Henry stod i døren til baglokalet.

„Det Spanske Hus. Den unge dame her skal flytte ind i Det Spanske Hus.“ Nyheden var lige ved at få mrs. Linnet til at sprænges. Hun rakte hånden frem. „Så bliver vi jo næsten naboer, min ven. Jeg hedder Deirdre Linnet ...“ Hun tittede ud gennem den duggede rude. „Jeg kan forestille mig, at du ikke er her alene?“

„Min mor sidder ude i bilen sammen med min bror. Faktisk må jeg hellere smutte nu, for flyttebilen holder og venter på os. Øhm ... hvor var det nu, I sagde, det var?“

Asad pegede ud på gaden. „Drej til venstre henne ved skiltet mod svinefarmen, og så til højre, når I kommer til krydset, og ned ad en grusvej, som I bare skal følge helt ned for enden. Der er et skilt, hvor der står: ‘Piv ej’!“

„‘Privat vej’,“ tilføjede Henry og mrs. Linnet hjælpsomt i kor.

„Vi har åbent til klokken fem,“ sagde Asad, „hvis I mangler noget. Og kør forsigtigt på grusvejen. Den er lidt ... rustik.“

Pigen griflede det ned på sin lille seddel. „Venstre ved svinefarm, højre i krydset, følg grusvejen. Tak,“ sagde hun.

„Vi ses,“ sagde Henry og rakte mrs. Linnet et krus te.

De så efter hende, da hun forsvandt ud af butikken. Så, efter en helt upassende kort pause, styrtede de alle hen til vinduet og tørrede et lille kighul i duggen. Gennem det så de pigen sætte sig ind på passagersædet af en stor gammel smadderkasse af en Citroën. Omme bag den holdt flyttebilen og spærrede næsten hele vejen. Hver gang vinduesviskeren kørte hen over ruden, kunne man se ind til de tre kraftige mænd inde i den.

„Der kan man bare se,“ sagde Henry. „Unge mennesker i det store hus.“

„Det kan godt være, hun er ung,“ sagde mrs. Linnet misbilligende, „men det er ingen undskyldning for, hvordan de sko så ud.“

„Hun får snart større problemer end sine sko,“ sagde Henry. „Gad nok vide, hvilken velkomst naboerne vil give dem.“

Kitty sagde ikke et ord, mens hendes mor forsøgte at manøvrere bilen ned ad grusvejen. „Er du sikker på, de sagde, det var den her vej?“ spurgte hendes mor for fjerde gang. „Jeg kan slet ikke huske den her grusvej.“

„Til højre i krydset. Jeg skrev det endda ned.“

„Der står et skilt.“ Kitty pegede.

„Piv ej,“ læste Isabel. „Hmmm ... Privat vej.“

„Så er det her,“ sagde Kitty lettet. „Det var det, de sagde, henne i butikken.“

I ny og næ kastede hun et blik i bakspejlet for at holde øje med flyttebilen, som slingrede faretruende omme bag dem, og mumlede en stille bøn. Bilen gav et ordentligt hop, og kofangeren stødte imod, da de kørte igennem endnu en dyb vandpyt. Kitty kunne høre, at hjulene et øjeblik snurrede rundt i mudderet, og motoren hvinede i protest, før de bevægede sig fremad igen. På begge sider af vejen tårnede fyrretræerne sig op og spærrede for den lille smule eftermiddagslys, der var tilbage.

„Jeg kan ikke fatte, at det er hernede. Vi får da brug for en traktor, når vi skal ud igen.“

Kitty var i sit stille sind glad for, at grusvejen var så frygtelig. Måske ville den få hendes mor til at indse, hvor idiotisk det var at flytte. I flere uger havde hun klamret sig til et naivt håb om, at Isabel ville se i øjnene, at det var en forkert beslutning, og at det på en eller anden måde ville lykkes at få pengene til at strække, så de kunne blive boende. Men nej. Hun havde fået Kitty til at sige farvel til skolen og alle vennerne lige midt i forårssemesteret og flytte et sted hen, de overhovedet ikke kendte. Og selv om mor sagde, at de sagtens kunne holde kontakten med alle vennerne, så vidste Kitty bare, at når først hun var flyttet og ikke længere kunne udveksle sladder med de andre hver dag, så ville hun i deres øjne ikke længere eksistere. Selv hvis hun besøgte dem hver anden uge, så ville hun fra nu af kun befinde sig i periferien – hun ville ikke være med på alle de indforståede vittigheder, ville ikke kunne følge med.

Vinduesviskerne svirpede knirkende frem og tilbage, og efter hver tur holdt de en lille pause, som om de lige skulle puste ud. I dag for et år siden var jeg lykkelig, tænkte hun. Hun havde stadig sin dagbog fra sidste år, og hun havde læst alt, hvad hun havde lavet dengang, så hun vidste, at det var rigtigt. Nogle gange læste hun i den bare for at pine sig selv: ‘Far hentede mig fra skole. Efter aftensmad spillede vi skak, og jeg vandt. Neighbours var rigtig god i dag.’ Indimellem tænkte hun på, hvor hun mon var om præcis et år. Hun havde svært ved at tro på, at de ville være tilbage i London. Og endnu sværere ved at tro på, at de ville være lykkelige.

Thierry, som sad omme på bagsædet, tog høretelefonerne ud et øjeblik. „Vi er der snart, Thierry,“ sagde hun.

„Kom nu, Dolores, du må ikke svigte os.“

Kitty rullede med øjnene. Det var bare så pinligt, at hendes mor kaldte bilen det. Pludselig kom de væk fra træerne og ind i en stor lysning.

Isabel kiggede ud gennem den våde forrude. På venstre hånd kørte de forbi et nydeligt toetages hus, der overhovedet ikke lignede det på billedet. Bilen kørte langsomt fremad, rundt i et sving med træer til begge sider, og så lå det foran dem. Et rødstenshus i tre etager. Murene var halvvejs vokset til i vedbend, og oppe foroven var der to brystværn, som ikke rigtig passede til resten af huset. Nogle høje vinduer vendte ud mod en forhave, der var så tilgroet, at det kun var en buksbomhæk, der markerede, hvor den sluttede, og vildnisset begyndte. Huset var ét stort rodsammen af stilarter, som om den, der var gået i gang med at bygge det, var kommet til at kede sig halvvejs eller havde set et billede af noget andet, vedkommende bedre kunne lide, og så var fortsat i en ny stil. En flintestensmur førte op til brystværnene, og der var sprossevinduer og gotiske buer.

Citroënen drejede ind på indkørslen og standsede foran hoveddøren. „Så er vi her, børn,“ sagde Isabel.

Kitty syntes, det så meget lidt indbydende ud. Hun tænkte længselsfuldt på deres hus i Maida Vale med de hyggelige stuer, hvor der duftede af mad, krydderier og parfume, og hvor fjernsynet kværnede hyggeligt i baggrunden. Det er jo totalt faldefærdigt, var hun lige ved at sige højt, men nåede at bremse sig selv. Hun ville helst ikke gøre sin mor ked af det. „Det ser nu ikke særlig spansk ud.“

„Hvis jeg husker rigtigt, skal det forestille at være maurisk stil. Og der er søen. Jeg kan nu ikke huske, at den var så stor. Se!“ Isabel havde taget en stor konvolut ud af handskerummet. Hun rodede i den og fandt en stor nøgle og en lap papir. Ved siden af bilen var en kæmpestor magnolie lige sprunget ud, de hvide blomster lyste som lanterner i halvmørket.

„Godt. Ifølge advokaten har vi solgt femogtyve hektar for at betale den der arveafgift, og otte for at få lidt penge i banken. Men vi har stadig tre tilbage – det er alt det ude til venstre ...“ Himlen var ved at blive mørk, så det var svært at se ret meget andet end træer, „... og det foran huset. Så vi har hele udsigten, skoven og søen. Er det ikke vildt? Vi ejer næsten al jorden, lige så langt øjet rækker.“

Fedt, tænkte Kitty. Et mudderhul med en uhyggelig skov. Har du aldrig set gyserfilm, eller hvad?

„Altså hvis mormor stadig havde levet, ville hun have arvet det. Ham, der boede her, var hendes onkel. Kan I forestille jer, at hun skulle bo i sådan et hus? I stedet for i sin lille lejlighed?“

Kitty kunne faktisk ikke forestille sig, at der kunne bo nogen som helst i det hus.

„Og vandet. Det er jo helt fantastisk. Far ville have elsket den sø ... så kunne han have taget ud at fiske ...“ Isabel tav.

„Mor, han var ikke ude at fiske en eneste gang i hele sit liv,“ sagde Kitty og hankede op i skraldeposen ved sine fødder. „Vi må hellere stige ud. Flyttemændene er også kommet.“

Thierry pegede hen mod træerne.

„God idé, skat. Kig du dig bare lidt omkring.“ Kitty kunne se, at hendes mor var glad for, at Thierry virkede bare lidt interesseret. „Hvad med dig, skat? Har du ikke også lyst til at se dig lidt omkring?“

„Jeg hjælper dig lige med at komme lidt på plads,“ sagde Kitty. „Thierry, du må hellere tage din jakke på, og far nu ikke vild i skoven.“ Smækkene fra bildørene gav genlyd i den lille dal, mens de gik hen over det våde grus til hoveddøren.

Det første, der mødte dem, var lugten: en klam, muggen hørm af forfald. Et miks af skimmelsvamp, fugt og råd blandede sig med den friske luft udefra. Med en rygsæk slynget over den ene skulder lod Kitty stanken sive ind i sine næsebor, og hun følte en blanding af vantro, forfærdelse og fascination.

Det var værre end alt, hvad hun på nogen måde kunne have forestillet sig. I gangen var der revnet linoleum på gulvet, nogle steder var det slidt helt væk, så en eller anden ubestemmelig gulvbelægning kom til syne. Gennem en åben dør kunne hun se ind i en stue med et tapet, der så ud, som om det var fra 1800-tallet, og en vakkelvorn malet skænk, der lignede noget, folk havde stående i køkkenet i 1950’erne. Der var slået brædder for to af vinduerne, fordi ruderne var i stykker. Oppe i loftet hang der en ledning uden lampe eller bare en pære i.

Det lignede ikke et hus, man ville kunne bo i. Det lignede ikke et hus, hvor der nogensinde havde boet nogen. Nu må hun da kunne se det, tænkte Kitty. Nu bliver hun nødt til at køre os hjem igen. Her kan vi umuligt bo.

Men Isabel vinkede sin datter med hen til trappen. „Kom, lad os kigge oppe ovenpå,“ sagde hun. „Og bagefter finder vi køkkenet og laver os en kop te.“

De to øverste etager var ikke meget mere opmuntrende. Flere af værelserne så ikke ud til at have været brugt i årevis. Luften var iskold, der lugtede hengemt, og flere steder var tapetet gået af. Kun to af værelserne virkede bare nogenlunde beboelige: det store soveværelse, der var helt gult af nikotin, og hvor der stod en seng, et fjernsyn og to skabe med tøj, der lugtede af tobak, og et mindre værelse ved siden af. Det var blevet sat i stand engang i 70’erne, hvilket nok var tyve-tredive år senere end resten af huset. Saniteten i badeværelset var revnet og fyldt med kalkrande, og der spruttede brunt vand ud af hanerne. Gulvet på afsatsen knirkede, når man gik på det, og der lå små sorte kommaer, som tydede på, at der var mus.

Nu må hun da kunne se det, tænkte Kitty, mens hun og hendes mor gik gennem det ene mere forfærdelige rum efter det andet. Hun må da kunne se, at det er umuligt. Men det kunne Isabel åbenbart ikke. Af og til mumlede hun for eksempel: „Pæne tæpper ...“ som om hun snakkede med sig selv.

Kitty talte tre rustne radiatorer i hele huset. Og på den øverste afsats manglede der noget af loftsbeklædningen, så man kunne kigge op i et træskelet, og ned gennem hullet dryppede det langsomt, men regelmæssigt ned i en strategisk placeret zinkbalje.

Men det var køkkenet, der var lige ved at få Kitty til at græde. Man siger jo, at køkkenet er husets hjerte, men det her var vist for længst holdt op med at slå. Det var et langt, rektangulært lokale med en række møgbeskidte vinduer til den ene side, og det lå et par trin længere nede end resten af stueetagen. Der var mørkt og lugtede af gammel stegeos. Ved siden af vasken stod der et meget gammeldags komfur, som var fedtet ind i uidentificerbare madrester. I den modsatte side af lokalet var der et elektrisk komfur, der ikke var helt så beskidt, men som heller ikke så ud til at have været brugt i meget lang tid. Der var et par skabsmoduler i 1950’er-stil, og på væggene hang nogle hylder med diverse køkkenredskaber og støvede pakker med fødevarer, omgivet af muselort og enkelte indtørrede bænkebiderkadavere.

„Nej, hvor skønt,“ sagde Isabel og lod hånden løbe hen over det gamle fyrretræsbord midt i lokalet. „Vi har altid manglet en stor spiseplads i køkkenet, ikke, skat?“

Oven over dem skramlede og rumsterede flyttemændene rundt med møblerne. Kitty stirrede på sin mor, som om hun var gået fra forstanden. Huset lignede et bombekrater, og så stod hendes mor der og kvidrede om spisepladser?

„Og se,“ sagde Isabel henne ved siden af vasken, da en vandhane spruttende kom til live. „Det kolde vand ser helt rent ud. Jeg tør vædde med, det smager fantastisk. Plejer man ikke at sige, at vandet smager bedre ude på landet? Det er jeg sikker på, jeg har læst et sted.“

Kitty var for rystet til at høre den lille snert af hysteri i hendes stemme.

„Mrs. Delancey?“ Den største af flyttemændene var kommet ind til dem. „Vi har stillet de første møbler ind i stuen, men der er ret fugtigt. Jeg ville lige forhøre mig, inden vi gik videre.“

Isabel så uforstående på ham. „Forhøre Dem om hvad?“

Manden stak hænderne i lommen. „Altså, det er ... det er ikke i den bedste ... Måske ville det være en god idé at få nogle af Deres ting opmagasineret og finde noget andet at bo i. Indtil huset er blevet sat lidt i stand.“

Kitty kunne have kysset ham. Endelig et fornuftigt menneske.

„Alle de antikke møbler har ikke godt af al den fugt.“

„Ork, de har allerede overlevet et par hundrede år. De klarer nok også en smule fugt,“ sagde Isabel affærdigende. „Der er ikke noget her, vi ikke kan klare. Et par varmeblæsere kan hurtigt varme huset op.“

Manden skævede til Kitty. Hun kunne ane et anstrøg af medlidenhed i hans øjne. „De bestemmer,“ sagde han.

Kitty forestillede sig, hvordan han og hans kolleger korsede sig over den bindegale kvinde, som ville flytte ind i en utæt ruin sammen med sin familie og jublede over et gammelt fyrretræsbord. Hun tænkte på deres hjem: hyggeligt, med centralvarme, bløde sofaer og flere kæmpestore fladskærmsfjernsyn. „Nå, men hvor er kasserne med køkkentingene? Vi må hellere komme i gang med at gøre rent,“ sagde hun.

„Køkkentingene?“

„Rengøringsmidlerne. Og maden. Jeg stillede to kasser ved siden af hoveddøren, så tingene var nemme at finde, når vi ankom.“

Der blev stille et øjeblik.

„Var det noget, vi skulle have haft med?“

Kitty vendte sig langsomt om mod hende.

„Ej, for pokker da – jeg troede, det var noget, du havde stillet frem, fordi det skulle smides ud. Jeg stillede det hen til skraldespanden.“

Hvad har du så tænkt dig, vi skal spise? havde Kitty lyst til at råbe. Hvordan skulle de overhovedet komme igennem dagen? Tænkte hun nogensinde på andet end sin skide musik?

Hvorfor skal jeg tage mig af det her? Kitty vendte sig væk, for at hendes mor ikke skulle se, hvor meget hun hadede hende lige i det øjeblik. Hun havde fået tårer i øjnene af frustration, men tvang sig selv til ikke at tørre dem væk. Hun ville ikke have, at hendes mor skulle se hende græde. Hvor ville hun dog ønske, hun havde en af de der mødre, der altid er forberedt på enhver situation og altid sørger for at få tingene til at fungere. Hvorfor kunne hendes mor ikke være bare en lillebitte smule praktisk anlagt? En bølge af sorg skyllede ind over hende – hun savnede sin far, og hun savnede Mary, som straks ville have kunnet se, at det var komplet umuligt at bo i det her forfærdelige hus, og som ville have sagt til Isabel, at det var helt udelukket. De ville blive nødt til at tage hjem.

Men nu var der ingen voksne. Kun hende.

„Jeg tager lige ned i butikken og køber noget, vi kan spise,“ sagde hun. „Jeg tager bilen.“

Hun regnede med, at hendes mor ville protestere og sige, at hun under ingen omstændigheder måtte køre bil. Måske ville hun ovenikøbet spørge, hvordan hun overhovedet kunne tro, hun kunne finde ud af at køre bil. Men Isabel var helt væk i egne tanker, og Kitty tørrede øjnene med den ene hånd og tog af sted.

Isabel vendte sig om, da hendes datter arrigt trampede ud af køkkenet. Hun hørte døren blive knaldet i og lyden af bilen, der blev startet. Så vendte hun sig om mod vinduet og lukkede øjnene, og sådan blev hun stående i meget lang tid.

Det var holdt op med at regne, men himlen var stadig helt formørket, som om skyerne endnu ikke havde besluttet sig for, om de skulle holde for i dag. Det tog Kitty næsten tyve minutter at køre op ad grusvejen. Hendes far havde kun givet hende lov til at køre nogle få gange, når de havde været på ferie, på nogle af deres venners marker eller på en privat vej ned til en strand. Nu skred og hvinede bilen hen ad de dybe hjulspor, mens hun klamrede sig til rattet og bad til, at hun ikke ville køre fast, mens hun var helt alene i den uhyggelige skov. Hun kom hele tiden til at tænke på de gyserfilm, hun havde set, og så sig selv løbe ud og ind mellem træerne med mørke uhyrer lige i hælene.

Da hun nåede hen for enden af grusvejen, stillede hun bilen og gik det sidste stykke hen til butikken. Det tog kun fem minutter.

„Hej igen.“ Den høje sorte mand smilede, da hun åbnede døren. „Kunne I finde det?“

„Ja, vi fandt det skam.“ Kitty kunne ikke holde mismodet ude af stemmen. Hun tog en kurv og gik rundt i den lille butik, mens hun nød varmen og duften af brød og frugt.

„Det var måske ikke lige sådan, som I havde regnet med?“

Hun vidste ikke rigtig, om hun skulle blive irriteret over, at han spurgte, og over at han åbenbart havde vidst, hvad der ventede dem, men der var noget meget mildt over ham, som gjorde, at hun bare svarede ærligt. „Det er rædsomt,“ sagde hun nedslået. „Virkelig rædsomt. Jeg kan ikke fatte, at der har boet nogen.“

Han nikkede medfølende. „En dag som i dag ser tingene altid værre ud. Måske ser det bedre ud i solskin. Det gælder jo for de fleste af os. Her.“ Han tog imod hendes kurv. „Sid ned. Så får jeg Henry til at lave en kop te til dig.“

„Øh, nej tak.“ Pludselig kom hun til at tvivle på hans motiver og så i ånden en masse avisoverskrifter om forsvundne piger. Hun vidste jo ikke noget om dem. Hun kunne aldrig have drømt om at tage imod mad eller drikke fra en butiksindehaver i London. „Jeg må ... jeg må vist hellere ...“

„Hej igen.“ Den anden mand kom ud af baglokalet – det var nok ham, der hed Henry. „Hvordan står det til? Er der noget, vi kan hjælpe med? Vi kan i øvrigt bestille varer hjem til jer, hvis der er noget, vi ikke har hjemme. Hvad som helst. Waders, regntøj ... jeg kan forstå, at man godt kan få brug for den slags dér, hvor I skal bo.“ Han lød venlig og dæmpede stemmen, selv om der ikke var andre i butikken. „Vi har nogle rigtig gode musefælder. De slår ikke de små banditter ihjel, fanger dem kun. Så kan man køre dem et par kilometer væk og lukke dem ud i det fri.“ Han rynkede på næsen. „Så bliver det ligesom en lille bilferie for dem. Free Willy for gnavere.“

Kitty så op på den første af mændene, som var begyndt at fylde hendes kurv med stearinlys og tændstikker. Hun tænkte på køreturen tilbage. Hun tænkte på, hvordan hendes far hurtigt havde taget fat i rattet og rettet bilen op, når hun var kommet til at køre skævt. Adskillige gange på vejen herhen havde hun været lige ved at græde.

„Dit første indkøb er på husets regning,“ sagde Henry. „Som en lille indflyttergave – er det ikke rigtigt, Asad? Men hvis du tager imod den, forpligter du dig altså til at komme herind og fortælle os alt mindst tre gange om ugen ...“ Han blinkede til hende.

Asad stak hovedet hen over Henrys skulder. „Og lytte til Henry, når han fortæller dig det, der går for at være nyheder her i byen.“

„Hvor er du strid.“

Kitty satte sig ned og smilede blegt – det var nok første gang, hun smilede hele den dag. „Jeg vil faktisk rigtig gerne have en kop te,“ sagde hun.

„Det er meget romantisk,“ sagde Henry, da de var ved at lukke butikken. „En afdød ægtemand, fattigdom, violiner ... det er da lidt mere spændende end de sidste, der flyttede til byen, hva’?“

„Lad dem nu lige komme på plads, inden du begynder at blande dig, Henry.“

„Ja, ja.“ Henry drejede nøglen to gange rundt og tog i døren for at sikre sig, at den var låst. „Men det er svært at lade være med at tænke på, hvordan det skal gå dem dernede. Især fordi McCarthy er så arrig over det.“

„Du antyder da ikke ...“

„Altså jeg tror ikke, han kan finde på at gøre noget, jeg siger bare, at de måske vil føle sig lidt isolerede. Det er et stort gammelt hus midt ude i det bare ingenting.“

„Jeg bliver pludselig så glad for vores eget lille hus.“

„Og centralvarmen.“

„Og dig.“

De kiggede op på bakketoppen, hvor en buet række slanke fyrretræer marcherede hen over horisonten mod den skov, som Kitty var forsvundet ind i. Asad holdt armen frem, og Henry tog den. Mens Little Bartons gadelygter blinkende blev vakt til live, gik de to mænd op ad vejen mod deres hjem.

Når de løvfældende træer havde smidt bladene, og det kun var nåletræerne, der ikke stod nøgne, kunne man lige akkurat se Det Spanske Hus hjemme fra familien McCarthys hus. Matt stod med et glas whisky og kiggede på det lys, der var tændt i et af de øverste vinduer.

„Kom nu i seng.“

Laura beundrede sin mands muskuløse ryg og hans skuldermusklers avancerede mekanik, mens han løftede glasset til læberne. Det var, som om Matt aldrig blev ældre – han kunne stadig passe det tøj, han havde haft, lige da de blev kærester. Somme tider, når hun betragtede sine egne strækmærker og nedslået så, hvordan tyngdekraften vandt over hendes barm, blev hun irriteret over det, men lige nu følte hun bare et sug af forventningens glæde, af taknemlighed over, at hun var så heldig. „Kom nu, du har stået der i en evighed.“ Hun lod den ene strop i sin natkjole falde ned over skulderen, så den hang forførende ned over det ene bryst.

Det var efterhånden flere uger siden. Hun blev altid lidt ængstelig, når der gik så lang tid imellem. „Matt?“

„Hvad mon de vil med det?“ mumlede han, mest til sig selv.

Det var, som om hans dårlige humør ikke ville gå over igen, og hun var på samme tid ulykkelig og irriteret over, at han nærmest insisterede på at lade det hus påvirke deres liv så meget. „Du skal ikke lade dig gå sådan på af det. Alt kan stadig ske.“

„Alt er sket,“ sagde Matt surt. „Den gamle nar lod det gå i arv til nogle vildfremmede mennesker. De er jo ikke engang her fra egnen, for hulen.“

„Matt, jeg er lige så vred over det, som du er. Det var trods alt mig, der lagde alt det arbejde i det. Men jeg har ikke tænkt mig at lade det ødelægge resten af mit liv.“

„Han snød os. Han fik os til at stå på pinde i årevis. Han sidder garanteret og griner ad os deroppe, eller hvor han nu er. Akkurat ligesom gamle Pottisworth grinede ad min far.“

„Åh nej, ikke den gamle historie igen.“ Lysten til at forføre ham fordampede. Hvis han blev ved med det der ret meget længere, ville hun blive for vred til at gå i seng med ham.

Matt havde åbenbart ikke hørt, hvad hun sagde. „Han må have vidst i flere måneder, hvad han ville gøre – flere år. Det er sikkert noget, han og de nye folk har fundet på sammen.“

„Han vidste det ikke. Det var der ingen, der gjorde. Han var så dum, at han ikke skrev testamente, og så fik de det, fordi de er hans sidste overlevende slægtninge. Længere er den ikke.“

„Han må have fortalt dem det for flere år siden. De har bare siddet der og ventet på, at han faldt død om. Måske har han ovenikøbet fortalt dem om de idioter, der boede inde ved siden af og hoppede og sprang for ham. De har da gået og grinet ad os.“

Der er en hårfin grænse mellem begær og vrede. Som om nerveenderne er klar på hvad som helst. „Skal jeg sige dig noget?“ sagde hun vredt. „Han sidder sikkert deroppe og griner ad dig, fordi du spilder tiden med at stå foran det vindue som et fornærmet barn. Hvis du er så utilfreds med det, så lad os da gå derover i morgen og spørge, hvad de har tænkt sig at gøre.“

„Jeg gider ikke snakke med dem,“ mukkede han.

„Nu er du latterlig at høre på. På et eller andet tidspunkt bliver vi da nødt til at hilse på dem. De er jo vores nærmeste naboer.“

Han sagde ingenting.

Lad være med at skubbe ham fra dig, sagde Laura til sig selv. Du må ikke give ham en undskyldning. „Hør nu her,“ sagde hun, „måske viser det sig, at de ikke engang vil beholde det, nu da de har set, hvor meget der skal gøres ved det. De har jo solgt det meste af jorden fra ... hvis nu du giver dem et tilbud? Mine forældre vil nok godt låne os nogle penge.“ Hun løftede dynen i hans side. „Kom nu, skat ... vi fik jo det meste af jorden og bygningerne til en god pris. Det er da godt, ikke? Lad os prøve at tænke positivt.“

Matt stillede glasset fra sig. Han gik med tunge skridt ud på badeværelset og standsede kun for at råbe tilbage over skulderen: „Hvad fanden skal man med jorden uden huset?“

Kapitel 5

Isabel hundefrøs. Hun kunne ikke huske, hun nogensinde før havde været så iskold. Det var, som om kulden fra huset var trængt helt ind i knoglerne på hende, så uanset hvad hun gjorde, og hvor mange lag tøj hun tog på, så kunne hun ikke få varmen. Hun havde ligget og rystet i mørket, og på et tidspunkt var hun stået op og havde taget sit rigtige tøj på uden på nattøjet. Så havde hun lagt sin lange uldfrakke hen over sengen sammen med alt, hvad hun ellers kunne finde af børnenes tøj, og ovenpå igen havde hun lagt et sengetæppe, de havde fundet i et skab. De lå alle tre i den samme seng. Isabel, der havde været helt udmattet af at pakke ting ud og finde ud af, hvilke af rummene der var beboelige, havde glemt at tænde for varmeapparatet i det store soveværelse, så da de var gået op ovenpå klokken lidt over ti, blev de ikke mødt af et dejlig varmt soveværelse, hvor man kunne få en god nats søvn, men af træk fra huller og sprækker, klamt sengetøj og regnens taktfaste dryppen ned i zinkbaljen på afsatsen.

De havde valgt at sove sammen for varmens skyld. Det var i hvert fald det, de havde sagt til hinanden. Isabel, som lå mellem sine to sovende børn, havde vidst, at de havde brug for lidt moderligt nærvær for at kunne føle sig trygge – det var en af de få ting, hun kunne tilbyde dem bare ved at være der. Hvad har jeg dog gjort? spurgte hun sig selv. Hun lå og lyttede til ruderne, der raslede i vinduerne, til husets fremmede knirken og knagen, til uidentificerede væsener, der puslede rundt oppe på loftet. Udenfor var der unaturligt stille, uden de betryggende lyde af biler, som kørte forbi, eller skridt på fortovet. Det store vandspejl og træerne dæmpede alle lyde. Mørket var så uigennemtrængeligt og blev ikke brudt af nabohuse eller gadelygter. Det føltes helt urtidsagtigt, og hun var glad for, at børnene var så tæt på. Nænsomt strøg hun dem over kinderne og nød, at hun kunne tage sig den frihed, fordi de sov. Så rakte hun armen hen over Thierrys hoved for at sikre sig, at violinkassen var ved siden af hende.

„Hvad har jeg dog gjort?“ hviskede hun. Hendes stemme lød unaturlig, og hun kunne nærmest ikke kende den. Hun prøvede at se Laurent for sig, at høre hans trøstende ord, og da han nægtede at vise sig, bandede hun over sig selv, fordi hun havde valgt at flytte hertil, og begyndte at græde.

Alting så lysere ud næste morgen. Da Isabel vågnede, var hun alene i sengen. Det var solskinsvejr, en af de der dage, hvor forårslyset får selv det mest trøstesløse landskab til at se smukt ud, og udenfor skændtes spurvene i hækkene. Indimellem holdt de inde for at flyve op over vinduet, hvor de satte sig til rette og diskuterede videre. Hun kunne høre radioen spille nedenunder, og en summende lyd sagde hende, at Thierry kørte rundt på gangene med et fjernstyret køretøj. Hendes første klare tanke var: Det her hus er ligesom os. Det er også blevet forladt. Nu vil det tage sig af os, og vi vil fylde det med liv igen.

Tanken fik hende op af sengen, gennem en ubehagelig kold afvaskning – hverken hun eller Kitty havde kunnet finde ud af det antikvariske og ulogiske varmtvandssystem – og tilbage i det samme tøj, hun havde haft på den foregående dag og dagen før igen – hun havde ikke kunnet lokalisere nogen af papkasserne med sit tøj. Hun gik langsomt ned ad trappen, mens hun i tankerne lavede en liste over de utallige problemer, der var med deres nye hjem, og som hun ikke havde lagt mærke til dagen forinden: revner i loftet, rådne vinduesrammer, flere manglende gulvbrædder ... det blev bare ved og ved. Vi tager én ting ad gangen, sagde hun til sig selv, når det truede med at overvælde hende. Nu er vi her, og vi har hinanden. Det er det vigtigste. Et par strofer musik havde listet sig ind i hendes hoved: De første toner af Dvořáks 9. symfoni: Fra den nye verden, meget apropos. Det virkede som et godt varsel.

Musikken stoppede, da hun kom ud i køkkenet. „Jamen Kitty dog!“ udbrød hun.

Hendes datter havde åbenbart været i sving i et godt stykke tid. Hylderne var blevet gjort rene, og selv om bordpladerne stadig var revnede og slidte, så var de nu skinnende rene og fri for støv og skidt. Gulvet var flere toner lysere end dagen før, og nu var vinduerne ligefrem blevet gennemsigtige, så man kunne se ud i haven. I vasken, der var fyldt med varmt sæbevand, lå en hel masse køkkenredskaber i blød, og en stor gryde vand stod og kogte på det elektriske komfur. Kitty havde stillet de madvarer, de havde, på hylderne. Radioen stod og kværnede på køkkenbordet ved siden af et krus te. Isabel blev simpelthen så glad, da hun så det forvandlede køkken, samtidig med at hun var rystet og flov over, at hendes datter havde været nødt til at stå for det.

„Det her er spisekammeret,“ sagde Kitty og pegede hen på en dør. „Her tænker jeg, at vi kan opbevare de ting, der skal holdes kølige, indtil vi kan få monteret en kontakt, så vi kan slutte køleskabet til.“

„Skal stikket ikke bare sættes i?“

„Jo, selvfølgelig, men der er ikke nogen stikkontakt. Jeg har ledt overalt. Nå jo, og jeg har stillet en musefælde dernede. Den slår ikke musene ihjel, og når vi har fanget et par stykker, skal vi køre dem væk herfra.“

Isabel gøs.

„Medmindre Thierry vil have dem som kæledyr,“ foreslog Kitty.

Hendes bror så håbefuldt op.

„Nej,“ sagde Isabel.

„Jeg kan ikke få brødristeren til at virke, men der er cornflakes, og vi har også brød og smør. De to mænd, der arbejder i butikken i landsbyen, bager selv brødet. Det smager ret godt.“

„Hjemmebagt brød. Hvor fantastisk.“ Isabel fik en klump i halsen. Hvor ville du have været stolt af hende, Laurent, tænkte hun.

„Men vi har altså ikke andet end marmelade at putte på.“

„Det er helt perfekt med marmelade,“ sagde Isabel. „Kitty, hvor har du bare fået gjort det gamle komfur flot rent. Måske kan vi ligefrem få det til at virke i dag. Jeg tror, det er meningen, at det skal kunne varme hele huset op.“ Tanken om varme skabte en form for sult i hende.

„Thierry forsøgte sig med det lidt tidligere,“ sagde Kitty, „men han nåede at bruge en hel æske tændstikker, uden at der skete noget. Nå jo, og telefonen virker. Der var en, der havde fået forkert nummer.“

Isabel kiggede rundt i sit nye køkken. „En telefon! Kitty, du er simpelthen en stjerne.“

„Rolig nu, det er altså kun en telefon.“ Kitty gjorde sig fri af sin mors arme, men hun smilede.

To timer senere var stemningen i huset lige knap så optimistisk. Vandvarmeren nægtede hårdnakket at vågne op til dåd, så nu kunne de se frem til endnu en dag uden varme og varmt vand. De kunne ikke få tændt det gamle komfur, og den gulnede brugsanvisning, de havde fundet i en køkkenskuffe, var hverken til at finde hoved eller hale i – det var, som om den var til et helt andet system. Thierry var gået ud efter træ til at tænde op med og havde fyldt kaminen i stuen med fugtige træstykker, som bare fyldte stuen med sod og røg. „Måske er skorstenen stoppet til.“ Kitty hostede, og i det samme faldt der et indtørret duelig ned på træstykkerne. De hvinede alle sammen, og Kitty begyndte at græde.

„Du skulle da have kigget op i skorstenen først, dit fjols,“ råbte hun ad Thierry.

„Jeg tror altså, den var død i forvejen,“ sagde Isabel.

„Det ved du da ikke. Måske var det ham, der slog den ihjel.“

Thierry gav sin søster fingeren.

„Hvordan kunne du være så dum at bruge fugtigt træ?“ vrissede hun. „Og nu har du slæbt mudder hele vejen ind gennem huset.“

Thierry betragtede sine gummisko, som havde store mudderklumper på sålerne.

„Jeg synes altså ikke, det ...“ begyndte Isabel.

„Det ville du aldrig have gjort, hvis Mary havde været her,“ kom det fra Kitty.

Thierry stormede ud og ignorerede Isabels udstrakte hånd. Hun kaldte på ham, men fik ikke andet svar end det brag, det gav, da han knaldede hoveddøren i efter sig. „Skat, var det virkelig nødvendigt at være så hård?“ spurgte Isabel. Hvis Mary havde været her ... De ord sved.

„Årh, det her hus er fandme håbløst. Det hele er håbløst,“ sagde Kitty og trampede forbi sin mor ud i køkkenet. Den lille effektive husmoder var forsvundet.

Isabel stod midt i den tilrøgede stue og tog hænderne op til ansigtet. I sit gamle liv havde hun ikke været nødt til at forholde sig til børnenes skænderier. Mary havde kendt alle mulige smarte metoder til at aflede dem og få dem til at behandle hinanden pænt. Skændtes de mon mere, nu da der ikke var andre end Isabel? Eller var det bare, fordi hun havde været forskånet for hverdagslivets ævl og kævl og smådrillerier?

„Thierry? Kitty?“ Hun stod ude i gangen og kaldte på dem. Hun havde ikke den ringeste anelse om, hvad hun skulle sige til dem, hvis de kom.

Noget senere, da hun lidt tøvende gik tilbage til køkkenet, fandt hun Kitty, som sad og hang ved bordet med et blad og et krus te. Hun så op med trods og skyldfølelse i øjnene. Hun havde en plet sod på kinden. „Jeg var altså ikke ude på at gøre ham ked af det,“ sagde hun.

„Det ved jeg godt, skat.“

„Han er stadig rigtig ked af det med far og det hele.“

„Det er vi alle sammen. Thierry har bare ... sin egen måde at vise det på.“

„Men det her hus er altså fuldstændig håbløst, mor. Det må du da også kunne se. Der er ingen vand, ingenting. Vi kan ikke holde os varme og rene. Vi skal starte i den nye skole på mandag – hvordan har du tænkt dig at vaske vores tøj?“

Isabel prøvede at se ud, som om hun allerede havde tænkt over det problem. „Vi tager på møntvaskeri. Bare indtil vi får en maskine sluttet til.“

„Møntvaskeri? Sig mig, mor, så du ikke landsbyen?“

Isabel satte sig tungt ned. „Tja, så må vi jo bare køre videre til den næste by. Der må da være et møntvaskeri et sted.“

„Folk går altså ikke på møntvaskeri mere. Alle har deres egen vaskemaskine.“

„Så vasker jeg bare tøjet i hånden og tørrer det med hårtørreren.“

„Kan vi ikke godt tage hjem?“ tiggede Kitty. „Vi må da kunne finde pengene på en eller anden måde. Jeg kan tage et år fri fra skole og arbejde. Jeg er sikker på, jeg godt kan finde noget. Så skal vi nok klare os.“

Isabel følte sig totalt utilstrækkelig.

„Jeg skal nok hjælpe rigtig, rigtig meget til. Og det skal Thierry også nok. Det vil være bedre at være fattig derhjemme end at bo her. Det er hæsligt. Det er ... det er så slemt, at ikke engang en hjemløs ville bo her.“

„Jeg er ked af det, skat. Men det kan ikke lade sig gøre. Huset i Maida Vale er blevet solgt. Og jo før du begynder at se på det her som vores nye hjem, jo nemmere bliver det for os alle sammen. Du er nødt til at fokusere mindre på problemerne og tænke mere positivt. Prøv at forestille dig, hvor godt det kan blive. Hør nu her,“ sagde hun forsonende, „der er altid lidt at slås med, når man flytter et nyt sted hen. Ved du hvad – nu ringer jeg efter en blikkenslager, og så får vi varmtvandssystemet til at virke. Og så ringer vi til en skorstensfejer. Før du ved af det, har vi helt glemt, at det nogensinde har virket så uoverskueligt.“ Det var da i hvert fald en plan. „Telefonen virker jo, så jeg gør det nu med det samme.“

Med et opmuntrende smil gik Isabel med raske skridt ud af køkkenet. Hun vidste ikke, om hun gjorde det for at få det ordnet i en fart eller for at slippe for at se på den overvældende skuffelse, der stod malet i hendes datters ansigt.

Hendes mors quiltede orientalske jakke virkede helt malplaceret i det usle, faldefærdige hus. Kitty lagde bladet fra sig og hvilede hovedet i hænderne, mens hun undersøgte sit hår for spaltede spidser. Da det blev for kedeligt, tænkte hun på, hvad hun nu kunne gå i krig med i køkkenet. Mor havde skamrost hende for, hvor fantastisk og dygtig og praktisk anlagt hun var. Hun vidste jo ikke, at Kitty havde holdt sig beskæftiget, fordi hun ellers ville begynde at græde. Så længe hun arbejdede, kunne hun bilde sig selv ind, at det var et eventyr. Hun kunne se, hvor stor en forskel hun gjorde på sine omgivelser. Med skolepsykologens ord kunne hun ‘få kontrol over noget’. Men i samme øjeblik hun stoppede, kom hun til at tænke på far eller på deres hus i London eller på Mary, som havde omfavnet dem og grædt, da hun sagde farvel, som om de var hendes egne børn. Og alt det gav Kitty lyst til at råbe ad mor, for hun var den eneste, der var tilbage, som hun kunne råbe ad. Men hende måtte man bare heller ikke råbe ad, fordi hun stadig sørgede. Og hun var så skrøbelig, lidt ligesom et barn, havde Mary sagt. „Det ser man tit hos folk, der har et særligt talent,“ havde hun en aften fortalt Kitty. „De behøver ikke blive voksne. De bruger al deres energi på at gøre det, de elsker.“ Kitty havde aldrig rigtig kunnet afgøre, om hun havde ment det som en kritik.

Men Mary havde jo haft ret, og som lille havde Kitty hadet Guarnerien så inderligt, at hun tit gemte den, hvorefter hun med en blanding af dårlig samvittighed og fascination så sin mor styrte gennem huset, helt bleg af bekymring, mens hun prøvede at finde den. Deres liv havde været styret af det instrument. Når deres mor øvede, måtte de ikke forstyrre hende eller skrue for højt op for fjernsynet, og de måtte heller ikke give hende dårlig samvittighed, når hun skulle rejse, fordi hun skulle spille koncert. Kitty havde ikke haft lov til at være ked af, at mor aldrig ville være med til at lege udenfor eller hjælpe med at lave ting af papmaché, fordi hun skulle beskytte sine hænder. Det tydeligste minde fra Kittys barndom var, at hun sad uden for døren til sin mors musikværelse og hørte hende spille, som om det ville bringe hende tættere på.

Hun vidste, at hun havde været meget tæt på at blive enebarn, fordi mor ikke havde været sikker på, at hun kunne magte at tage sig af to børn sideløbende med sin karriere som musiker. Og selv efter at Thierry ret uventet kom til, kom hun stadig aldrig til arrangementerne på skolen eller sportsstævnerne, fordi hun altid skulle spille. Det ville de forstå, når de blev ældre, havde hendes far sagt, hvis de var så heldige at finde en bestemt ting, de var rigtig gode til.

Mary havde været med til så mange arrangementer sammen med ham, at de fleste troede, de var gift.

Kitty kunne mærke et sug af barnlig vrede. Jeg hader det her hus, tænkte hun. Jeg hader det, fordi far og Mary ikke er her, og fordi jeg ikke engang kan være mig selv.

Blikkenslageren lovede at komme næste formiddag, men advarede Isabel om, at han ville kræve betaling for et akutbesøg. Han sukkede dybt, da hun sagde til ham, at hun ikke var klar over, hvad problemet skyldtes, og forklarede, at huset havde været ubeboet et stykke tid. „Jeg kan ikke garantere, at jeg kan få det til at virke,“ blev han ved med at sige, „ikke med sådan et gammelt system. Måske er det brudt helt sammen.“ Hun undskyldte mange gange, og bagefter var hun rasende på sig selv over det.

Skorstensfejeren var venligere. Da hun fortalte ham adressen, sagde han, at det var mindst femten år siden, han sidst havde renset de skorstene. „Den gamle var en nærig rad,“ sagde han. „Jeg har hørt, at han i flere år kun boede i et enkelt værelse. Resten af huset lod han bare forfalde omkring sig.“

Isabel kunne kun give ham ret i, at huset var lidt ... slidt. Hun takkede ham hjerteligt, da han sagde, at han ville komme samme eftermiddag. „Hvis De er interesseret, kan jeg godt tage et par poser brænde med. Jeg renser skorstenene i mange af husene her i området.“

Tanken om at få ild i kaminen hjalp lidt på Isabels humør. Hun lagde på og sad og undrede sig lidt over, hvor lidt hendes møbler fyldte i huset, selv om mange af værelserne var lukket af. Det ville sikkert få dem alle i bedre humør, hvis der kom ild i kaminen.

Hun ville prøve at gøre den triste stue lidt mere hyggelig. Det ville selvfølgelig hjælpe med ild i kaminen, men de burde altså gøre det ene rum lidt hjemligt, også selv om det ville få de andre til at virke endnu mere tomme. Den sydlige ende af huset virkede knap så fugtig og ubeboelig som resten. Hun begyndte at hente nogle af tingene, et par tæpper, to billeder, et lille bord og en vase, og arrangerede dem i stuen i et forsøg på at gøre den mere hyggelig og rar at være i. Tæpperne dækkede ikke gulvbrædderne, men de livede da lidt op på de store støvede flader og dækkede også de værste knasthuller. Billederne placerede hun over nogle huller i væggene, og en strategisk placeret lænestol spærrede for udsigten til nogle fugtpletter over fodpanelet. Hun rystede gardinerne, så der kom en stor støvsky, som fik hende til at hoste. Så vurderede hun resultatet. Det var ikke helt som i Maida Vale, men det var da en spæd begyndelse.

Udenfor gik Thierry hen langs træerne ved søen, hans grønne trøje lyste op i alt det grå og brune, men han så så lille og alene ud. Han gik med en stor pind, som han med jævne mellemrum slog til planterne med. Han gik med bøjet hoved, og der kom små skyer, når han trak vejret. Hun så, at han flere gange tørrede øjnene med ærmet.

Pludselig føltes hendes små sejre billige og ligegyldige. Hun kom til at tænke på noget, en cellist havde sagt til hende, dengang hun ventede Kitty: Så længe et af ens børn er ulykkeligt, kan man ikke selv være lykkelig. Jeg må gøre en større indsats, sagde Isabel til sig selv. Jeg er nødt til at gøre det her til et hjem, til et sted, der ikke er overskygget af alt det, de har mistet. De har jo kun mig.

Skorstensfejeren, mr. Granger, kom som aftalt, rystede kun lidt på hovedet og rensede tre skorstene, og det grisede imponerende lidt i forhold til, hvor meget sod han fik ud. Han blinkede til Thierry og fortalte ham, at skorstene er „ligesom næsebor – de skal renses en gang imellem“, og det illustrerede han ved at pudse næse med et skrald ned i sit lommetørklæde og fremvise det kulsorte resultat. Den lille demonstration fik Kitty til at gyse og Thierry til at smile.

Senere samme eftermiddag, da det begyndte at blive mørkt, og børnene var optaget af mr. Granger, som lærte dem at tænde op i kaminen, gik Isabel ovenpå. Aftenen forinden havde hun lagt mærke til, at der ved den øverste afsats var en dør, der førte ud på en tagterrasse, som endte ude ved brystværnet. Hun låste op med en af nøglerne i det enorme nøgleknippe, som de havde fundet på et søm nede i køkkenet.

Hun havde bare tænkt sig at stå derude et par minutter og nyde udsigten deroppefra – den isblå og ferskenfarvede forårshimmel spejlede sig i søen. Udvendig var huset knap så trist at se på og virkede mere indbydende end indeni.

Hun var kun lige kommet derud, da hun fik en idé. Hun gik ind igen, fandt violinen i kassen og tog den med udenfor. Hun gik helt hen til brystværnet og satte instrumentet under hagen, og først da hun begyndte at spille, vidste hun, hvilket stykke det skulle være: første sats af Elgars Violinkoncert i h-mol.

Hun havde engang hadet det stykke, havde syntes, at det var alt for sentimentalt. Blandt musikerne i The Symphonia havde der været generel enighed om, at det var helt håbløst langt og gammeldags, men nu talte det pludselig til hende, forlangte at blive spillet. Og hun blev fuldstændig opslugt af musikken. Det er næsten nøjagtig et år siden, du døde, sagde hun til Laurent. Nu vil jeg spille for dig. Et rekviem for alt det, vi begge har mistet.

Noderne fik deres eget liv, blev dybe og glødende, og hun hørte dem klinge hen over det kolde landskab, de blev båret af sted på den stille, klare luft, på vandfuglenes vinger. Hun lavede næsten ingen fejl, og de få, der var, var hun ligeglad med. Hun havde hverken brug for noder eller dirigent: Stykket, som hun ikke havde spillet i årevis, fandt på mystisk vis hendes fingre helt af sig selv. Da hun spillede den hjertegribende tredje sats, var hun helt væk, sansede ikke andet end sine følelser, som vibrerede ned gennem buen og ind i strengene. Laurent. Hun kunne høre hans stemme i melodien og koncentrerede sig fuldstændig om den teknisk svære passage. Laurent. Denne gang var der ingen tårer, alle følelserne blev inde i hende, sorgen og vreden og frustrationerne blev omsat til lyd, som en forløsning, en trøst.

Himlen blev mørkere, luften køligere. Tonerne steg op, bredte sig og steg til himmels, fløj af sted, ligesom fugle, ligesom håb, ligesom minder. Laurent, sagde hun til ham. Laurent, Laurent ... indtil ordene og selv tankerne blev druknet af lyden.

Asad var på vej ind i butikken med en kasse frugt, og Henry skyndte sig om på den anden side af disken for at holde døren åben for ham. „Mrs. Linnet har ringet,“ sagde han. „Hun fortalte, at hende den nye har spillet musik for fulde drøn, så man kunne høre det i den halve dal. Hun havde skruet så højt op, at mrs. Linnet ikke kunne høre Hits fra krigens tid i radioen, og det lød, som om man trak en kat i halen, og hvis det skulle stå på hver aften, så ville hun melde hende til politiet.“ Han grinede over hele hovedet. „Hun var ikke specielt begejstret.“

Asad stillede kassen henne ved hylden med frugt. „Det er ikke et musikanlæg eller sådan noget. Hun holdt en kort pause to gange. Jeg stod og lyttede til det, mens de læssede frugt af. Kom med udenfor, så kan du høre det.“

„Spiller hun da stadigvæk?“

Asad gennede ham fremad. „Man kan lige akkurat høre det.“

De to mænd gik udenfor. Mørket var ved at falde på, og der var ikke andre end dem ude på gaden. Vinduerne i de små huse, der lå langs hovedgaden, kastede lange rektangler af lys ud. Her og der bevægede gardinerne sig, når de blev trukket for.

Henry rystede på hovedet. „Jeg kan ikke høre noget,“ sagde han.

„Vent,“ sagde Asad. „Måske har vinden skiftet retning. Der ...“ Han så lige på Henry. „Kan du høre det?“

Henry stod ganske stille, som om det ville gøre det nemmere at høre. Så kunne han svagt ane tonerne fra en violin, og der bredte sig et smil i hans ansigt. De to mænd fornøjede sig over den lille overraskelse, for dem var der ikke mange af der på stedet.

Et lille smil spillede om Asads læber, måske følte han sig hensat til et sted, der lå langt væk fra en kølig engelsk landsby.

„Tror du, hun kan temaet fra Cats?“ spurgte Henry, mens musikken døde hen. „Det ville jeg rigtig gerne høre hende spille. Vi kunne jo spørge hende, om hun tager ud til fester og spiller.“

Skraldeposerne stod under et asketræ og så helt forkerte ud der midt i alle de grønne spirer og alt det dugfriske liv. Matt fik øje på dem, da han var halvvejs nede ad grusvejen. Han standsede varevognen og bandede over skovsvinene. Han steg ud af bilen, gik hen til poserne og smed dem op bag i bilen. Det bliver da også værre og værre, tænkte han surt, folk vil hellere køre en halv kilometer ned ad en grusvej end at køre på genbrugsstationen med deres skrald. Det virkede som en meget passende afslutning på en dag, hvor der havde været problemer med begge de opgaver, hans firma arbejdede på. En af snedkerne havde været tæt på at miste en tommelfinger og skulle nu være sygemeldt i flere uger. Theresa havde også ringet og brokket sig højt og længe over, at det næsten var seks uger siden, de havde haft noget ‘kvalitetstid’ sammen. Hun var godt nok længe om at fatte budskabet. Måske ville hun ligefrem blive til et problem.

Han standsede for at tørre hænder i en klud, da han hørte det: en høj lyd, en tone, blev trukket langt ud og lød ud over dalen. Det mindede lidt om en fugl eller et andet vildt dyr, men det var ikke et, han kunne genkende. Han stod helt stille og lyttede efter for at sikre sig, at han virkelig havde hørt noget, og nu kunne han tydeligt høre, at det var musik. Noget klassisk.

Matt var i for dårligt humør til at blive bevæget af det. Høj musik fra det store hus. „Det var da lige, hvad der manglede,“ mumlede han og satte sig ind i bilen igen. Han tog fat om nøglen i tændingen og skulede til husets silhuet i det fjerne – han kunne lige se det hen over trætoppene og mærkede den velkendte vrede, som synet af huset nu fremprovokerede.

Men i stedet for at tænde motoren blev han bare siddende. Og lyttede.

„Kan De se vægen der? Det er den, der skal tændes. Så åbner De den lille luge her og holder en tændstik hen til den ... det er i hvert fald sådan, mit virker. Deres ser ud til at være ligesådan.“

Mr. Granger stod og kiggede ind i det gamle komfur, da det bankede på døren. Isabel var holdt op med at spille, da børnene kom op og fortalte hende, hvad han var i gang med, og hun var irriteret over at blive forstyrret, netop som uhyrets hemmeligheder var ved at blive afsløret.

„Venter De gæster?“

Isabel tørrede hænderne af i bukserne. „Jeg kender ikke nogen her.“ Hun kaldte op ad trappen: „Kitty? Thierry? Vil I lige åbne? Mr. Granger, vil De godt lige gentage det med, hvad det betyder, når flammen er gul?“

Der lød et bump oppe ovenpå, og Isabel kunne høre hoveddøren blive åbnet og nogle fødder, som kom ned ad den knirkende trappe.

„Der er ikke noget i vejen med trækkanalen,“ sagde mr. Granger. „Jeg har kigget op i den, og man kan praktisk taget se dagslys igennem den. Den burde De ikke få problemer med.“

Køkkendøren blev åbnet, og ind trådte en mand i arbejdstøj og med adskillige kuglepenne stikkende op af lommen på en slidt safarijakke. Hendes børn fulgte efter manden ind i køkkenet.

„Davs, Matt,“ sagde mr. Granger. „Det ligner ellers ikke dig at holde fri, mens det stadig er lyst. Er du kommet for at hjælpe dine nye naboer? Så får du vist noget at se til, kammerat.“

Der kom en kort pause, inden manden smilede og stak hånden frem. Isabel tog den og lagde mærke til, hvor ru hans håndflade var. „Hej,“ sagde hun lidt overrasket. „Jeg hedder Isabel Delancey. Det er mine børn, Kitty og Thierry.“

„Matt McCarthy,“ sagde han. Man kunne tydeligt se på ham, at han godt selv vidste, at han var en flot mand. Hun kom uvilkårligt til at tænke på betegnelsen ‘Alfahan’.

„Jeg har lige undervist i, hvordan man tænder op i en kamin.“

„Vi går op og tænder op i soveværelset,“ sagde Kitty glad.

„Ja, lad os tænde op i alle værelserne, skat.“ Isabel smed en æske tændstikker hen til hende. „Lad os få hele huset varmet op.“

„Stop, stop, stop. Nu skal De jo også være sikker på, at De har nok brænde. Hvis De bliver sådan ved, har De brugt alt det her inden aften.“ Mr. Granger klukkede. „Forstår du, Matt, de er vant til centralvarme. Jeg har vist fået skabt et par små pyromaner.“

„De er ikke her fra egnen, eller hvad?“

Matt McCarthy studerede Isabel indgående, og hun kom til at tænke på, om hun mon havde sod i ansigtet. Hun skulle virkelig dy sig for ikke at tørre sig i ansigtet for en sikkerheds skyld. „Nej,“ sagde hun og smilede for at skjule sin usikkerhed. „Vi er tilflyttere fra London. Vi er virkelig dårlige til at tænde op og den slags. Mr. Granger har været en stor hjælp.“

„Jeg har bare kigget lidt på det her gamle komfur,“ sagde mr. Granger. „Det vil mrs. Delancey gerne have i brug. Jeg har hørt, at det skulle blive frostvejr om et par dage. Så kommer De da til at fryse i det her gamle utætte hus.“

„Det er flere år siden, det har været i brug,“ sagde Matt McCarthy. Der var noget ret bestemt over hans tonefald.

„Men det ser nu ikke ud til, at det fejler noget.“

„Har De fyldt olie på?“

„Olie?“ spurgte Isabel.

„Ja, olie?“ gentog Matt McCarthy. „Brændstof?“

„Skal der olie i?“

Mr. Granger lo. „De sagde altså ikke noget om, at De ikke havde fyldt det op. Så er det derfor. Hvad troede De da, det kørte på? Luft?“

„Det ved jeg ikke. Jeg har aldrig før haft sådan et komfur. Brænde? Kul? Det har jeg faktisk slet ikke tænkt på,“ indrømmede Isabel.

Mr. Granger klappede hende på ryggen, så hun fór sammen. „Så bliver De nødt til at bestille noget. Crittendens er nok hurtigst – bare sig til dem, at det haster. Så kommer de og leverer olien om en dag eller to. Hos de andre kommer man nemt til at vente en hel uge.“

„Hvor fylder man så olien på?“ spurgte hun – hvor ville hun dog ønske, hun ikke lød helt så uvidende.

„I olietanken.“ Det var første gang, Matt McCarthy smilede rigtigt, men der var noget ikke særlig venligt over det smil. Det lagde hun mærke til, da han igen sagde noget – nu med mere varme i stemmen. „Den står omme bagved i nærheden af laden. Men De må hellere få Deres mand til at tjekke, om der er huller i – den er lidt rusten.“

„Tak,“ sagde hun lidt stift. „Men vi er kun os tre.“

„Vi kan jo ikke have, at en dame og hendes børn står her uden varmt vand. Det går ikke. Men nu er der i det mindste tændt op i kaminen i nat.“ Mr. Granger børstede hænderne af, tog sin hat på og gjorde klar til at gå.

„De skal have tusind tak,“ sagde Isabel og rodede i sin taske efter sin pung.

„Ork, det behøver De ikke tænke på nu. Vi kan bare snakkes ved en gang sidst på ugen, når De lige er kommet på plads,“ sagde mr. Granger. „Jeg har alligevel en aftale her i nabolaget fredag formiddag, og så kan jeg lige kigge forbi og se, hvordan det går. Og jeg skal nok tage en trailerfuld brænde med, hvis jeg da kan få den ned ad Deres grusvej. Det vil være rigtig godt for huset, hvis De kan få det varmet ordentligt igennem – så det kan blive rigtig gennemtørret.“ Han pegede ud ad vinduet på træerne. „Men her er vist træ nok til det næste års tid – tror du ikke også det, Matt?“

Han nikkede til farvel og begav sig op ad trappen fra køkkenet, fulgt af Kitty og Thierry.

Da han var gået, blev der pludselig alt for stille i køkkenet. Isabel var stærkt bevidst om, hvor sølle der så ud, og at hun også selv så lidt sjusket ud, så hun følte sig helt forlegen, sådan som hun efterhånden tit gjorde i selskab med mænd. Det var, som om tabet af Laurent havde gjort hende så hudløs og sårbar. „Så vi er altså naboer,“ sagde hun og forsøgte at genvinde fatningen. „Så må det vist være Deres hus, vi kørte forbi på vej herhen. Kunne De tænke Dem en kop te? Jeg ville gerne byde Dem på noget stærkere, men vi har stadig ikke fået pakket ud.“

Matt McCarthy rystede på hovedet.

„Her er altså lidt rodet.“ Isabel talte for hurtigt – det kom hun tit til, når hun snakkede med folk, som virkede usædvanlig selvsikre. „Vi bliver nødt til at pakke ud lidt ad gangen. Som De nok kan fornemme, er vi ikke den mest praktisk anlagte familie ... jeg har vist meget at lære.“ Hun kunne høre fortvivlelsen i sin egen stemme og strøg en tot af sit lange hår væk fra ansigtet.

Han så roligt på hende. „Det skal nok gå helt fint,“ sagde han.

Laura var lige blevet færdig med at afrime fryseren i garagen. Hun tørrede hænderne i bukserne og gik hen til varevognen. Da Matt steg ud, overraskede han hende med et kys lige på munden. „Hej,“ sagde hun. „Har du haft en god dag?“

„Egentlig ikke,“ sagde han. „Men det begynder at hjælpe på det.“

Gud, hvor var det skønt at se ham smile. Laura tog fat i hans bælte og trak ham ind til sig. „Måske kan jeg gøre den endnu bedre,“ sagde hun. „Vi skal have bøffer til aften. Med min gode pebersovs til.“

Han takkede hende med en dyb rumlende mumlen, som vibrerede så dejligt mod hendes hud.

Så lukkede han døren til varevognen, lagde armen om hende og gik sammen med hende hen til bagdøren. Hun tog hans hånd og lagde den op mod sit kraveben, ville så gerne forlænge den lille stund. „Du har fået to checks for opgaven for familien Pinkerton. Jeg har indløst dem. Hørte du, at der blev spillet musik for noget tid siden? Anthony troede, det var en ræv, der var blevet fanget i en fælde.“

„Ja, det hørte jeg godt. Faktisk har jeg været henne og hilse på de nye naboer.“

Laura snublede over den gamle hund, som udstødte et lille protestpiv. „Bernie, altså ... har du virkelig været derhenne?“

„Jeg tænkte, det ikke ville skade at sige goddag. Vi er trods alt naboer.“

Hun ventede på den hvasse kommentar, på det bitre drag om munden, men der kom ingenting. Det lod ikke engang til at genere ham, at de talte om det store hus. Kære Gud, bare lad det gå fremad fra nu af, bad Laura. Lad ham forsone sig med det. Lad ham blive glad igen.

„Jamen det var da en god idé. Jeg smutter derover en gang senere på ugen.“ Hun forsøgte at lade være med at se ængstelig ud. „Hvor er det bare dejligt at se dig smile igen. Rigtig dejligt.“

Hendes mand bøjede sig ned og kyssede hende på næsen. Hans læber føltes kolde mod hendes hud. „Der er noget, jeg har tænkt på,“ sagde han.

Kapitel 6

Det var de færreste kvinder i Isabels generation, der kunne prale af, at de havde giftet sig med den første mand, de forelskede sig i, men i samme øjeblik Isabel Hayden mødte Laurent Antoine Delancey, vidste hun, at hun ikke behøvede at lede længere. Denne konklusion, som dukkede op i hendes hoved halvvejs igennem en opførelse af Bruchs Romance for violin og orkester, kom faktisk bag på hende selv. Hun havde aldrig været spor interesseret i de blege, alvorlige unge mænd, som hun havde været omgivet af på konservatoriet. Hun havde allerede besluttet sig for, at hun ikke ville giftes, for det ville tage for meget af hendes opmærksomhed fra musikken. Men mens hun kæmpede sig igennem soloen, tænkte hun på den alvorsfulde, lidt forpjuskede mand, som havde inviteret hende ud at spise i Les Halles aftenen forinden – på en rigtig restaurant, ikke en café. Han havde sagt til hende, at han aldrig før var blevet så bevæget af et stykke musik, som da han hørte hende spille ude på gaden foran Clignancourt metrostation, og det slog hende, at den sagnomspundne Eneste Ene, som hendes veninder altid himlede op om, måske rent faktisk fandtes, og at han kunne dukke op på de særeste tidspunkter og på de mest overraskende steder.

Der var selvfølgelig nogle forhindringer – der er der jo i alle store kærlighedshistorier. Der var en ekskone ude i kulissen, en ‘neurotisk’ skuespillerinde, som Laurent endnu ikke var blevet rigtigt skilt fra, Isabels forældre var ikke ellevilde, for hun var jo kun tyve og alt for ung og impulsiv, og hendes undervisere var heller ikke ovenud begejstrede, for de var bange for, at hun ville lade sit store musikalske talent gå til spilde ved at bruge sin tid på hjemlige sysler. Selv præsten sagde, at aldersforskellen på tolv år og de kulturelle forskelle på franskmænd og englændere – han lod et par bemærkninger falde om elskerinder og manglende brug af deodorant – risikerede at ødelægge ægteskabet.

Men alt det mødte Laurent med et skuldertræk, han var bare stormende forelsket i den unge pige med det store vilde hår, og i modsætning til mange af sine veninder oplevede Isabel ikke, at ægteskabet medførte skuffelser, kynisme eller kompromiser. Laurent elskede hende. Han elskede hende, når hun faldt i søvn midt i morgenmaden, fordi hun havde været oppe hele natten for at finpudse de sidste takter af en sonate, han elskede hende, når hun endnu en gang havde lavet en middag, der ikke alene ikke smagte af noget som helst, men desuden var brændt på. Han elskede hende, når de arm i arm slentrede op ad Primrose Hill, og hun forsøgte at synge musikstykkerne for ham og fægtede vildt med armene for at beskrive trommerne og tubaen. Han elskede hende, når hun vækkede ham klokken tre om natten, fordi hun var helt desperat efter at mærke ham inden i sig, efter at smage ham på sine læber. Han købte Guarnerien til hende, lagde den på puden på det hotel, hvor de var en hel weekend bare for at nyde hinanden, og han lo, da hun blev så chokeret over det, at hun helt glemte at trække vejret. Han elskede hende bare.

Hun blev dybt rystet, da hun efter bryllupsrejsen opdagede, at hun var blevet gravid, for hun vidste ikke, om hun var klar til, at der skulle være endnu en person i deres romantiske idyl. Men Laurent betroede hende, at han også i sit første ægteskab havde ønsket sig børn, og fordi hun stadig var helt ør af forelskelse, besluttede hun sig for at give ham denne gave.

Det var en nem graviditet, og da Kitty kom til verden, blev Isabel så overvældet af kærlighed til sit barn, at hun forsøgte at bruge al sin energi på at være mor. Det har ethvert spædbarn vel krav på. Men hun var håbløs til det, det lykkedes hende aldrig at opbygge de dersens ‘rutiner’, som sundhedsplejersken altid fablede om, og hun kom aldrig helt i bund med dyngerne af beskidte sparkedragter. Hun lærte heller aldrig at blive glad for de legegrupper, som de andre mødre virkede så begejstrede for. Det var det eneste tidspunkt i deres forhold, hun og Laurent virkelig skændtes. Hun var pirrelig og følte sig som en martyr, som om hun havde ofret for meget af sig selv, og hun tog sig i at give ham skylden for det.

„Ved du hvad, jeg vil faktisk gerne have min kone tilbage nu,“ udbrød han, meget pompøst og parisisk, en aften, efter at hun havde brokket sig over den store opvask, over at hun ingen frihed havde, over at hun var udmattet og havde mistet interessen for sex. Hun havde smidt babyalarmen efter ham. Næste morgen, da hun så mærket i væggen, vidste hun, at de måtte gøre noget.

Laurent holdt om hende. „Jeg synes, det er helt i orden, at du har brug for din musik. Det var jo noget af det, jeg faldt for.“ Efter at Isabel havde sikret sig, at han virkelig mente det og ikke syntes, hun var en dårlig mor, ansatte de Mary. Isabel overlod sin dejlige datter til hende og retfærdiggjorde det ved at sige til sig selv, at det ville gøre alle gladere.

Desuden var Kitty sådan en nem baby. Hvis hun havde været utilfreds med at være hos Mary eller ikke brød sig om at være hos en anden end sin mor, ville hun så ikke have været mindre glad? Mindre rolig? Alting har jo en pris – det var noget af det første, Isabel havde lært af at blive mor. Den var, at Kitty løb hen til Mary, hvis hun havde slået sig, også selv om Isabel var i samme stue, og at Laurent kunne snakke med om Kittys legekammerater og om de skolearrangementer, de havde deltaget i. Den var også i den knusende dårlige samvittighed, hun følte, når hun sad på et hotelværelse adskillige hundrede kilometer væk fra sin lille datter, som hun vidste var syg, eller i de rørende små sedler, hun fandt i sin kuffert: ‘Mor jeg elsker dig jeg savner dig når du ikke er her’. Isabel savnede også sin familie og var forpint af samvittighedskvaler. Men Laurent og Mary gav hende friheden til at være sig selv, til at gøre det, hun elskede. Og jo ældre Isabel blev, og jo flere mødre hun mødte, jo mere tydeligt blev det for hende, at hun var en af de få, heldige personer, som ikke var blevet frataget sin kreativitet, sin passion, fordi hun var blevet gift og havde fået børn.

Det var dog ikke altid nemt. Laurent elskede stadig, at hun var så impulsiv, og gik med på selv de vildeste af hendes ideer – for eksempel dengang hun gav børnene en fridag fra skole for at tage dem med ud at flyve i ballon, eller da hun smed tallerkenerne i skraldespanden, fordi farven irriterede hende, og glemte at købe nogle nye – men han kunne godt blive vred, hvis han følte, at hun ikke prioriterede ham højt nok. Hun lærte at spotte de små tegn på, at han syntes, hun var alt for optaget af sin musik. Så blev han irritabel og sagde, at han ville sætte pris på sin kones selskab bare en gang imellem. Han kunne fornemme, hvis hendes tanker var opslugt af musikken, og hun bare lod, som om hun hørte efter, når Kitty fortalte, hvad hun havde lavet i skolen. Hun var klog nok til altid at give ham det, han havde brug for, og spørge interesseret til hans arbejde i investeringsbanken, selv om hun faktisk ikke rigtig forstod svarene. Laurents job var hende en gåde. Hun forstod kun, at han tjente penge nok til at betale for det hele og til, at de af og til kunne tage på ferie to-tre uger i træk, og så lod hun violinen blive hjemme og helligede sig sin familie.

Deres største krise kom, da hun opdagede, at hun var gravid med Thierry. Det var seks år efter, at Kitty blev født, og hun stirrede på den blå streg, som hun til trods for alle de tydelige tegn ikke havde regnet med at få at se, og gik helt i panik over det, der ventede hende. Hun kunne ikke få et barn mere nu: Hun var jo lige blevet førsteviolinist i The City Symphonia – hun skulle på turné til Wien og Firenze til foråret. Hun havde vist sig at være dårlig til at være mor på fuld tid, selv med et barn, der var så nemt som Kitty.

Hun overvejede flere gange at lade være med at fortælle det til Laurent.

Han reagerede sådan, som hun havde forventet: med stor begejstring og sidenhen rædsel, da hun fortalte ham, hvad hun overvejede at gøre. „Men hvorfor?“ ville han vide. „Du har jo mig og Mary til at hjælpe dig. Det vil blive så skønt for Kitty at få en bror eller søster – det har hun jo tigget og bedt os om så mange gange.“

„Vi aftalte det jo, Laurent,“ sagde hun. „Vi aftalte, at vi ikke skulle have flere børn. Jeg magter ikke at skulle have ansvaret for to.“

„Du behøver jo ikke engang at have ansvaret for ét,“ svarede han, „og det har jeg aldrig haft noget imod. Men du kan ikke bare tage det her barn fra mig – fra os – fordi det ikke passer ind i dit skema.“ Hun kunne se på hans ansigt, at hun var nødt til at give sig. Det var jo så lidt, han bad om.

Hun fortalte ham aldrig om sine dystre tanker, når hun nåede de forskellige milepæle i graviditeten, og terminen blev markeret i kalenderen. Og han fik ret: Da Thierry kom til verden, med armene slået ud i protest over at blive født, måske fordi han fra starten ikke havde været ønsket, elskede hun ham lige så uendelig højt, som hun elskede Kitty. Og hun var dybt lettet, da hun tre måneder senere kunne vende tilbage til sit arbejde.

Isabel tog tørklædet om halsen og gik ned ad stien til skoven; den dugvåde vilde kørvel og det lange græs klæbede til hendes støvler. Det var første gang i flere uger, hun havde været alene. Hun havde afleveret børnene i skolen to timer forinden. Thierry havde dukket sig, da hun ville kysse ham, og var fodslæbende gået ind ad skoleporten med stive skuldre i skoleuniformen, og Kitty var gået rask af sted, målrettet som altid.

Hun havde glædet sig til at være alene igen – I guder, hvor havde hun længtes efter at få lidt tid for sig selv. Men hun savnede dem. Uden børnenes larm og tumlen rundt havde huset virket så trist og overvældende, og inden der var gået en time, havde det slået hende, at hvis ikke hun gjorde noget, ville hun blive overmandet af melankoli. Hun orkede ikke at pakke flere flyttekasser ud, og hun følte heller ikke, hun magtede at gå i gang med den sisyfosopgave, det ville være at gøre huset rent, så i stedet havde hun besluttet sig for at gå en tur. Mary havde jo så tit sagt, at en rask gåtur er god for både krop og sjæl.

Isabel havde besluttet sig for at gå gennem skoven ned til butikken. Bare den enkle opgave at købe mælk og noget til aftensmaden ville give hende noget at fokusere på. Hun ville lave en gryderet eller stege en kylling, som børnene kunne få at spise, når de kom hjem.

Af en eller anden grund blev hun knap så ulykkelig af at tænke på Laurent, når hun var udenfor. Her et år efter kom hun indimellem ud for, at hun kunne tænke på ham i forbindelse med de ting, hun havde elsket, i stedet for dem, hun havde mistet. Sorgen forsvinder aldrig, havde hun fået at vide, men den bliver nemmere at bære.

Isabel stak hænderne i lommen, fyldte lungerne med den friske luft og fik øje på nogle små skud, der tittede op af jorden under træerne. Nogle steder antydede skuddene, hvor der engang havde været blomsterbede. Måske skulle jeg lave en have til minde om ham, tænkte hun. Men hun vidste godt, det ikke var realistisk: Det ville være for hårdt for hendes hænder at grave, luge og klippe grene. Havearbejde står på den uofficielle liste over ting, violinister ikke må.

Hun var nået hen til udkanten af skoven og gik langs med den, til højre for søen, og forsøgte at huske, hvor hun havde set et hul i beplantningen. Hun fandt det og smuttede igennem. På den anden side var bevoksningen knap så tæt, som den var oppe omkring huset. Et kort øjeblik kiggede hun tilbage: De mørkerøde mure og lidt tilfældigt placerede vinduer stirrede tilbage på hende uden varme, uden at byde velkommen. Det føltes endnu ikke som hendes hus. Det var endnu ikke deres hjem.

Sådan må du ikke tænke, skændte hun på sig selv. Det bliver vores hjem, hvis vi gør det til et hjem. Nu havde de fået varmt vand, hvilket ganske vist havde kostet en formue, og der var også kommet en svag metalduftende varme i nogle af værelserne. Blikkenslageren havde sagt til hende, at radiatorerne skulle udluftes, men havde lydt så nedladende, da han sagde det, at hun ikke havde spurgt ham, hvad det betød. Fordi der var en kæmpe revne i badekarret, var de nødt til at vaske sig i en zinkbalje, hvilket Kitty brokkede sig højlydt over hver morgen.

Isabel standsede op for at betragte en stor svamp, der stod som en vifte ud fra en rådden træstamme, og kiggede så op på den overskyede himmel, der kunne ses bag et filigranmønster af grene og kviste. Luften var fugtig, og hun pustede ind i tørklædet og nød at mærke varmen, der blev kastet tilbage på hendes hud. Skoven duftede af mos, fugtigt træ og sund forrådnelse på en helt anden måde end den ildevarslende lugt af fugt inde i huset, hvor hun tit kom til at tænke på, hvad der mon rådnede rundt omkring dem.

En gren knækkede, og hun stod helt stille – hendes storbyhjerne blev fyldt med billeder af sindssyge øksemordere. Hun holdt vejret og drejede sig langsomt om mod det sted, lyden var kommet fra.

Omkring ti meter derfra stod der en kæmpestor hjort og stirrede på hende – den løftede hovedet, og det lodne gevir lignede de nøgne grene bag den. Der stod små skyer af damp ud af dens næsebor, og den blinkede nogle gange.

Isabel var alt for betaget til at være bange. Hun stirrede på den og var dybt forundret over, at der stadig kunne leve sådan nogle væsener i det fri, at der i deres tilbyggede, overbefolkede lille land stadig var plads til, at sådan et dyr kunne rende frit rundt. „Åhhh.“ Måske var det hendes lille udbrud, der brød fortryllelsen, for hjorten sprang ud på den åbne mark og løb væk.

Isabel så efter den. Hun hørte musik inde i hovedet: Actaeons forvandling til en hjort. Dyret satte farten ned, standsede op og kiggede tilbage på hende, mens hendes hoved blev fyldt med den fanfare af arpeggioer, som indledte symfonien og skulle symbolisere de unge jægere, og den blide fløjte-adagio, der lød som klukkende bække og lette briser.

Pludselig blev stilheden brudt af et skud. Hjorten sprang af sted og snublede flere gange på den knoldede jord. Der lød endnu et skud, og Isabel, som var sprunget om bag et træ, styrtede nu ud på marken efter dyret, mens hun prøvede at regne ud, hvor skuddene kom fra.

„Stop!“ råbte hun og flåede tørklædet væk fra munden. „Hvem du end er! Hold op med at skyde!“ Hendes hjerte hamrede. Hun forsøgte at løbe, men jorden klæbede sig fast til hendes støvler.

„Stop!“ skingrede hun og håbede, at jægeren kunne høre hende, selv om hun ikke kunne se ham. Hun forsøgte at skrabe mudderet af den ene støvle med tåen af den anden. Det så ud til, at hjorten var sluppet væk, men hendes hjerte hamrede stadig, mens hun ventede på det næste skud.

I det samme så hun en mand komme gående hen over marken med kurs mod hende – han så ikke ud til at blive generet af mudderet. Hun så hans gevær, som hang knækket hen over hans arm og pegede ned i jorden.

„Hvad i alverden er det, du laver?“ Chokket fik hende til at råbe højere, end det havde været meningen.

Manden satte farten ned, da han nærmede sig hende, og han var rød i hovedet, som om han ikke havde regnet med at blive forstyrret. Han var sikkert ikke meget ældre end hende, men hans højde gav ham autoritet. Hans hår var helt kort, og hans ansigt så noget vejrbidt ud.

„Jeg skyder ... hvad tror du, jeg laver?“ Han virkede rystet over, at hun var der.

Det var lykkedes Isabel at få fødderne fri, men adrenalinen pumpede stadig igennem hende. „Hvad bilder du dig ind? Hvem er du ... er du krybskytte, eller hvad?“

„Om jeg er krybskytte!?!“

„Jeg ringer efter politiet.“

„Og hvad har du så tænkt dig at sige til dem? At jeg prøvede at skræmme hjorten væk fra den nysåede mark?“

„At du er trængt ind på min jord.“

„Det er ikke din jord.“ Han talte med tydelig Norfolk-dialekt.

„Hvad skal det sige?“

„Det er Matt McCarthys jord. Det er hele stykket op til de træer der. Og jeg har hans tilladelse til at jage alle dyr væk herfra.“

Mens han talte, syntes Isabel, han kastede et sigende blik ned på sit gevær. „Står du og truer mig?“ spurgte hun.

Han fulgte hendes blik og kiggede så op på hende med løftede øjenbryn. „Om jeg truer dig?“

„Jeg vil ikke have skydevåben så tæt på mit hus.“

„Jeg rettede det overhovedet ikke mod dit hus.“

„Min søn er tit herude. Du kunne have ramt ham.“

Manden åbnede munden, og så rystede han på hovedet, drejede om på hælen og gik tilbage over marken med skuldrene trukket op til ørerne. Hans afskedssalut til hende lød: „Så skulle du tage og lære ham, hvor grænserne går.“

Da hun stod og så efter ham, kom hun i tanke om slutningen på Dittersdorfs symfoni. Hjorten var i virkeligheden en ung prins, som var blevet forvandlet til et dyr, da han strejfede rundt i den forkerte del af skoven. Han blev bidt ihjel af sine hunde.

Asad var i færd med at tjekke æggene, tog et par stykker fra hver æggebakke og brugte dem til at fylde de andre. Det var fint nok med de økologiske æg henne fra gården i nærheden, men nogle gange var der ... organisk materiale på dem, hvilket ikke altid passede de mere sarte af deres kvindelige kunder. Han stod med de snavsede i den ene hånd for at gøre dem rene, da kvinden kom ind.

Hun stod lidt henne i døren og kiggede sig omkring, som om hun ledte efter noget. Hun var iført en lang blå fløjlsfrakke, som var plettet af mudder forneden. Asad kunne tydeligt se, hvem hun lignede.

„Mrs. Delancey? Øjeblik, jeg skal lige lægge dem her fra mig, så skal jeg være der.“

Hun gjorde store øjne, da hun hørte ham sige sit navn.

„Der kommer ikke ret mange forbi her helt tilfældigt,“ forklarede han og tørrede hænder, mens han kom tilbage til hende. „Og De ligner Deres datter meget.“

„Nåh. Kitty. Selvfølgelig.“

Han tøvede. „Er De okay? De virker lidt ... rundt på gulvet.“

Hun tog hånden op til ansigtet. Smukke, lyse hænder, konstaterede han. Lange hvide fingre. Hun rystede ligefrem. „Sig mig,“ sagde hun, „er der mange her på egnen, der går rundt med skydevåben?“

„Skydevåben?“

„Jeg er lige blevet truet ... eller måske ikke ligefrem truet, men jeg har i hvert fald lige stået ansigt til ansigt med en mand med et gevær, da jeg troede, jeg befandt mig på privat område.“

„Det lyder da temmelig chokerende.“

„Jeg er faktisk lidt rystet. Jeg er ikke vant til at møde folk med skydevåben. Faktisk tror jeg aldrig, jeg har set et gevær tæt på før.“

„Hvordan så han ud?“

Hun beskrev ham.

„Det lyder som mr. Pottisworths forvalter. Han er begyndt at arbejde for Matt nu. Men jeg tror nu kun, han bruger et luftgevær.“

„Matt McCarthy.“ Kvinden stod og tænkte sig lidt om, og så gik luften ligesom af hende.

„Jeg skulle lige til at sætte vand over,“ sagde han. „Jeg har hørt, at varm te med sukker skulle være rigtig godt mod chok. Jeg hedder for resten Asad Suleyman.“

Hun sendte ham et sødt, trist smil og virkede meget taknemlig for hans tilbud. Asad tænkte, at hun ikke var en klassisk skønhed, men hun var helt klart smuk. Og i en tid, hvor de fleste kvinder fik håret farvet og klippet sirligt, var hendes frisure ret usædvanlig.

„Så har det nok været ham, og det er da beroligende. Men jeg bryder mig ikke om at tænke på, at der går en mand rundt med skydevåben så tæt på, hvor vi bor. Og det er ikke helt nemt at finde ud af, hvor min grund stopper, og McCarthys begynder.“

Darjeeling. Hun lignede en Darjeeling-kvinde. Asad gav hende et krus i hånden og lagde hovedet på skrå. „Har De tænkt på at bede Deres advokat om skødet?“

„Fremgår det af det?“

„Det vil jeg da tro.“

„Tusind tak. Jeg er ret håbløs til den slags. Jeg har ikke den store erfaring med ... jord.“

De sad lidt sammen uden at sige noget, mens de nippede til deres te. Asad skævede diskret til hende i et forsøg på at notere sig alt det, som han vidste, at Henry senere ville forlange at få at vide. Hun var ret eksotisk klædt – ikke i dæmpede brune og grønne farver, som folk her på egnen foretrak. De der lyse, slanke hænder. Han kunne sagtens forestille sig, hvordan de spillede på et eller andet instrument. Det lange, temmelig filtrede mørkblonde hår var samlet i en ret kaotisk hestehale – helt ulig datterens blanke, sirlige frisure. Hendes blik flakkede lidt, og der var noget trist over hendes øjne, måske på grund af hendes tab.

„Det her er noget helt andet, end hvad jeg havde regnet med,“ sagde hun.

„Hvad?“

„Deres butik. Den er helt fantastisk. Her er jo varer, som jeg rent faktisk har lyst til at spise. Parmaskinke! Søde kartofler ... Jeg havde troet, at små landsbybutikker var noget med en kasse æbler og pakker med dårlig ost i skiver, og at de blev drevet af tykke, midaldrende damer. Ikke høje ...“ Pludselig blev hun forlegen.

„Sorte mænd,“ afsluttede han. „Jeg er faktisk somalier.“

„Hvordan er De endt her?“ Hun rødmede, måske fordi det slog hende, at det var et ret nyfigent spørgsmål. „Undskyld. Jeg har ikke snakket med ret mange mennesker på det seneste.“

„De skal skam ikke undskylde. Jeg kom til landet i 60’erne. Jeg mødte min partner, Henry, og da vi fik råd, besluttede vi os for at flytte ud af London. Her er mere stille ... og det er også bedre for mit helbred. Jeg har astma,“ forklarede han.

„Jeg vil give Dem ret i, at her er stille.“

„Og kan De klare Dem, mrs. Delancey? Oppe i det store hus?“ Han stak hånden ind under disken og fandt en dåse småkager frem, som han bød hende af. Hun tog en.

„Bare sig du. Jeg hedder Isabel. Det begynder at hjælpe på det. Sådan da. Varmt vand og varme er en hel luksus. Der skal gøres rigtig meget ved huset. Jeg har lagt lidt til side til det, men jeg var ikke klar over, hvor stor en opgave vi har påtaget os. Jeg har påtaget mig,“ rettede hun. „Det var helt anderledes, sidst jeg var på besøg her.“

Da fik han lyst til at sige noget til hende, til at advare hende om, at der var andre end en forvalter, som ikke brød sig om hendes tilstedeværelse, at det måske ikke kun var mænd med skydevåben, hun skulle være på vagt over for. Men hun virkede så sårbar, at han ikke kunne nænne at give hende endnu mere at bekymre sig om. Og han vidste jo heller ikke noget med sikkerhed.

„Mrs. Delancey ... Isabel, du vil altid være velkommen her,“ sagde han. „Du skal bare kigge forbi, lige så tit du har lyst, så vil jeg rigtig gerne drikke en kop te med dig. Og det gælder også din familie. Vi vil gerne have, at I skal føle jer velkomne.“

„Du har slet ikke lagt mærke til det.“

Matt kiggede op fra sin fadøl og så ind i Theresas skrå grønne øjne. Hun var så tæt på, at han kunne lugte hendes parfume, som overdøvede lugten af pubmad og øl. „Lagt mærke til hvad?“

„At der er noget forandret ved mig.“ Hun lænede sig tilbage og holdt hænderne på disken, så hun bredte sine lakerede negle ud foran ham. Omme bag hende stod der to mænd i træningstøj og skændtes om den enarmede tyveknægt.

„Har du fået ordnet negle?“

Hendes øjne skød lyn. „Nej!“

Hun havde den lilla blonde-bh på. Han fangede nogle gange et glimt af den, for den tittede op over hendes nedringede bluse, når hun bevægede sig. „Du får et gæt mere,“ sagde hun.

Han lod blikket løbe langsomt ned over hendes krop, sådan som hun havde vidst, han ville gøre. „Det burde ikke være nødvendigt at kigge så godt efter,“ sagde hun og spillede fornærmet.

„Hvad nu, hvis jeg godt kan lide at kigge?“ spurgte han lavmælt.

„Prøv nu igen,“ sagde hun, stadig lidt skrapt, men han vidste, at han havde fået krammet på hende. Theresa var så nem at gennemskue, det havde hun altid været.

„Du har tabt dig.“

„Nu prøver du bare at score billige point.“

„Ny læbestift?“

„Niks.“

Han tømte sit glas. „Jeg giver op. Jeg duer ikke til små julelege.“

Deres øjne mødtes. Såh? sagde hendes, og han tænkte på ugen forinden, da hun havde ligget og vredet sig under ham i soveværelset i det lille hus, hun boede i. Han kunne mærke, hvordan det gav et sug i de nedre regioner, og kastede et blik på sit ur. Han havde sagt til Laura, at han ville være hjemme halv otte.

„Matt.“

Han snurrede rundt og så Byron sætte sig op på barstolen ved siden af. „Hej med dig. Skal du have en fadøl?“

Byron nikkede, og Matt gjorde tegn til Theresa. „En Stella, tak.“

„Giver du op?“ spurgte hun og lavede en mopset trutmund.

„Kan man ikke engang få lov at drikke en fadøl i fred?“ Matt havde vendt sig om mod Byron. „Okay. Jeg giver op. Jeg har glemt, hvad spørgsmålet var.“

„Mit hår,“ forklarede hun og løftede den ene hånd fra fadølsanlægget. „Jeg har fået striber i. I to farver. Se selv.“ Hun bøjede hovedet, da hun rakte glasset hen over baren, og viste dem de farvede lokker.

„Nydeligt,“ sagde Matt uinteresseret, og da hun så vendte ryggen til ham og gik, rullede han med øjnene til Byron, som om de måtte stå sammen mod kvinderne, som man lige så godt kunne opgive at forstå. „Går det godt?“

Byron drak en tår af sin øl. „Joh tak. Jeg har sprøjtet engen. Jeg var i tvivl om, hvor god jorden var, men den ser ikke så dårlig ud. Måske har den haft godt af at ligge brak så længe.“

„Super. Det betyder ikke så meget for mig, men Laura bliver glad for det.“

„Der går rådyr i lavningen mellem ridestien og den lille lund. Jeg så en stor buk i dag og et par råer i går. Jeg skræmte dem væk med et par skud, men de kommer helt sikkert tilbage.“

„Det var lige, hvad der manglede. De æder da alle skuddene. Hold godt øje med dem.“

„Din nye nabo kom ud og råbte ad mig, fordi jeg skræmte dyrene.“

„Nå, så det gjorde hun, hva’?“

„Hun beskyldte mig nærmest for, at jeg skød efter hende.“ Byron rynkede panden og kløede sig i nakken. „Jeg ved ikke, om hun vil gå videre med det. Jeg skulle have fortalt hende, at det kun var et luftgevær.“

Matt grinede. „Typisk byfolk! Så hun skulle rigtig redde alle de små bambier, hva’? Jamen er det ikke bare yndigt.“

Theresa kantede sig om på den anden side af baren.

„Næste gang du ser hende,“ fortsatte Matt, „så hils hende og sig, at vi kan oprette et lille naturreservat til hende. Der kan hun holde alle de kaniner og rådyr, hun har lyst til. Og der skal da også være nogle fugle – for eksempel et par krager og stære – som hun kan gå og fodre. Så kan hun rigtig hygge sig med at lege Snehvide.“

Byron smilede lidt usikkert, som om det ikke rigtig lå til ham at gøre nar ad andre folk.

„Ved du hvad, skulle vi ikke tage en snak på et andet tidspunkt, om at du kan arbejde mere fast for mig ... Jeg tænker, at Pottisworths jord skal have en kærlig hånd i løbet af det næste års tid, og jeg kunne godt bruge et par ekstra hænder. Du er jo dobbelt så stor som min søn. Jeg ved godt, der ikke er meget skovarbejde, men hvad siger du?“

Byron rødmede, og Matt gættede på, at han havde været mere bekymret over sin jobsituation, end han havde givet udtryk for. Det, plus hans fortid, kunne godt ende med at være til Matts fordel – han ville nok ikke forlange en ret høj løn. Pottisworth havde sikkert kun betalt ham håndører.

„Det ... lyder godt,“ svarede han.

Matt fangede Theresas blik og blinkede frækt til hende. Han ville ringe til Laura og sige, at han blev forsinket. Det ville være synd at lade aftenen gå til spilde. Nu var han jo lige i så godt humør.

Kapitel 7

„Som De kan se, trænger det til en gang maling, men det, man i virkeligheden betaler for, er potentialet. Det er jo ved at være et ret attraktivt kvarter.“ Nicholas Trent smilede opmuntrende til den unge kvinde ved sin side, mens hun betragtede den revne, som løb i siksak op fra hjørnet af vinduesrammen. „Måske er det på grund af den nye puds,“ sagde han og fulgte hendes blik. „Det kan godt trække sig en del sammen. Men det er ikke noget, en dygtig maler ikke kan fikse.“

Hun så ned i papirerne og hviskede noget til sin mand. Så sagde hun: „Hvor er det fjerde værelse? Vi har kun set tre.“

„Det fjerde værelse.“ Nicholas åbnede en dør og fumlede efter lyskontakten.

„Skal det forestille at være et værelse?“ spurgte manden vantro. „Der er jo ingen vinduer.“

Det kunne Nicholas kun give ham ret i. Det mindede mest om et stort skab.

„Det er godt nok ikke ret stort,“ sagde kvinden.

„Det er til den lille side, ja,“ nikkede han. Det dårligt oplyste lille hummer var højst to gange halvanden meter. „Men hvis ret skal være ret, miss Bloom, så er det sjældent, at denne type lejlighed har fire værelser. De fleste har kun tre. Jeg kan tænke mig, at de, der er så heldige at have et fjerde, typisk bruger det som kontor eller computerrum, hvor det ikke er så vigtigt med dagslys. Nå, men skal vi tage et kig på køkkenet?“

Det tog tyve minutter at vise dem resten af lejligheden, selv om den virkelig ikke var særlig stor. Og i al den tid kunne Nicholas Trent høre sig selv rose dens stærkt begrænsede fordele, mens hans indre stemme modsagde alt det, han sagde. ‘Det er en rædsom lejlighed,’ havde han lyst til at sige til dem. ‘Den ligger lige ved siden af en stærkt trafikeret vej, oven over en undergrundsbane, neden under en flyrute og på en gade med en hashklub i begge ender. Der er højst sandsynligt sætningsskader i bygningen, der er hessiantapet på væggene og masser af fugtskader, og der er ikke et eneste originalt stiltræk tilbage. Den er grim, dårligt indrettet, ucharmerende og ikke en tredjedel af prisen værd.’

Men det ville ikke være til nogen nytte. Han vidste, at inden dagen var omme, ville parret have budt på lejligheden, og at deres bud højst sandsynligt ikke ville ligge så langt under sælgerens udbudspris, at der ikke var basis for en forhandling. Sådan var det lige nu. Ejendomme, som man kun kunne have fået håndører for fem år tidligere, blev nu omsat for svimlende summer.

‘Kan I da ikke huske sidste gang, boligboblen brast?’ havde han lyst til at spørge dem. ‘Ved I ikke, hvad der kan ske ved at købe en lejlighed som den her? Kan I ikke se, at I er i færd med at ødelægge jeres liv?’

„Kommer der flere og ser den?“ Den unge mand var gået tættere på ham.

„To hold her i eftermiddag,“ sagde han glat. Det var standardsvaret.

„Vi skal nok vende tilbage.“ Den unge mand rakte hånden frem.

Nicholas tog den taknemlig. Der var efterhånden ikke mange, der gav hånd, især ikke til ejendomsmæglere. „Bare rolig,“ sagde han. „Hvis den her bliver solgt til anden side, er jeg sikker på, vi kan finde noget bedre til Dem.“ Han kunne se, at den unge mand ikke troede på det. Han så ham rynke brynene et øjeblik, mens han forsøgte at regne ud, om det var en slags salgstrick, om Nicholas havde en hemmelig dagsorden. Det er det, boligmarkedet gør ved os, tænkte Nicholas trist. Den gør os alle sammen så mistænksomme. „Altså ... det er naturligvis fuldstændig op til Dem.“

„Vi skal nok vende tilbage,“ sagde den unge mand igen, og Nicholas holdt døren til den lille lejlighed åben og så efter dem, da de gik, med de bøjede hoveder fyldt med forestillinger om deres nye liv i den.

„Din kone har ringet,“ sagde Charlotte med munden fuld af noget, der muligvis var mysli. „Nå nej, ekskone,“ sagde hun sorgløst og smed en lap papir efter ham. „Jeg kan ikke vænne mig til at sige det. Det lyder ligesom helt forkert.“

Nicholas syntes også, det lød forkert. Det er et af de ord, man ikke regner med vil blive aktuelt for en selv. Eksmand. Mislykket ægtemand. Mislykket menneske. Nicholas tog imod sedlen og stoppede den i bukselommen.

Kontoret summede af aktivitet. Afdelingslederen Derek lænede sig ind over skrivebordet og holdt den ene hånd i vejret, mens han snakkede i telefon. Den anden ejendomsmægler, Paul, var i færd med at skrive noget på deres salgstavle. En midaldrende kvinde sad og snakkede med udlejningsmægleren, mens hun indimellem snøftede ned i et lommetørklæde. Glasdøren lukkede sig bag ham og dæmpede brølet fra trafikken nede på hovedgaden.

„Nå jo, for resten, der var en Mike, der ringede – han ville invitere dig til middag. Han sagde, at I havde kendt hinanden rigtig længe. Jeg fortalte ham det med din kone, for det vidste han åbenbart ikke, og jeg skulle hilse fra ham og sige, at han er rigtig ked af det på dine vegne.“

Nicholas satte sig ved sit skrivebord. ‘Ring tilbage til mrs. Barr,’ stod der på en lille gul seddel. ‘Hun er utilfreds med tilstandsrapporten.’

„En Mike.“

„Han sagde, at han boede i Norfolk. Der skulle i øvrigt være så kønt.“

„Hvor i Norfolk?“

„Det ved jeg da ikke. Næsten over det hele, vil jeg tro.“

Køberne bakkede ud af handlen i allersidste øjeblik. Ring til mr. Hennessy hurtigst muligt.

Han lukkede øjnene.

Kevin Tyrrell vil gerne finde et nyt tidspunkt for fremvisningen af 46 Arbour Row. Han siger, han ikke gider have folk rendende midt i fodboldkampen.

Nu ville Nicholas blive nødt til at ringe til de fire hold købere, han havde lavet aftaler med til den aften. De ville alle sammen blive sure. Men Kevin skulle selvfølgelig have lov at se fodbold i fred.

„Han sagde, at han var med til jeres bryllup. Det lød ellers ret fornemt, Nick. Du har da aldrig fortalt os, at du blev gift på en herregård.“

„Nicholas,“ sagde han. „Jeg hedder altså Nicholas.“

„Nicholas. Jeg var ikke klar over, at din kones familie var så rig. Undskyld, ekskone. Du er vist fuld af hemmeligheder. Det næste bliver, at vi opdager, du bor på Eaton Square.“ Hendes skraldende latter blev afbrudt af telefonen.

Eaton Square. Engang i begyndelsen af 80’erne havde han faktisk overvejet at købe en lejlighed der – det var inden det sidste boligboom, dengang London stadig var fyldt med faldefærdige bygninger, som var slidt ned efter at have været brugt til udlejning i flere årtier. Bygninger, som trængte til at blive moderniseret, og som man kunne tjene formuer på. Han kunne stadig huske den, for af alle de mange lejligheder, han havde set i årenes løb, var det den eneste med egen balsal. En lejlighed på Eaton Square med egen balsal. Og han havde besluttet sig for ikke at købe den, fordi han ikke regnede med, at han ville kunne få pengene hjem igen.

Han kunne aldrig lade være med at tænke på de huse, han ikke havde købt, de svimlende profitter, han var gået glip af, fordi modet havde svigtet ham.

Han sukkede. Han måtte hellere få ringet til mrs. Barr. Hun var garanteret godt gal i skralden.

„Nick.“

Derek lænede sig ind over Nicholas’ skrivebord, så han lagde telefonen fra sig igen. Han respekterede aldrig folks personlige rum, den mand. Han stillede sig så tæt på én, at man ikke alene kunne lugte, hvad han sidst havde fået at spise, men også hvilket mærke sæbe han brugte. Nicholas tvang sit ansigt ind i en neutral, venlig mine. „Derek.“

„Det var hovedkontoret. Vi lever ikke op til målene. Vi er 280.000 bag efter Palmers Green i kommission. Det er ikke godt.“

Nicholas ventede.

„Vi er nødt til at oppe os. Selv Tottenham East er ved at hale ind på os.“

„Med al respekt, Derek, så har jeg fået solgt fire lejligheder i denne uge.“ Nicholas prøvede at lyde rolig. „Det synes jeg da selv er ret godt.“

„En blind etbenet døvstum kunne have solgt de lejligheder, sådan som markedet er lige nu. Det er rødglødende, Nick. Ejendommene sælger jo sig selv. Vi skal længere frem i skoene, sælge bedre ejendomme, forøge vores fortjeneste. Og vi skal skaffe flere kunder i butikken. Det er dig, der skal forestille at være den store sælger her i biksen. Hvornår har du tænkt dig at vise os, hvad du kan?“

„Derek, du ved lige så godt som mig, at over fyrre procent af ejendommene i vores område er tidligere socialt boligbyggeri. Den slags kan man altså hverken få samme pris for eller samme fortjeneste på.“

„Jamen hvem er det så, der får de sidste tres procent? Jacksons. Tredwell Morrison. HomeSearch. Det er sgu dem. Det burde være os, der gjorde indhug i deres markedsandele, Nick, og fik fingre i de ejendomme. Der skal stå Harrington Estates-skilte på hele kvarteret, så man skulle tro, det var en epidemi.“

Derek lagde hænderne bag hovedet, så der kom to fugtige pletter under armene til syne. Han spankulerede rundt i kontoret uden at tage armene ned. Ligesom en stridslysten bavian, tænkte Nicholas. Så lagde han igen begge håndflader på skrivebordet. „Hvilke aftaler har du her i eftermiddag?“

Nicholas bladrede i sin kalender. „Tja, jeg har et par telefonopringninger, jeg skal have klaret, men min fremvisning af Arbour Row er blevet udskudt.“

„Ja. Det hørte jeg godt, Charlotte sagde. Ved du hvad, Nick, du burde være ude på gaden og skaffe nye kunder.“

„Jeg forstår ikke, hvad du mener.“

Derek fandt en bunke brochurer på hylden bag sig. „Gå ud og del nogle foldere ud her i eftermiddag. Nede på de gode gader. Laurel Avenue, Arnold Road, og henne ved skolen – i den ende. Jeg fik dem trykt her til morgen. Det kan jo være, det kan give lidt mere gang i biksen.“ Han smækkede dem ned på Nicholas’ skrivebord.

Ud af øjenkrogen så Nicholas, at Paul sad og grinede smørret, mens han snakkede i telefon. „Du vil have, at jeg skal smide brochurer ind ad folks brevsprækker.“

„Tja, Paul og Gary har rygende travlt. Og du har lige selv sagt, at du ikke har nogen aftaler. Der er ingen grund til at få en eller anden Dum I Arbejde til at gøre det, når han højst sandsynligt bare smider halvdelen af dem i en skraldespand og smutter ned og spiller pool. Næ, du, Nick,“ han klaskede Nicholas på ryggen, „du er grundig. Jeg er helt sikker på, at du vil gøre det ordentligt.“

Han gik tilbage til sit skrivebord, endnu en gang med armene løftet, som om han havde vundet en sejr. „Desuden vil du have godt af at få lidt motion, så du kan rende lidt flæsk af. Bagefter kommer du sgu nok og takker mig.“

Hvis ikke det havde været for det med brochurerne, tænkte Nicholas bagefter, så havde han nok ikke sagt ja tak til at spise hjemme hos Mike Todd om lørdagen. Hans sociale liv var skrumpet ind til næsten ingenting, siden Diana skred, dels fordi han ikke længere fik så mange invitationer – hun havde altid været den mest sociale af dem – og dels fordi han ikke orkede at forklare sin nye situation for folk, han havde kendt, inden de gik fra hinanden. De fik altid det der chokerede, medlidende ansigtsudtryk, når det gik op for dem, hvor dybt han var faldet. I kvindernes øjne var der typisk en snert af medlidenhed, og de kastede lige et hurtigt blik op på hans vigende hårgrænse. Mændene virkede meget utilpasse ved situationen og fik pludselig meget travlt med at komme væk, som om det, der var sket for ham, var smitsomt.

Her fire år efter at han var gået ned med firmaet, var han godt klar over, at han så anderledes ud – de kunne jo huske ham som manden i det skræddersyede jakkesæt, med den lækre splinternye Audi og den afslappede charme. Usårligheden selv. Nu så de en midaldrende mand – hans hår var blevet gråt af stress, og hans hud var ikke længere solbrændt af ferierne i Genève og på Maldiverne – og han arbejdede som mægler i et tredjerangs ejendomsmæglerfirma i en trist del af London.

„Nå, men tager du så med til den middag, eller hvad?“ spurgte Charlotte, da han havde lagt røret. „Det kunne da være helt rart for dig at komme lidt ud.“ Hun havde chokolade på hagen. Han besluttede sig for ikke at sige det til hende.

Så nu var han altså på vej til at udsætte sig selv for det igen. Under middagen ville han ikke bare kunne vige uden om alle mulige spørgsmål om sit liv – der var ingen musik, ingen skærm, han kunne lade, som om han var opslugt af. Halvvejs oppe ad M11 undrede han sig over, hvorfor i alverden han havde sagt ja.

Så kom han til at tænke tilbage på torsdag eftermiddag, hvor han var trasket op og ned ad gader, der flød med skrald – de triste smæk fra brevsprækkerne, de nussede netgardiner, der mistænksomt blev trukket for, hundenes vrede gøen, når han smed en folder ind. Regnen, der støt og roligt havde gennemvædet hans engang så pæne uldjakkesæt. Den sørgelige erkendelse af, at han var niogfyrre, og at det var sådan her, hans liv ville blive fremover. En uafbrudt, ensom ørkenvandring fyldt med skuffelser og ydmygelser.

Mike var en flink fyr. Han havde aldrig haft så meget medgang, at han ville blive en smertelig påmindelse om det, Nicholas havde mistet. Og han havde kun mødt Diana en enkelt gang. Det var altid en fordel. Nicholas bøvlede med gearene i den gamle folkevogn, prøvede at lade være med at huske tilbage på automatgearet i sin gamle bil og trak så ud i midtersporet.

Det var faktisk ret godt klaret, havde hans revisor bagefter sagt, at det var lykkedes ham at gå ned med et brag på et tidspunkt, hvor markedet var på vej op. Hans komplekse imperium af selskaber, nybyggerier og udlejningsejendomme var faldet sammen som et korthus. Han havde købt en villa med otte værelser i Highgate og lagt et depositum, som ikke kunne tilbagebetales, for at sikre ejendommen mod andre entreprenører, som også var ude efter den. Så var salget af et nybyggeri i Chelsea gået i vasken, og han havde været tvunget til at låne pengene til resten af depositummet. Yderligere to handler var ikke blevet til noget, lige da han skulle være færdig med villaen i Highgate, og han havde været tvunget til at belåne to af sine andre ejendomme. Han kunne huske, hvordan han havde siddet hele og halve nætter på sit kontor og regnet og regnet, mens han sammenlignede de forskellige lånetyper. Firmaet var begyndt at styrte sammen om sig selv, kapitalen var blevet ædt op af stigende renteudgifter. Det, der havde virket som et uindtageligt fort af ejendomme og værdier, var på utrolig kort tid blevet til en økonomisk ruin.

De havde mistet deres eget hus. Diana var lige blevet færdig med at indrette børneværelset til de børn, de ikke havde fået. Han kunne huske, hvordan hun havde rettet hovedet med det gyldne hår op med et ryk, da han forklarede hende, hvor slem deres situation var. Med sin smukke, glasklare stemme havde hun sagt: „Jamen det var jo ikke meningen, Nicholas. Det var jo ikke meningen, at du skulle gå fallit.“ Hvis han havde lyttet ordentligt efter, ville han have kunnet høre, at hun allerede dengang sagde farvel til ham.

Men han havde klaret sig ret godt, alt taget i betragtning. Han havde med nød og næppe undgået en konkurs, og her, fire år efter, havde han endelig betalt det sidste af sin gæld. Nogle dage kunne han ligefrem sige til sig selv, at han var på vej op igen. Han var blevet helt overrasket, da han havde modtaget et kontoudtog med en kolonne sorte tal ude til højre i stedet for røde. Men han havde mistet alt det sjove: husene, bilerne, livsstilen. Respekten. Han havde mistet Diana. Og alligevel kom folk over det, der var meget værre. Det sagde han tit til sig selv.

Det var tyndet kraftigt ud i trafikken som tegn på, at Nicholas nu var kommet uden for pendlerområdet og rigtigt ud på landet. Han skruede op for radioen og ignorerede, at den skrattede på grund af den knækkede antenne.

Nu var han så tæt på, at landsbyens navn begyndte at stå på skiltene. Det var flere år siden, han sidst havde været hjemme hos Mike Todd. Han kunne huske, at han havde tilbragt en weekend i et stort hus med bjælker i loftet. Det var et fribondehus, havde Mike sagt med stolthed i stemmen. Der var højere til loftet end i de små bondehuse. Alligevel havde Nicholas slået panden imod flere gange.

Han var lige kørt forbi det første skilt mod Little Barton, da han blev tissetrængende. Han kiggede forgæves efter en tankstation, men han var jo også langt ude på landet, og han var ikke sikker på, der var så meget som en pub. Han kørte yderligere tre kilometer, og så vidste han, at han ikke kunne holde sig længere. Han drejede til venstre ned ad en ensporet grusvej. Hvis ikke han kunne finde et rigtigt toilet, ville han i det mindste finde et sted, hvor han ikke kunne ses af andre.

Den beslutning kom han ret hurtigt til at fortryde. Han kunne ikke risikere at standse bilen, ifald der kom en modkørende, og der var ingen steder, hvor to biler kunne passere hinanden. Han var tvunget til at fortsætte hen ad den ujævne og hullede vej, indtil han endelig fandt et sted at holde ind, langt inde i en skov. Han sprang ud af bilen og lod bare motoren køre i tomgang.

Der er ikke noget som at lette blæren, efter at man har været nødt til at holde sig længe. Nicholas trådte væk fra træet og tjekkede, at han ikke havde ramt sine sko, og gik så tilbage til bilen. Han ville blive nødt til at fortsætte ned ad grusvejen, for der var ikke plads til at vende. Han bandede og kørte videre og forsøgte at skåne bilens affjedring for de værste bump, mens han sagde til sig selv, at det snart måtte få ende. Alle veje fører jo et eller andet sted hen.

Der lød en ildevarslende skrabende lyd, da undervognen gik imod en sten. Næste gang, sagde han til sig selv, gør jeg ligesom de der lastbilschauffører, der bare pisser, hvor det passer dem. „Så gør jeg det bare ude i vejkanten,“ sagde han højt og kom til at tænke på, om det mon var et tegn på, at han var blevet mere frigjort, eller på, at han var kommet så langt ud, at han var begyndt at snakke med sig selv.

Grusvejen delte sig, og på sin venstre hånd kunne han lige ane omridset af et hus med hvid facade. Og så, mens hans bil slingrede mod højre, fik han gennem træerne et glimt af to ikke helt symmetriske brystværn og en lidt pudsig og bombastisk facade i røde mursten og flint. Han hakkede bremserne i og satte bilen i frigear, og så sad han i flere minutter og stirrede, ikke kun på huset, som han straks kunne se var bygget i et miskmask af stilarter. Det var sikkert fra slutningen af det nittende århundrede og et ikke særlig gennemtænkt pompøst monstrum. Men omgivelserne! Det lå i en skov op til nogle marker og med udsigt over en sø. Den tilgroede græsplæne og de uklippede hække kunne ikke skjule, at huset lå ganske vidunderligt.

Søen var så blank, at det virkede helt uhyggeligt, den lysegrå himmel spejlede sig i den, og hele vejen rundt langs de blidt svungne brinker var der et smalt grønt græsbælte, som grænsede op til skovbrynet. Der var smukke, gamle fyrre- og egetræer i skoven, trætoppene fortsatte helt ud i horisonten, og farverne fortonede sig ud over dalen som på et impressionistisk maleri. Det var på samme tid storslået og intimt, vildt og alligevel med et anstrøg af noget tæmmet, og det lå langt nok væk fra vejen til, at man havde det hele for sig selv, men hvis bare man fik lavet en ordentlig grusvej ...

Han slukkede motoren, steg ud og lyttede til canadagæssenes vingeslag i det fjerne og vindens stille hvisken i træerne. Det var den mest fantastiske beliggenhed, han havde set i årevis. Og huset var tydeligvis ikke blevet rørt i flere årtier. Det var nok ikke ret sandsynligt, at det var fredet. Der var ingen symmetri, ingen stilsikkerhed, men derimod et værre rodsammen af stilarter, en blanding af noget engelsk og maurisk, og det eneste, der viste, at bygningen var gammel, var dens jammerlige forfatning. Det var en ret sjælden kombination af noget stort set uberørt, der var fyldt med potentiale.

Nicholas gik lidt tættere på og glemte alt om sin bil – han regnede halvt om halvt med, at der snart ville komme en hund og gø vredt ad ham, eller at husets ejermand kom og skældte ud. Men huset lå øde hen, og bortset fra spurvene og kragerne var der ingen, der så ham nærme sig. Der holdt heller ingen biler i indkørslen som tegn på, at der var nogen hjemme, så han kiggede ind ad et vindue. Der havde vist ikke boet nogen i lang tid, for der var næsten ingen møbler derinde. Det var kun markerne, som viste, at der var menneskelig aktivitet i nærheden – de var nydeligt tilsået, og læhegnene var klippet.

Bagefter vidste Nicholas Trent faktisk ikke selv, hvad det var, der fik ham til at gøre det. Det sidste par år havde han været så forsigtig og havde undgået at tage nogen chancer overhovedet. Men nu tog han i døren, og da den gik op, vadede han bare ind uden at lytte til sin egen sunde fornuft. Han råbte ikke engang: ‘Er der nogen hjemme?’ Han trådte ind i den store hall. Lamperne lignede noget fra 30’erne, og det skrivebord, der kunne ses inde gennem en døråbning, var nok ti år yngre. Han gik ind i det, der måtte være en stue. Den så ud, som om der boede nogen – der stod en IKEA-lænestol – men virkede meget forsømt. Rummene havde nogle ret fine dimensioner, men der var huller i stukken, der manglede fodpaneler flere steder, og der lugtede af fugt. Der var højt til loftet, men det var skæmmet af lysebrune plamager, som bredte sig hen over den engang helt hvide overflade. Vinduerne havde knuste ruder og råddent træværk. Hvor skulle man begynde? tænkte Nicholas og var selv lige ved at grine ad sit eget latterlige spørgsmål. For den slags huse ser man jo aldrig mere. De er for længst blevet revet ned eller sat i stand af spekulanter som ham selv. Han gik langsomt op ad trappen og hen til en åben dør. Den førte ind til et stort soveværelse, hvorfra der var udsigt over søen og skoven. Han gik tættere på vinduerne og udstødte et langt, tilfreds suk, mens han forsøgte at ignorere den svage lugt af tobaksrøg.

Nicholas Trent var en meget jordbunden mand: Han havde mistet enhver hang til det sværmeriske, dengang hans kone gik fra ham. Men nu stod han og stirrede på søen og skoven og lyttede til den overraskende stilhed i huset og kunne ikke lade være med at tænke, at der måske havde været en grund til, at han var havnet her.

I det samme fik Nicholas øje på kufferten, der flød over med tøj. Der lå en paperback og en hårbørste. Her boede åbenbart nogen. De små hverdagsagtige ting brød fortryllelsen. Jeg står i nogens soveværelse, tænkte han. Pludselig følte han sig som en ulovligt indtrængende, og han vendte sig om og skyndte sig ud af værelset og ned ad trappen, og få sekunder efter var han ude af huset. Han vendte sig ikke om, før han var henne ved bilen, og der blev han stående et øjeblik og så på det på afstand, mens han prøvede at indprente det i sin hukommelse.

For Nicholas Trent så nemlig ikke et faldefærdigt hus. Han så et byggeprojekt, tolv femværelses luksushuse af ypperste kvalitet, diskret placeret ved søen. Han så et lejlighedskompleks, der var bygget i prisvindende moderne stil, et fristed på landet for middelklassen. Annoncer i Country Life. For første gang i årevis så Nicholas Trent sin fremtid.

„Fortæl mig om Det Spanske Hus.“ Det var svært at få det til at lyde henkastet, men han havde ikke noget valg. Det ville ikke være nemt at finde nogen, som havde større chance for at vide noget om det hus end Mike Todd: Han havde solgt huse i The Bartons, som var en fællesbetegnelse for Little Barton og Long Barton, i knap tredive år.

Mike rakte ham et glas brandy. De sad foran ilden med benene strakt frem foran sig. Mikes kone havde trukket sig tilbage – hun var en usædvanlig husmoderlig type, som havde insisteret på, at ‘mandfolkene’ skulle have lov at slappe af, mens hun lige tog opvasken. Nicholas havde ikke kunnet vente længere.

Mike så tænksomt på ham. „Det Spanske Hus, siger du? Hvorfor spørger du om det?“

„Jeg kom til at dreje forkert her i eftermiddag, og så endte jeg på den der skrækkelige grusvej. Jeg ville bare høre, hvem der ejer det. Det er et meget underligt hus.“

„En øjebæ, mener du. Det er i en elendig forfatning.“ Mike svingede sin brandy rundt i glasset og drak en ordentlig tår.

Han gjorde indtryk af, at han vidste en hel masse om alkohol, og havde brugt en stor del af middagen på at fortælle op og ned ad stolper om vinene, som Nicholas nu ikke havde syntes var noget særligt. Nicholas sad og blev helt bekymret for, om han nu ville komme med et langt foredrag om cognacen. Han havde helt glemt, hvor kedelig Mike kunne være at høre på. „Er det fredet?“

„Den ruin? Nej. Huset blev overset, dengang alt her på egnen blev fredet, fordi det ligger så langt inde i skoven. Men der er ikke rigtig blevet gjort noget ved det i årevis.“ Han snøftede hånligt. „Faktisk har det en ret interessant historie. Det har været i familien Pottisworths eje i umindelige tider. Det var en vigtig familie her på egnen, men de var mere interesserede i det udendørs end det indendørs – den der type mennesker, der fisker og går på jagt. Og gamle Samuel Pottisworth gjorde ikke noget ved huset i halvtreds år. Han havde lovet at lade det gå i arv til en af mine gamle venner, Matt McCarthy. Han og hans kone passede den gamle i årevis. Men så blev det hans sidste overlevende slægtning, som fik det. En enke, åbenbart.“

„En ældre dame?“ Hvis hun er oppe i årene, tænkte Nicholas håbefuldt, orker hun måske ikke at bøvle med sådan et hus.

„Nej, nej. Hun er vist i trediverne. Hun har to børn. De flyttede ind for et par måneder siden.“

„Jamen bor der nogen?“

Mike klukkede. „Ja, guderne må vide, hvordan det overhovedet er muligt – det er jo ved at falde helt fra hinanden. Men det gjorde virkelig Matt gal i skralden. Jeg tror, han havde planer om at sætte det i stand til sig selv. Hans far arbejdede der også i mange år. Der var ondt blod mellem hans familie og Pottisworth-slægten. Jeg tror, han følte, at så ville de stå lige. Du ved, sådan noget Herskab og tjenestefolk-agtigt noget.“

„Men ... hvad har hun så tænkt sig at gøre med det?“

„Hvem ved? Hun er nok ikke en klassisk landsbytype. Jeg har hørt, at hun er lidt ...“ han dæmpede stemmen, som om han var bange for, at der var nogen, der hørte ham, „... excentrisk. Musiker. Du kender typen.“

Det gjorde Nicholas nu ikke, men han nikkede alligevel.

„Hun er fra London, så det må være en stor omvæltning for hende.“

Mike holdt sit cognacglas op mod lyset og virkede svært godt tilfreds med det, han så. „Ja. Det hus er et bundløst hul, man bare kan blive ved med at smide penge ned i. Om så man brugte flere hundrede tusind pund på det, ville man ikke komme nogen vegne. Men stakkels Matt blev godt nok skuffet, da det gik til anden side. Det er altid farligt at knytte sig for meget til et hus. Han begik den fejl at tage det personligt. Jeg gav ham det gode gamle ejendomsmæglerråd: ‘Der kommer altid et nyt hus.’ Det kan du jo også tale med om, ikke, Nicholas? Hvordan er markedet i London i grunden for tiden?“

„Du har helt ret. Der kommer altid et nyt hus,“ gentog Nicholas og lagde hænderne om glasset. Men han kunne ikke tænke på andet end Det Spanske Hus.

Kapitel 8

Blandingen af otte forskellige parfumer i Lauras centralopvarmede stue var kvalmende. Hun åbnede et vindue på klem, selv om temperaturen udenfor ikke var spor forårsagtig. Rundt omkring hende sad der syv andre kvinder i sofaerne og på stolene, nogle af dem med strømpefødderne trukket op under sig, mens andre sad og balancerede med kaffekopperne i skødet.

„Tænk, at hun var den eneste, der ikke vidste det. Hele børnehaven vidste det jo.“

„Han var ikke særlig diskret, hva’? Geraldine så ham kysse hende henne på personalets parkeringsplads. Og det er trods alt en kristen skole – hun gør ikke ligefrem god reklame for det femte bud.“ Annette Timothys kraftige hals blev længere, da hun hævede stemmen.

„Jeg tror, du mener det sjette.“ Michelle Jones elskede at rette på folk. „Det femte er mord.“

„Hvis ikke skolelederen på en kristen skole bør være et godt eksempel for andre, så ved jeg snart ikke,“ fortsatte Annette. „I øvrigt er det ikke godt at vide, hvordan det skal gå med stakkels Bridget. Hun er helt til rotterne. Men helt ærligt, hvis hun havde gjort bare en lille smule ud af sig selv en gang imellem, kan det være, han havde holdt sig på måtten ...“

„Hun tog godt nok meget på efter sin sidste graviditet.“

Laura holdt op med at høre efter. På grund af en veludviklet sans for, hvad man bør og ikke bør – og måske også, fordi det ville være taktisk dumt af hende – tog hun kun sjældent del i den slags samtaler, eller rettere: den sladder, der gjorde det ud for samtaler i The Bartons. Hun lod blikket glide rundt i sin perfekte stue og nød som altid synet af, at der så pænt ud. Pæonerne var så kønne i den kinesiske vase. Den havde stået i hendes forældres bibliotek, hvor hun stadig kunne se for sig, hvordan den havde stået på kaminhylden. Hun havde besluttet sig for, at det alligevel ikke skulle være liljer: Duften ville have været for overvældende.

Matt lagde aldrig mærke til den slags, kun når der var noget, hun ikke havde gjort – hendes små oprør, som hun i tankerne kaldte dem. Når han kom sent hjem tre dage i træk, sørgede hun for, at han ikke havde nogen rene sokker. Eller også lod hun være med at optage hans yndlings-tv-program. Bare lige nok til, at han rystede på hovedet og mukkede ved sig selv, at nu stod verden da heller ikke længere. ‘Sådan ville det være, hvis du ikke havde mig,’ sagde hun så til ham i tankerne. ‘Så ville den verden, du kender og er glad for, ikke stå længere.’

„Hvornår inviterede du hende til, Laura?“

Laura tvang sine tanker tilbage til stuen. Hun så, at Hazel næsten ikke havde mere kaffe, og rejste sig for at sætte en kande mere over. „Mellem ti og halv elleve.“

„Nu er klokken næsten elleve,“ kom det forarget fra Annette.

„Måske er hun faret vild.“ Michelle grinede smørret.

„På den lille tur? Mon dog.“ Man kunne tydeligt høre på Annettes tonefald, hvad hun mente om den sag. „Det er ikke særlig høfligt, hva’?“

Laura havde faktisk ikke været sikker på, at hun ville komme.

„Om jeg vil med til kaffeselskab?“ havde Isabel Delancey spurgt, da Laura stod på hendes trappetrin to dage forinden.

„Det er bare et par af nabokonerne. Der er flere af os, der har børn. Det er bare sådan, vi ses her.“

Det havde været underligt at se en anden i mr. Pottisworths hus, i deres hus, men Laura havde ikke kunnet få øjnene fra kvindens slåbrok. Klokken var næsten halv ti på en hverdag, og mrs. Delancey gik rundt i en herreslåbrok i gul silke, og hendes hår stod ud til alle sider, som om hun ikke havde redt det i flere uger. Hun så faktisk også lidt forgrædt ud, eller også var hendes øjne ophovnede af søvn.

„Tak,“ sagde hun lidt efter. „Det er ... rigtig sødt af dig. Hvad skal jeg?“

Omme bag hende kunne Laura se et vasketøjsstativ med fugtigt, krøllet tøj lagt hen over. Alt tøjet var svagt rosa, som om det var blevet vasket sammen med en vildfaren rød strømpe. „Hvad du skal?“

„Til kaffeselskabet. Skal jeg spille for jer?“

Laura blinkede. „Om du skal spille for os? Nej, du kommer bare. Det er meget afslappet og uformelt. Det er bare for, at du kan hilse på de forskellige. Vi bor jo lidt isoleret herude.“

Kvinden kiggede på de faldefærdige bygninger ved siden af huset og søen, og Laura havde en mistanke om, at hun godt kunne lide det sådan. „Tak,“ sagde hun så. „Det er pænt af dig at tænke på mig.“

Laura havde ikke været meget for at invitere hende. Selv om hun ikke havde fortalt det til Matt – hun var af den opfattelse, at det ikke nyttede noget at gå og brokke sig over ting, man alligevel ikke kunne ændre på – så brød hun sig næsten lige så lidt om husets nye ejer, som han gjorde. At kvinden var fra London og tilsyneladende ikke vidste noget om eller havde nogen interesse for området eller jorden havde gjort det endnu værre. Men pludselig var Matt blevet så opsat på, at de to kvinder skulle være gode venner. „Få hende lidt ud af huset. Lær hende at kende,“ havde han sagt.

„Jamen det er jo ikke sikkert, vi overhovedet kan lide hinanden. Fætrene siger, at hun er lidt ... anderledes.“

„Hun virker okay. Hun har børn. Det har I da til fælles. ‘Adel forpligter’, ikke?“

„Jeg forstår dig ikke, Matt,“ havde hun protesteret. „Indtil i sidste uge var du voldsomt imod hende, og nu vil du pludselig have, at vi skal være slyngveninder.“

„Stol på mig, Laura,“ havde han sagt. Da han smilede ned til hende, kunne hun se noget lystigt i hans øjne. „Det skal nok gå.“

Stol på mig, tænkte hun og fyldte kaffe i filteret. Hvor mange gange havde hun ikke hørt ham sige det?

„Tror I, hun aner, hvad det er for en opgave, hun har påtaget sig? Michelle, ræk mig lige en af de der lækre småkager. Nej, en af dem med chokolade. Tak.“

„Det er i en sølle forfatning. Ja, det ved Laura jo alt om – Laura, sagde du ikke, at det var i en sølle forfatning?“

„Jo,“ sagde Laura. Hun stillede bakken på sofabordet og satte en tom kop på den.

„Jeg ved ikke engang, hvad man kunne bruge det til. Det er sådan et løjerligt hus. Og det ligger så isoleret helt dernede i skoven. I kan da i det mindste se vejen, herfra hvor I bor, Laura.“

„Måske har hun masser af penge. Fordelen ved sådan et hus er selvfølgelig, at der stort set ikke er noget, der er værd at bevare. Man ville have helt frie hænder – man ville kunne bygge den vildeste tilbygning af glas eller sådan noget.“

„Jeg ville starte med at rive udhusene ned. De er alligevel tæt på at brase sammen. Det kan da ikke være særlig trygt, hvis man har børn.“

Laura vidste, hvad der nu ville komme, allerede inden Polly Keyes tog ordet. „Generer det dig slet ikke, Laura? At I ikke fik huset, efter at du lagde så mange kræfter i at passe den modbydelige gamle mand? Det er godt nok pænt af dig at invitere hende.“

Hun havde forberedt sig på det spørgsmål. „Nej da,“ løj hun. „Jeg har aldrig været særlig vild med det. Det var Matt, som havde så mange store ideer. I kender jo ham og hans projekter. Han så det som et blankt lærred. Er der nogen, der vil have sukker?“

Annette stillede sin kop på underkoppen. „Du er et godt menneske. Da jeg ikke fik præsteboligen, tudede jeg i en hel uge. Jeg kender hver en krog af det hus. Jeg havde ventet på det i årevis. Der blev lavet en lukket budrunde, og mægleren fortalte os, at sælgerne valgte at sælge til mr. og mrs. Durford, selv om vi havde budt mere. Vi kunne intet stille op. Men i dag er vi heldigvis glade for vores hus. Især nu, da tilbygningen er færdig.“

Polly snøftede forarget. „Jeg synes, det var rigtig modbydeligt af mr. Pottisworth ikke at lade jer arve noget. I var så gode ved ham.“

Laura ville ønske, de ville skifte samtaleemne. „Ork, han efterlod os skam nogle ting, blandt andet et møbel. Han sagde til os for længe siden, at vi skulle have det. Det står stadig ude i garagen. Jeg tror, Matt vil behandle det mod borebiller, før vi tager det ind i huset.“ Hun tænkte på det slidte gamle skrivebord, som nu meget diplomatisk var dækket af et tæppe. Matt havde faktisk ikke brudt sig særlig meget om det, og hun syntes, det var direkte grimt, men han var endt med at sige, at det kvindemenneske fandengalemig ikke skulle have en skid mere end det, der var hendes.

„Matt tager derover senere for at hjælpe hende med at vurdere, hvad der skal laves. Han kender trods alt huset bedre end nogen anden.“

„Det er i hvert fald pænt af jer begge at være så venlige over for hende i den situation. Hov – ringede det ikke lige på?“ sagde Polly spændt.

„Prøv at lade være med at snakke for meget om jeres mænd, piger. Fætrene siger, at hun for nylig er blevet enke ...“ sagde Annette til dem. Så kom hun i tanke om noget. „Men måske skulle du snakke om din, Nancy. Du taler aldrig pænt om ham.“

Isabel Delancey trådte ind i den overophedede stue og mærkede, hvordan otte par øjne lagde sig tungt på hende. I dem kunne hun se, at kvinderne vidste, at hun var enke, at de fandt hendes tøj excentrisk, og at de var forargede over, at hun kom for sent. Hun var forbløffet over, hvor fordømmende et kort øjebliks tavshed kan føles. Så kastede hun et blik ned på sine fødder. De mørkerøde ruskindsstøvler var smurt ind i et tykt lag mudder.

„Gud nej!“ udbrød hun og lagde mærke til de fodspor, hun havde efterladt. „Det er jeg vel nok ked af.“ Hun skulle lige til at trække dem af, men blev standset af et kor af stemmer.

„Ork, det skal du slet ikke tænke på.“

„Det er da det, man har en støvsuger til.“

„Du skulle se, hvad mine unger slæber med ind.“

De fik overtalt Isabel til at beholde fodtøjet på, selv om de næsten alle havde taget deres af, og hun blev vist hen til en tom plads. Hun smilede usikkert – hun vidste allerede, at hun skulle have takket nej til invitationen og sagt, at hun skulle noget andet.

„Kaffe?“ Laura McCarthy smilede.

„Ja tak,“ sagde hun stille. „Sort, tak.“

„Vi var ikke sikre på, du kom,“ sagde en høj kvinde, der var blevet tidligt gråhåret. Det lød lidt anklagende.

„Jeg øvede. Så kommer jeg desværre nogle gange til at glemme tiden. Det må du undskylde,“ sagde hun til Laura.

„Øvede?“ Den gråhårede kvinde lænede sig frem.

„Jeg spiller violin.“

„Nej, hvor dejligt. Min datter Sarah er også ved at lære det, og hun er vældig glad for det. Har du spillet længe?“

„Jeg ... faktisk så er det mit erhverv.“

„Nå? Nej, hvor spændende,“ sagde en ret lille kvinde. „Deborah er helt syg efter at begynde at gå til det. Måske kunne du give mig dit nummer?“

„Jeg underviser ikke. Jeg har spillet i The City Symphonia.“

Tanken om, at hun ligefrem havde en karriere, gjorde kvinderne helt lamslåede.

„Og har du så børn?“

„To.“ I guder, så varmt det var. „En pige og en dreng.“

„Hvad så med din mand?“ To af kvinderne skulede vredt til hende, der havde spurgt.

„Han døde sidste år. I en bilulykke.“

„Det er jeg vel nok ked af at høre,“ sagde kvinden. „Det må være skrækkeligt for jer.“ Der lød medfølende mumlen rundtomkring i stuen.

„Det er meget modigt af dig sådan at starte forfra helt herude.“

„Det er et skønt sted for børn at vokse op,“ sagde en af de andre opmuntrende. „Skolen er rigtig god.“

„Hvordan har de så taget flytningen? Det er et stort hus, og der skal jo laves så meget ... og uden ...“

Det var lige i det øjeblik, de forventede, at Isabel ville bryde sammen. Hvis hun betroede dem, hvor skrækkeligt og faldefærdigt huset var, hvor ulykkelige hendes børn var, og hvor dybt fortvivlet hun selv var, ikke kun fordi hun savnede sin mand, men fordi hun kunne se, hvor ugennemtænkt hendes beslutning havde været, så ville de der blikke måske blive blødere. Kvinderne ville fatte sympati for hende og trøste hende. Men der var noget i Isabel, der nægtede at gøre alt det.

„De har det fint,“ sagde hun. „Vi er så småt ved at falde til.“ Hendes tonefald afslørede, at det ikke var noget, hun havde lyst til at snakke mere om.

Der blev stille lidt.

„Ja,“ sagde den gråhårede kvinde. „Godt at høre. Nå, men velkommen til Little Barton.“

Idet Isabel førte koppen op til læberne, lagde hun mærke til noget underligt i Laura McCarthys ansigtsudtryk. Det forsvandt, og hun gengældte Isabels smil med et, der var endnu større.

Byron Firth løftede pælehammeren med begge hænder og slog den hårdt ned mod hegnspælen; stødet forplantede sig igennem hans krop, mens træet sank på plads. Han havde allerede slået toogtyve i, og de skulle markere skellet mellem mrs. Delanceys og Matt McCarthys jord. En maskine kunne have slået pælene i ti gange så hurtigt, men sådan en var Matt ikke meget for at leje. Han betalte jo Byron en fast ugeløn, så han kunne ikke se nogen grund til at bruge de ekstra penge. Byron ville fortsætte, indtil han var færdig, men man kunne stadig mærke vinterkulden i den hårde jord, og Byron vidste, at hans skuldre ville være ømme om aftenen, og nu da hans søsters kæreste var blevet en permanent gæst i huset, ville han nok ikke kunne tage sig et karbad, når han kom hjem.

Hun flyttede om fire uger, havde hun fortalt ham. Hun og Lily skulle flytte ind hos Jason, der boede i den anden ende af landsbyen. „Du vidste jo også godt, at vi ikke kunne blive boende altid,“ sagde hun undskyldende. „Især fordi murene er så fugtige, og det duer jo ikke med Lilys astma. Og nu har du i det mindste fået arbejde igen. Du skal nok finde et andet sted at bo til leje.“

„Bare rolig. Jeg skal nok klare mig,“ havde Byron sagt til hende. Han havde dog ikke fortalt hende, at huslejen i alle de boliger, han indtil nu havde set på, havde været på det dobbelte af, hvad Matt betalte ham. I den eneste lejlighed, han havde råd til at bo i, måtte man ikke have hund, og Megs hvalpe kunne komme, hvad dag det skulle være. Manden på kommunens boliganvisning havde været lige ved at grine, da Byron forsøgte at melde sig ind der. De havde åbenbart et pointsystem, og fordi han var en sund og rask enlig mand, som ikke var på bistand, ville han ikke få mere ud af det end af at slå op i boligavisens sider med herregårde til salg.

„Hvis det stod til mig, så flyttede du bare med os. Men jeg tror, Jason synes, vi skal prøve bare at være os tre ...“

„Det skal du slet ikke tænke på, Janet. Han har ret. I skal da prøve at bo sammen som en familie.“ Han lagde armen om sin søsters skuldre og prøvede at lade være med at tænke på, hvor meget han ville komme til at savne sin niece og det hyggelige hverdagskaos i deres liv sammen. „Det bliver godt for Lily at få en far.“

„Og du er okay nu ... ikke? Nu da det hele ... ja, nu, hvor du har visket tavlen ren.“

Han sukkede. „Det er fint. Jeg kan sagtens klare mig.“

„Det ved jeg godt, du kan. Jeg føler nok bare ... at det var min skyld.“

„Det har aldrig nogensinde været din skyld.“ Han mødte hendes blik, men ingen af dem sagde det, der hang i luften mellem dem.

„Nå, men du skal i hvert fald komme og spise søndagsfrokost hos os hver uge. Så laver jeg steg. Okay?“

Bonk. Han hamrede metalcylinderen ned i pælen igen og kneb øjnene sammen mod solen. Han havde overvejet at flytte til en ny egn, hvor huslejerne ikke var steget så voldsomt. Men i jobannoncerne i landbrugsbladene blev der søgt uddannede skovarbejdere og folk, som havde gået på landbrugsskole. Dem kunne han ikke konkurrere med, især ikke når han havde den fortid, han havde. Desuden kendte han området her, og han havde stadig nogle kontakter. Og et job hos Matt McCarthy var bedre end ingenting.

Byron løftede pælehammeren igen, og lige da han skulle til at slå den ned mod pælen, så han ud af øjenkrogen noget, der bevægede sig. Der stod en dreng henne ved læhegnet. Synet distraherede Byron, og han fik fingeren i klemme mellem cylinderen og pælen. Han bandede højlydt, da smerten skød op gennem hånden, og hundene fór sammen og peb. Byron tog den ømme tommelfinger mellem knæene, og da han så op, var drengen væk.

Isabel plejede at gå med hovedet højt løftet, hendes næsten overdrevent ranke holdning var en kompensation for al den tid, hvor hun stod med hovedet bøjet ind over violinen. Men nu så hun ned i jorden, mens hun gik ad skovstien tilbage mod sit hus. Hvorfor i alverden var hun dog taget med til det arrangement? Hvorfor havde hun ladet, som om hun og de kvinder havde noget som helst til fælles? Samtalen var gået utrolig trægt resten af formiddagen. Laura havde spurgt lidt mere til Isabels børn, men da hun havde indrømmet, hvor meget hun savnede deres nanny, og derefter at hun ikke kunne lave mad, og nej, hun var faktisk ret dårlig til husligt arbejde, så havde de virket skuffede. Og i stedet for at føle sig kuet og underlegen havde hun følt sig mere og mere oprørsk. En anelse taktløst havde hun sagt, at hun ikke syntes, det var særlig spændende at passe hus, og det havde fået dem alle til at måbe, så man skulle tro, hun havde fortalt dem, at hendes livret var menneskekød. „Tja,“ havde en af kvinderne sagt og lagt hånden på hendes arm, „men nu da du er holdt op med at arbejde, vil du i det mindste få lært dine børn ordentligt at kende.“

Isabel baksede døren op – hun havde helt glemt at låse. Hun løb op ovenpå og fandt sin violin frem. Så gik hun tilbage til køkkenet – det var det eneste rum, hvor der var bare lidt varmt, og slog op i et nodehæfte. Med øjnene rettet mod noderne foran sig begyndte hun at spille, tonerne var skarpe og vrede, buen skrabede uelegant hen over strengene. Hun glemte det fugtige køkken, vasketøjet på stativet og opvasken, der ikke var blevet taget. Hun glemte kvinderne fra kaffeselskabet – deres slet skjulte afsky og Laura McCarthys uudgrundelige ansigt. Hun fokuserede kun på musikken, indtil hun ikke kunne sanse andet end den, og strakte tonerne ud, indtil hun fik ro i kroppen. Endelig, langt inde i stykket, slappede Isabel af.

På et tidspunkt stoppede hun. Hun skød skuldrene tilbage og drejede hovedet først til den ene og så den anden side for lige at strække ud, og åndede tungt ud. Pludselig var der en, der klappede bag ved hende, og hun fór sammen og snurrede rundt.

Matt McCarthy trådte frem. „Undskyld,“ sagde han. „Døren stod åben, og jeg ville så nødig afbryde.“

Isabel følte sig blottet, som om hun var blevet taget i at gøre noget, hun ikke måtte. Hun tog den frie hånd op til halsen. „Mr. McCarthy.“

„Bare kald mig Matt.“ Han nikkede ned mod instrumentet. „Du bliver virkelig opslugt af den der, hva’?“

Hun lagde forsigtigt violinen fra sig på en stol. „Det er jo bare ... det er mit fag,“ sagde hun.

„Jeg kommer med de tal, du bad om. Hvis du lige har fem minutter, tænkte jeg, vi kunne gennemgå dem.“

Det var stadig koldt udenfor, og indenfor var det så køligt, at Isabel havde beholdt frakken på, men Matt McCarthy havde kun en grå T-shirt på overkroppen. Han udstrålede, at han ikke lod sig påvirke af temperaturen. Omridset af hans muskuløse overkrop fik hende til at tænke på Laurent, og et kort øjeblik blev hun helt desorienteret. „Jeg laver lige noget te,“ sagde hun.

„Har du ikke fået køleskabet til at virke endnu?“ Han trak en stol ud ved køkkenbordet og gjorde et kast med hovedet i retning af køleskabet, som stadig stod uvirksomt for enden af køkkenet uden at være sluttet til.

„Der er ingen stikkontakter.“

Hun åbnede hejsevinduet og tog en af mælkeflaskerne, som stod ude på sålbænken.

„Nej. Jeg tror ikke, det her køkken er blevet sat i stand siden en gang i 30’erne.“

Mens hun lavede te, fandt Matt notesblok og lommeregner frem, og han nynnede ved sig selv og skrev en række tal med en blyantstump. Da hun satte sig ned, skubbede han blokken hen mod hende. „Okay – her er de ting, der efter min mening er vigtigst. Taget skal repareres. Faktisk burde du få hele taget skiftet, men i første omgang skal det bare være vandtæt. Inklusive materialer vil det komme til at koste omkring ...“ Han pegede på et tal på blokken. „Indvendigt bliver det noget mere kompliceret. Du skal have lagt dampspærre i hele huset. Gulvbrædderne i stuen og spisestuen skal tages op, for der er muligvis svamp nedenunder. Der skal skiftes mindst otte vinduer, og ved de resterende skal det rådne træ fjernes og skiftes. Og så er der de elektriske installationer. For at være på den sikre side burde du få det hele skiftet.“

Isabel stirrede på tallene.

„Der er også nogle problemer med fundamentet. Det kan godt være, at huset arbejder omme bagved. Hvis det er tilfældet, skal det understøbes, men vi kan også fjerne nogle af træerne bag huset og vente et par måneder og se, om det kan gøre det. Det vil komme til at koste dig ...“ Han tyggede på blyanten. Så smilede han beroligende. „Ved du hvad, lad os vente med det i første omgang.“

Det var, som om Matts stemme blev mere og mere fjern. De tal kunne da ikke passe. Isabel prøvede at få kommaet til at rykke sig nogle pladser ved tankens kraft. „Her er der jo ikke noget om centralvarme og varmt vand. Vi er nødt til at kunne komme i bad.“

Matt lænede sig tilbage i stolen. „Ah ja, varmtvandssystemet. Det ømme punkt. Som du sikkert allerede har gættet, skal det hele skiftes. Komfuret er ikke kraftigt nok til at varme huset og vandet op på længere sigt. Du skal have en ny vandvarmer og nye radiatorer, og halvdelen af rørene er også i stykker. Det er desværre en større omgang i et hus som det her. Det er ikke noget, man kan gøre halvt.“ Det kørte helt rundt for Isabel. Alene varmtvandssystemet ville sluge næsten alle de penge, hun havde tilbage fra salget af huset i Maida Vale.

„Du skal selvfølgelig være velkommen til også at indhente tilbud fra andre håndværkere,“ sagde Matt, som åbenbart kunne fornemme hendes bekymring. „Det er bedst, hvis du kan sammenligne priserne, og det er helt fint med mig. Jeg har også andre opgaver at gå i gang med.“ Han lod hånden løbe gennem håret. „Men jeg tvivler på, at du finder nogen, der er ret meget billigere end mig.“

„Nej,“ sagde hun stille. „Jeg ville alligevel ikke ane, hvor jeg skulle få fat i nogen, der kan lave alt det. Så ... lad os nu bare starte med det, der haster mest, og så finder vi ud af resten senere. Vi kan godt klare os lidt endnu uden så meget varme på.“

Matt smilede skævt. „Jamen alt det her haster. Jeg er ikke engang begyndt at snakke om stuk, nye lofter, tapetsering og malerarbejde ...“ Han rystede på hovedet. „Der er faktisk ikke et eneste rum, som ikke skal renoveres totalt.“

De sad i tavshed i et par minutter, mens Isabel forsøgte at finde hoved og hale i tallene.

„Det kommer vist som et helt chok, hva’?“ sagde Matt så.

Isabel åndede tungt ud. „Den slags tog min mand sig altid af,“ sagde hun stille. Hun forestillede sig, at Laurent sad ved siden af hende og gennemgik tallene og stillede spørgsmål. Han ville have vidst, hvordan de skulle gribe det her an.

„Det ville også være et kæmpe projekt, hvis han var her,“ sagde Matt. „Jeg har totalrenoveret masser af huse. Når man køber et hus, der har været så forsømt, så bliver man aldrig færdig. Det gode er, at man aldrig mere behøver at kede sig, som jeg plejer at sige.“

Isabel lukkede øjnene og åbnede dem så igen. Af og til føltes det, som om hun var havnet i en andens liv.

„Men jeg bliver nødt til at advare dig om, at det her hus næsten er så slemt, som det kan være. Du skal overveje, hvor mange penge du vil bruge på det.“ Han kneb øjnene sammen, som om han fortalte hende noget, der gjorde ondt på ham. „Nu kender jeg jo ikke din privatøkonomi,“ fortsatte han, „men du bør også tænke over, hvor meget energi du er indstillet på at bruge på det. Jeg vil selvfølgelig komme til at stå for selve arbejdet, men du bliver jo stadig nødt til at være involveret i meget af det. Og hvis du ikke er så praktisk anlagt ...“

Jeg kunne jo også bare flytte, tænkte Isabel. Hun kunne sætte Det Spanske Hus til salg, og så kunne de bare flytte. Så slemt kunne det da heller ikke være at bo i en lille lejlighed i London. Ville det virkelig betyde noget, at de ikke kunne bo et sted, der var lige så dejligt som det, de var vant til?

Trætoppene vajede blidt for brisen mod den grå himmel. Pludselig så hun for sig, hvordan Thierry gik gennem haven, mens han svirpede med en pind. Violinen lå på stolen ved siden af hende, det eksklusive, smukke instrument lyste op i det trøstesløse køkken og var den eneste påmindelse om hendes gamle liv.

„Nej,“ sagde hun, „jeg kan ikke flytte børnene igen. De har allerede været igennem så mange omvæltninger. Vi bliver nødt til at få det her til at fungere.“

Matt trak på skuldrene.

Isabels stemme blev mere bestemt. „Vi koncentrerer os om de ting, der haster mest. Huset har jo stået her i mange år – det er da ikke tæt på at falde sammen om ørerne på os, vel?“ Hun smilede usikkert.

Hans ansigt var svært at afkode, så det var ikke til at vide, hvad han tænkte.

„Det er op til dig,“ sagde han og slog blyanten ned i bordet. „Jeg skal nok forsøge at holde omkostningerne nede.“

Bagefter gik han rundt i huset i tyve minutter og målte op og tog notater. Isabel forsøgte at øve videre nede i køkkenet, men fordi han var der, kunne hun overhovedet ikke koncentrere sig. Lyden af hans fodtrin og hans fløjten gjorde hende så underligt usikker, og hun spillede ujævnt og kom hele tiden til at lave fejl. Til sidst gik hun op ad trinene til stueetagen og fandt ham i spisestuen, hvor han stod og kiggede op i skorstenen.

„Jeg får brug for en stige, så jeg kan tage et kig på den,“ sagde han. „Jeg tror, en af skorstenspiberne er braset sammen. Bare rolig,“ tilføjede han, „det er ikke nogen større operation. Vi kan bare lukke den af. Det skal jeg ikke have noget for.“

„Hvor er det pænt af dig. Tusind tak,“ sagde Isabel.

„Nå, men nu må jeg hellere køre ind og hente nogle af materialerne,“ sagde han og nikkede hen mod vinduet. „Hvordan gik det hjemme hos os her i formiddag?“

Isabel havde helt glemt, at Laura var Matts kone. „Øh ...“ sagde hun og vred hænder omme bag ryggen. „Øh ... det var rigtig sødt af Laura at invitere mig.“ Først for sent gik det op for hende, at hun burde have lydt mere entusiastisk.

„Du blev rigtig kastet for løverne, hva’?“

Isabel rødmede. „Det ... jeg tror ikke, jeg var sådan, som de havde regnet med.“

„Dem skal du ikke tage dig af. Det er bare en flok husmødre, som ikke har andet at lave end at sladre om hinanden. De har alt for lidt at gå op i. Jeg har også tit sagt til Laura, at hun er for meget sammen med dem.“ Han var nået hen til døren. „Du skal ikke være bekymret for alt det her. Jeg kommer tilbage i morgen tidlig. Hvis I kan rydde jeres ting ud af spisestuen, så starter vi med gulvbrædderne derinde. Så må vi se, hvordan der ser ud nedenunder.“

„Tak,“ sagde Isabel, som følte sig så underligt taknemlig. I begyndelsen havde hun syntes, det var lidt nervepirrende, at han var der. Nu virkede hans selskab beroligende på hende.

„Ingen årsag,“ sagde han og gjorde honnør, da han forsvandt ud ad døren, „hvad har man naboer til?“

Der findes ikke noget så ensomt som at ligge alene i en dobbeltseng. Månen skinnede skråt ind ad vinduet og op på loftet, og Isabel lå og lyttede til ruderne, der raslede i vinduesrammerne, og de vilde dyrs kalden i det fjerne. De lyde var hun ikke længere bange for, men de hjalp ikke på hendes fornemmelse af at være det eneste vågne menneske i hele verden.

Tidligere på aftenen, lige da hun var gået i seng, havde hun hørt, at der var en, der græd. Hun var stået op igen, havde taget sin morgenkåbe på og skyndt sig ind på Thierrys værelse. Han lå med dynen oppe over hovedet og ville ikke komme frem, selv om hun tiggede og bad ham om det. „Sig noget, skat,“ hviskede hun. „Vil du ikke nok snakke med mig?“ Men det ville han ikke. Godt, det behøvede han heller ikke. Hun lagde en hånd på ham og mærkede, hvordan hele hans krop blev gennemrystet af gråd, indtil hendes egne tårer også begyndte at strømme. Til sidst lagde hun sig ved siden af ham og krummede sig sammen om ham. Da han endelig faldt i søvn, tog hun dynen væk fra hans ansigt og kyssede ham på kinden, og næsten modstræbende gik hun op ad den knirkende trappe til sit eget værelse.

Nu stod hun i soveværelset med bare fødder på de ru gulvbrædder og kiggede ud på landskabet, der var badet i et mærkeligt lysskær. Træerne i det fjerne var blevet til en mørkviolet afgrund. Skyggerne, murene og søjlerne rundt om huset så ud, som om de bevægede sig i det svage lysskær. En lille mørk silhuet pilede hen over en sti og forsvandt i mørket. Pludselig så hun ham komme gående hen mod sig fra træerne, han gik med jakken slængt over skulderen. Men så var han væk igen – det var bare hendes fantasi, der havde spillet hende et puds.

„Laurent,“ hviskede hun og trak morgenkåben sammen om sig, mens hun lagde sig tilbage i den kolde seng. „Kom tilbage til mig.“

Hun forsøgte at forestille sig, at han lagde sig ved siden af hende, at hans vægt tyngede madrassen ned, så fjedrene knirkede, og han lagde sin tunge arm beroligende hen over hendes liv. Hendes egne hænder mod silkemorgenkåben var for små, for fine. Der var ingen vægt, ingen tyngde bag hendes berøring. Hun lagde hånden hen på den tomme halvdel af sengen ved sin side, mærkede den kolde pude. Der var så stille i værelset, fordi der ikke var en anden, der trak vejret. Hun så for sig, hvordan Matt hjemme hos sig selv lagde armene om sin kone og omsluttede hende med sin stærke krop, og Laura smilede på vej ind i søvnen. Hun forestillede sig alle de par, der var derude, hvordan de lå sammen, hviskede til hinanden, flettede fingre, hud mod hud. Ingen vil nogensinde røre ved mig igen, tænkte hun. Ingen vil nogensinde finde nydelse i mig, ligesom han gjorde. En bølge af savn skyllede ind over hende, og den var så stærk, at hun troede, hun skulle drukne i den.

„Laurent,“ hviskede hun ud i mørket, mens tårerne piblede ud af hendes lukkede øjne, og hun begyndte at bevæge sig mod silken. „Laurent,“ græd hun, og hendes hænder forsøgte at lokke musik ud af en krop, som nægtede at lytte.

Et sted dernede kaldte Byron sin terrier, Elsie, til sig, da han hørte den pusle ophidset rundt i underskoven. Han løftede lommelygten, lod lysstrålen feje frem og tilbage foran sig og så skyggerne af nogle smådyr, som flygtede ind i den mørke skov. Henne på pubben havde han hørt, at der var nogle krybskytter, som havde lagt fælder ud i denne ende af skoven, og selv om han vidste, at hans lille hund var for snu til at blive fanget i sådan en, ville han fjerne dem, inden der kom et dyr til skade. Man glemmer aldrig den første gang, man ser en ræv eller en grævling, der har siddet i sådan en et par dage og forsøgt at gnave benet af for at komme fri. Og desuden var det rarere at være ude med hundene end at sidde i et tomt hus og gruble over fremtiden.

Hans telefon ringede, og han fiskede den op af lommen, mens han fløjtede efter Elsie. Hunden satte sig ned, halvvejs oppe på hans støvle.

„Byron.“

„Ja?“ Efterhånden ulejligede Matt sig ikke engang med at præsentere sig. Det var, som om han troede, han ejede Byron, selv på denne tid af døgnet.

„Blev du færdig med hegnspælene?“

Byron bøjede hovedet fra side til side. „Ja.“

„Godt. I morgen skal du hjælpe mig med at tage gulvbrædderne op i spisestuen i Det Spanske Hus.“

Byron tænkte sig lidt om. „Spisestuen? Det er da det eneste gode rum i huset.“ Det havde været en stående vittighed blandt de lokale – det eneste ordentlige rum i Pottisworths hus havde ikke været i brug i flere årtier.

Der blev stille. „Hvem siger det?“

„Altså hver gang jeg har været i ...“

„Er det dig eller mig, der er håndværker, Byron? Er du ekspert i mug og skimmel, eller hvad? Blev du det, da du sad i spjældet?“

„Nej.“

„Så ses vi derhenne halv ni. Og næste gang jeg vil høre din mening om håndværk, så skal jeg nok selv sige til.“

Alt uden for lommelygtens smalle stråle var kulsort, og det var umuligt at aflæse terrænet. „Det er dig, der er chefen,“ sagde Byron.

Han klappede telefonen sammen, stak den dybt ned i lommen og trampede med tunge skridt ind i vildnisset.

Kapitel 9

Kitty sad i zinkbaljen med knæene trukket op til brystet og nakken hvilende på et sammenfoldet håndklæde. Håndklædet blev sjaskvådt, men det var den eneste måde, man kunne slappe af på i en zinkbalje uden at få kappet hovedet af. Man var også nødt til at trække knæene helt op, for ellers skulle man lade benene hænge ud over kanten, og så stoppede blodcirkulationen. Hun havde tændt elvarmeren og stillet den lige ved siden af baljen, så når vandet blev koldt, hvilket det gjorde meget hurtigt, ville hun ikke komme til at ryste i tyve minutter, når det var tid til at stå op. Hendes mor svor på, at Kitty ville få stød, men med den stand, huset var i, var det vel ikke farligere end at opholde sig i resten af huset.

Hun kunne høre et køretøj udenfor og besluttede sig for, at hun hellere måtte gå i gang med at tømme baljen, som hun selvfølgelig havde hældt for meget vand i. Hun tænkte, at hun aldrig mere ville tage et afløb for givet: Det var simpelthen så besværligt og dødssygt at tømme en balje med en spand, at det var lige før, det ikke var det værd. Hun kunne høre Matts stemme nedenunder, mens hun pakkede sig ind i et håndklæde. Han sagde noget om morgenmad og bad mor om at sætte kaffe over, og så sagde han noget, Kitty ikke kunne høre, og grinede.

De fleste brokkede sig over at have håndværkere i huset. Kitty kunne huske, hvordan mødrene på hendes gamle skole havde himlet op om støv og snavs, kaos og urimelige priser. De havde snakket om det, som om det var en prøvelse, der bare skulle overstås. Lidt ligesom en operation.

Det var næsten ti dage siden, håndværkerne var gået i gang, og til trods for alt kaosset, og at man var nødt til at gå i siksak nedenunder, fordi der manglede gulvbrædder over det hele, og man ikke kunne snakke med hinanden uden at blive afbrudt af lyden af hamren og banken og gulvbrædder, der blev flået op, så nød hun det. Det var så rart, at der var nogen, og at Kitty ikke længere var alene med mor, som jo altid havde tankerne et andet sted, og Thierry, som aldrig sagde noget.

Matt McCarthy talte altid til hende, som om hun var ældre, end hun var, og hun kunne kende hans søn henne fra skolen. Hun syntes, det var lidt svært at gå ind i et rum, hvor Anthony var, for af en eller anden grund blev hun så altid mundlam og rød i hovedet. Hun ville ønske, en af hendes veninder havde været der, så hun kunne fortælle hende, om han rent faktisk var lækker, eller om det bare var noget, hun bildte sig ind.

Da Matt og hans søn var kommet den første formiddag, var hun blevet så flov over, at Anthony skulle se deres hus i den forfatning og tro, de altid havde boet sådan. Hun havde lyst til at sige: ‘Vi boede altså i et normalt hus før. Et med køleskab.’ Mor var begyndt at opbevare de ting, der skulle stilles køligt, i små kurve, som hun hængte op uden for køkkenvinduerne, så rævene ikke kunne nå dem. Frugten hængte hun op i appelsinnet, for at musene ikke kunne komme til den. På den ene side kunne Kitty godt lide, at det fik deres hjem til at ligne et pandekagehus fra et eventyr, men på den anden side syntes hun, det var dybt pinligt. Hvem har ellers deres mad hængende udenfor? Hun var skrækslagen for, at Anthony fortalte det henne i skolen, og at hun ville blive helt til grin, men indtil nu havde han ikke sagt noget.

En gang ugen forinden, da Matt havde fundet ud af, at de gik i samme skole, havde han sagt: „Hvorfor inviterer du ikke Kitty ud, knægt? I kunne jo gå ned i byen, og så kan du vise hende, hvad der er at se her.“ Bare uden videre. Som om det ikke var noget særligt. Anthony havde bare trukket på skuldrene, som om det kunne de da godt, men hun kunne ikke finde ud af, om han havde gjort det, fordi han havde lyst til det, eller om det bare var, fordi han ville gøre sin far glad. „Jeg kan forestille mig, at du synes, her er lidt kedeligt, efter at du har boet i London,“ sagde Matt, da hun kom med et krus te til dem begge – som om hun havde været sådan en, der gik på diskotek og i byen hele tiden. Hun mente så bestemt, at Anthony havde løftet øjenbrynene, og det havde fået hende til at rødme igen.

Byron, som kun havde været der de to første dage og siden da havde arbejdet videre udendørs, sagde stort set ingenting. Han havde virket så akavet indenfor, som om han var skabt til at være udendørs. Han var højere end Matt og en ret flot mand, men han så aldrig nogen i øjnene. „Byron er et rigtigt sludrechatol, ikke også, kammerat?“ havde Matt sagt i sjov, men Byron havde smilet anstrengt, som om han ikke syntes, det var morsomt.

Mor virkede ret stresset. Hun brød sig ikke om, at håndværkerne altid hørte radio. Hun forstod ikke popmusik, og far havde altid sagt, at hvis man havde radioen til at køre i baggrunden hele tiden, var det en form for forurening, men hun kunne åbenbart ikke få sig selv til at bede dem om at slukke for den. Hun var blevet tvunget til at rykke ud af det store soveværelse, for der skulle åbenbart laves rigtig meget om, og ind i pulterkammeret, så hun gik ud på tagterrassen, når hun skulle øve – hun sagde, at det var det eneste sted, der var ro. Når Kitty gik udenfor og hørte violinen spille deroppe og Matt McCarthys radio spille nedenunder, så lød det, som om de spillede om kap.

Det lod ikke til, at Thierry lagde mærke til det. Når han ikke var i skole, var han for det meste ude i skoven, og mor sagde, at Kitty bare skulle lade ham være. Kitty havde spurgt ham, hvad han i grunden lavede derude, men han trak bare på skuldrene. For første gang kunne Kitty godt se, hvorfor mor og far altid havde syntes, det var irriterende, når man trak på skuldrene.

På etagen oven over det værelse, hvor Kitty var i bad, rullede Matt McCarthy arkitekttegningerne ud og holdt dem frem i lyset fra vinduet ude på afsatsen. Det var længe siden, Sven havde lavet dem. Matt forsøgte at regne ud, hvilke dele af deres omhyggeligt udtænkte ombygninger han ville kunne argumentere for at lave nu. Nogle af tingene, for eksempel tilbygningen ude bagved, kunne han ikke gå i gang med nu, men andre, såsom flytningen af badeværelset, istandsættelsen af det store soveværelse og udskiftningen af vinduerne på de øverste etager, ville godt kunne gå for at være reparationer. Der var ingen grund til at prøve at gøre noget ved køkkenet, før han vidste, om de ville få tilladelse til at lave tilbygningen, men der var masser af ting at gå i gang med inden da. Faktisk, tænkte Matt, er der nok til flere måneders arbejde. Og det vil ikke blive gratis.

Han fyldte lungerne med husets velkendte lugte og var pludselig taknemlig for, at det var gået sådan her. Han nød at arbejde her. Inden for murene i det gamle hus følte han, at han igen havde fået kontrol over sit liv og havde tilbagevundet det, der var blevet taget fra ham.

Han rullede tegningerne sammen og lagde dem forsigtigt ned i paprøret, satte låget på og stak det ned i sin taske, netop som Byron kom op ad trappen. Af så stor en mand at være bevægede han sig meget stille rundt – faktisk mere stille, end Matt brød sig om.

„Okay,“ sagde Byron. „Hvor skal vi gå i gang i dag?“

„Godt spørgsmål. Og der er en million forskellige svar.“

„Hvordan går det med huset?“ Asad stod og polerede æblerne med en blød klud. Kitty sad på kassen henne ved fryseren og nippede til sin te. „Jeg kan se, at mr. McCarthy er hjemme hos jer næsten hver dag.“

„Det er hans søn også. Byron kommer også nogle gange, men det er ikke hver dag.“

„Går det fremad? Er det blevet rarere at bo i?“

„Det vil jeg nu ikke sige.“ Kitty snusede – Henry havde bagt olivenbrød, og det duftede himmelsk. Hun håbede i sit stille sind, at de ville tilbyde hende noget. „Men de har revet en masse ud.“

„Jeg har hørt, at der ikke er ret meget, der er værd at bevare.“ Henry dukkede op og lagde to brød ned i brødkurven. „Er der nogen af husets originale elementer tilbage?“

Kitty skar en grimasse. „Det ved jeg ikke. Jeg tror, at et af husets vigtigste elementer er edderkopperne. I går aftes fandt jeg en i min sokkeskuffe. Den var så stor, at jeg tænkte, den ledte efter nogen at tage på.“

Asad lagde hovedet på skrå. „Hvordan går det med din mor?“ Han fik det til at lyde, som om der var noget i vejen med hende.

„Hun har det okay. Men hun er meget bekymret for, hvor meget det kommer til at koste. Hun siger, at det er meget dyrere, end hun havde regnet med, det ville blive.“

„Jeg kan tænke mig, at Matt McCarthy ikke er billig,“ sagde Henry og snøftede hånligt.

„Ork jo, min mor siger, at han laver en masse ting, som han ikke engang skriver på regningen. Dem gør han gratis, fordi han er et ejegodt menneske.“

Henry og Asad skævede til hinanden. „Matt McCarthy?“

„Hun siger, at vi skal være glade for at have fået sådan nogle gode naboer, og hvis det her var sket i London, så havde vi virkelig været på den. Han gør alt, hvad han kan, for at holde omkostningerne nede.“ Hun stillede sig lidt tættere på brødet. Det var en evighed siden, hun havde fået morgenmad.

„Vil du gerne have et? Du kan bare betale, næste gang du kommer.“ Asad pegede på brødet.

„Mener du det? Jeg skal nok komme og betale i morgen. Jeg magter bare ikke at gå hele vejen hjem efter min pung nu. Og mor vil ikke have, jeg låner bilen mere.“

Asad rystede på hovedet, som om det var fuldstændig ligegyldigt. „Du, Kitty, har Matt i grunden ... fortalt jer noget om husets historie?“

Kitty havde for travlt med at stikke tommelfingeren ind i brødet til at lægge mærke til, at Henry så på Asad. „Næh,“ sagde hun fraværende. Hvorfor gik folk så højt op i fortiden her?

„Nej, det er klart,“ sagde Asad. „Jeg finder lige en pose til dig.“

Byron havde været i gang med at stævne skoven i næsten en halv time, da han opdagede, hvad Elsie havde holdt øje med. Hunden havde været så urolig, lige siden hans collietæve, Meg, havde fået hvalpe ugen forinden, og han var gået ud fra, at det var derfor, den gik og peb, men da han huggede øksen ind i den unge askestamme, som han derefter ville hale hen i bunken til de andre, så han et glimt af noget blåt og fik øje på det, hunden havde holdt øje med.

Drengen var i flere dage fulgt i hælene på Byron som en lille bleg skygge, mens Byron passede fasankyllingerne, reparerede det elektriske hegn eller som nu tyndede ud i skoven mellem Matts hus og Det Spanske Hus. Drengen stod halvvejs gemt bag træer eller buske og kiggede på i femten-tyve minutter ad gangen, men han forsvandt, hver gang Byron gik bare et enkelt skridt hen mod ham.

Det var ret hurtigt gået op for Byron, hvem han var. Nu vendte han sig om mod stubben igen og borede et par huller i den med sin batteridrevne boremaskine og gjorde klar til at forgifte roden. De der askeskud var slemme til at komme tilbage. „Har du lyst til at give mig en hånd med?“

Der kom ikke noget svar.

Byron borede yderligere seks huller. Han kunne mærke drengens øjne på sig. „Det er helt okay. Jeg plejer heller ikke at sige så meget.“

Byron vendte sig stadig ikke om, men et øjeblik efter kunne han høre lette fodtrin bag sig. „Lad være med at klappe hunden. Den skal nok komme hen til dig, når den er klar til at hilse på dig. Og hvis du gerne vil hjælpe, så tag nogle af de der mindre grene. Nu skal du ikke forslæbe dig,“ tilføjede han, da drengen bøjede sig ned og tog favnen fuld.

Byron slæbte tre af de unge træer ud på marken. Han havde haft planer om at hente dem senere og skære de største op til brænde. Men der var ikke den store idé i at hugge brænde, hvis han ikke vidste, hvor han skulle bo.

Han kom til at tænke på de gulvbrædder, de havde hevet op henne i Det Spanske Hus og lagt i en bunke ved siden af den store lade. Så vidt han kunne se, var de fleste af dem knastørre, men han vidste bedre end at sætte spørgsmålstegn ved Matts beslutninger.

„Bare læg dem derhenne,“ sagde han og pegede hen på bunken. Drengen slæbte en tynd stamme gennem græsset i kanten af marken og smed den fra sig med et støn.

„Vil du gerne hjælpe mere?“ Drengens øjne med de sorte vipper var alvorsfulde. Han nikkede.

„Hvad hedder du?“ Drengen så ned på sine fødder. Elsie snusede til hans sportssko, og han skævede op til Byron, som om han ville sikre sig, at det var i orden, og så bøjede han sig ned og aede den over hovedet. Elsie smed sig straks ned, rullede om på ryggen og blottede sin lyserøde mave, helt skamløst. „Thierry,“ sagde drengen så lavmælt, at Byron næsten ikke kunne høre ham.

„Kan du godt lide hunde, Thierry?“ Han sørgede for at holde stemmen dæmpet og afslappet.

Drengen nikkede genert. Elsie smilede op til ham med hovedet omvendt og tungen hængende ud ad munden.

Byron havde set ham inde i huset et par gange, hvor han havde siddet foran en skærm og spillet et eller andet spil. Selv i sit eget hjem var han som en skygge. Byron vidste ikke rigtig, hvorfor han var begyndt at snakke til drengen. Han var en mand, der havde det bedst med at være alene.

„Du må meget gerne hjælpe mig med et par mere af dem her. Bagefter kan vi spørge din mor, om du må komme med mig hjem og se vores nye hvalpe. Kunne du godt tænke dig det?“

Drengens smil kom helt bag på ham, og han vendte sig om mod de fældede stammer og var allerede i tvivl om, om han havde begået en fejl. Han vidste ikke rigtig, om han havde lyst til at have ansvaret for så stor en del af et andet menneskes velbefindende.

„Strålende klar som en helt ny dag.“ Det havde været Thierrys sidste sammenhængende sætning. Hans stemme havde lydt klar, sikker og tydelig, og han havde smilet, da han havde læst digtets sidste strofe højt. Han havde vundet en præmie for det og læst det højt for forældrene til en klasseforestilling, og Isabel, der for en gangs skyld ikke skulle noget med orkesteret, havde siddet på plasticstolen og klappet henrykt, mens hun indimellem havde studset lidt over, at pladsen ved siden af hende stadig var tom. Laurent havde svoret på, at han nok skulle komme til tiden. Hun var ikke blevet irriteret over, at han ikke var der, sådan som de andre kvinder, hvis mænd ikke var mødt op, men havde i stedet følt sig en lille smule ovenpå, fordi det for en gangs skyld var hende, der deltog i et arrangement.

„Hvor var han bare god,“ hviskede Mary, som sad på den anden side af hende. En mor foran hende vendte sig om og smilede.

„Det var perfekt,“ sagde Isabel og strålede som en sol. „Fuldstændig perfekt.“

Hun havde fanget Thierrys blik, da han gik ned fra scenen, og han havde løftet hånden en anelse i et lille vink, mens han forsøgte ikke at lade stoltheden skinne igennem. Hun havde overvejet at gå op og møde ham omme bag tæppet for at fortælle ham, hvor stolt hun var af ham, men af hensyn til de andre optrædende – hun vidste selv alt om, hvor forstyrrende det kan være, når nogen blandt publikum pludselig rejser sig fra deres plads – var hun blevet siddende. Den beslutning havde hun siden fortrudt. Hvor ville hun dog ønske, hun var nået op til ham, inden politiet kom om bag scenen, så hun bare én gang til kunne have hørt ham gentage det digt, han havde øvet sig på tusind gange. Hans smukke, sorgløse otteårige stemme, der brokkede sig over skolen og snakkede om Star Wars og plagede om slik og talte dagene, til hans kammerat måtte komme og sove hos dem. Som fortalte hende, at han elskede hende, i smug, så kammeraterne ikke hørte det. „Strålende klar som en helt ny dag.“ Den stemme. I stedet for den alvorlige betjents få altødelæggende ord. Ja, havde hun sagt og knuget om Thierrys skulder, som om hendes krop på en eller anden måde allerede havde fattet det, hendes hjerne ikke kunne begribe. Ja, hun var mrs. Isabel Delancey. Hvad mente han med, at der var sket en ulykke?

„Den skal jeg lige have igen.“ Isabel stod midt i køkkenet sammen med Byron, som var kommet hjem med Thierry. Hans hænder var grønne, og der sad små stumper bark i hans trøje. Hun gentog det, han havde sagt. „Du vil tage min søn med hjem, så du kan vise ham nogle hundehvalpe?“

„Min tæve fik hvalpe i sidste uge. Thierry kunne godt tænke sig at se dem.“ Han udtalte det ‘Terry’.

„Dine hundehvalpe.“

Byron blev pludselig helt formørket, da han hørte mistanken i det, hun havde sagt. „Min søster og hendes datter er altså også hjemme,“ sagde han stift.

Isabel rødmede. „Jeg mente ikke ...“

„Knægten har hjulpet mig. Jeg tænkte, han måske gerne ville møde min niece og hvalpene.“ Hans stemme blev hård.

„Hej, Byron. Blev du færdig?“ Hun fór sammen, da Matt dukkede op bag hende. Han var en af de der mænd, som udstråler noget, der får dem til at fylde meget mere, end de gør rent fysisk.

Byron bed tænderne sammen. „Jeg har kappet omkring fyrre unge stammer af, mest ask. Jeg vil godt lige have, du kigger på det, før jeg tager flere.“ Han gjorde tegn til sin hund, som så gik ud af køkkenet. „Jeg sagde lige til mrs. Delancey her, at hendes søn var velkommen til at komme og se vores nye kuld hvalpe. Men det var nok en dårlig idé.“

Hun kunne se, at han var rasende. De havde dårligt talt tre ord sammen i de to dage, han havde arbejdet i huset. Han havde bare nikket til hilsen, og hun havde været så pinligt berørt over deres diskussion om geværet, at hun ikke havde taget emnet op igen.

Thierry så bedende op på sin mor.

„Altså det er helt fint med mig,“ sagde hun usikkert. Hun trådte til side, så Matt kunne komme ind i køkkenet.

„Din knægt er i helt trygge hænder hos Byron. Det er vist mere inde i storbyen, man skal sige nej, hvis nogen spørger, om man vil se deres hundehvalpe.“ Han grinede højt. „Du skal passe på med, hvad du siger, Byron.“

„Jeg troede altså slet ikke ...“ Isabel tog hånden op til halsen. „Byron, det var altså ikke min mening at antyde ...“

„Det skal du ikke tænke på,“ sagde Byron, mens han bøjede hovedet og begyndte at gå. „Vi må nok hellere vente med de hvalpe. Jeg har også travlt. Vi ses i morgen, Matt.“

Thierry rykkede i sin mors ærme, men Byron var gået. Drengen stirrede på det sted, hvor manden havde været, og skulede så rasende og skuffet op til sin mor, hvorefter han løb ud af køkkenet. Hun kunne høre ham trampe hen til døren og smække den eftertrykkeligt efter sig.

„Du skal ikke lytte for meget til, hvad folk siger om Byron,“ sagde Matt sorgløst. „Han er god nok.“

Isabel havde ikke tid til at tænke over, hvad han mente med det, og hun stormede forbi ham, tog to trin ad gangen og ilede ud ad hoveddøren lige tids nok til at se Byron gå hen mod den fjerneste hæk. „Byron!“ råbte hun. Og da han ikke vendte sig om, råbte hun: „Vent! Vil du ikke nok lige vente?“

Da hun nåede hen til ham, var hun helt forpustet. „Undskyld,“ sagde hun og mærkede, hvordan hendes hæle sank ned i den fugtige jord. „Du må virkelig undskylde, hvis jeg har såret dig.“

Han så snarere opgivende end vred ud. „Må Thierry ikke nok få lov at komme med dig?“ Hun lod hænderne falde ned langs siderne. „Han har haft det så svært ... han siger ikke så meget. Faktisk ingenting. Men jeg ved, at han forfærdelig gerne vil se dine hunde.“

Byrons terrier var rendt hen for enden af haven og stod og ventede på ham.

„Jeg henter ham lige,“ sagde hun, for hun tolkede hans tavshed som et ja. „Jeg er sikker på, jeg nok skal finde ham, hvis bare du venter fem minutter. Der er kun nogle få steder, han plejer at gå hen.“

„Det bliver vist ikke nødvendigt.“ Byron gjorde et kast med hovedet i retning af den fjerneste hæk, hvor man kunne se en blå trøje gennem takstræerne. „Han havde åbenbart alligevel tænkt sig at følge efter mig hjem.“

Laura McCarthy malede den sjette farveprøve på et stykke af væggen i soveværelset og trådte et skridt baglæns. Det så forkert ud, uanset hvilken belysning der var. Ingen af farverne havde fungeret. Ingen af de stofprøver, hun havde bestilt hjem til nye gardiner, ingen af de klassiske farvesammensætninger. Hun havde besluttet sig for at friske soveværelset op for at få tankerne væk fra tabet af Det Spanske Hus. Men af en eller anden grund kunne hun slet ikke finde glæde i arbejdet. Væggene var jo bare deres gamle vægge, og gardinerne ville ikke komme til at pynte omkring de kæmpestore karnapvinduer i det store soveværelse i Det Spanske Hus, det med udsigt over søen.

Hun ville så gerne have haft det hus. Hun havde ikke sagt det til Matt, for hun ville ikke gøre hans egen skuffelse endnu værre, men hun havde det, som om det var blevet stjålet fra hende, som om der var flyttet en bz’er ind i hendes families hjem. Hun var ellers ikke den melodramatiske type, men det føltes næsten ligesom at miste et barn. Og det havde krævet næsten overmenneskelige kræfter at forsøge at lade, som om hun var ligeglad, over for de andre kvinder. Hun havde haft planer med hver en krog af det hus, kunne så tydeligt se for sig, hvordan man kunne få det bedste ud af hvert eneste rum. Det ville være blevet så smukt. Men det var ikke så meget tabet af huset, hun sørgede over. Det var tanken om det, der kunne have været, hvordan deres familie kunne have fået det i det.

Laura sukkede og satte låget tilbage på den lille dåse, mens hun kiggede på den flerfarvede væg og lyttede til den svage hamren, som var et tegn på, at Matt var i sving. Han havde i flere uger været i godt humør, men havde virket lidt fraværende, som om han havde tankerne et andet sted. Her til morgen havde han givet hende en check fra Isabel Delancey. „Du må hellere indløse den i en fart, før der holder op med at være dækning for den,“ havde han sagt med et smil. Hun håbede, at det var tanken om det, og ikke fordi han gik og tænkte på noget helt andet, at han pludselig virkede så glad.

Kvinden var så mærkelig, så sårbar. Hun havde tydeligvis ikke det mindste begreb om at bo på landet eller om at sætte et hus i stand. Hun var ikke engang særlig god til at snakke med folk. Hun havde stået i Lauras stue i det der mærkelige tøj og lignet en hund i et spil kegler, og selv om Laura mærkede, hvordan hun selv slappede af, da hun så, hvor stor en fejl den anden kvinde havde begået, kunne hun sagtens sætte sig ind i, hvordan det måtte være at være hende, at skulle opfostre to børn alene i det hus. Hun havde virket helt fortabt, men samtidig også så underligt trodsig, som om hun kunne have fundet på at skælde dem ud for det mindste. Fætrene sagde, at hun var et frisk pust, men de talte jo pænt om alle, også selv om hun havde på fornemmelsen, at de ikke altid mente det. Hver gang Laura var inde i butikken, så Asad på hende på en måde, der antydede, at han vidste det med Matt, og det syntes hun var så ubehageligt. Det lykkedes ham at smile på en måde, der på samme tid var venlig og medlidende. Måske så han på hende, som hun selv havde set på Isabel Delancey til kaffeselskabet. Matt havde et par gange foreslået Laura, at hun skulle besøge Isabel, men det var han holdt op med. Måske havde han opdaget, hvor lidt lyst hun havde til det. Laura syntes, det var nemmere at holde sig lidt på afstand. Hun havde det ikke godt med at forstille sig. Hvis Isabel Delancey havde spurgt hende, hvad hun i virkeligheden mente om huset, hvad i alverden skulle hun så have sagt?

Henne fra Det Spanske Hus kunne hun høre en høj knagen fulgt af et brag, og hun spekulerede på, hvad Matt mon lavede. Han siger, vi nok skal ende med at få det, tænkte hun. Det skal jeg bare huske at tænke på. Hun egner sig jo ikke til at bo her. Og i krig og kærlighed og boligjagt gælder alle kneb.

Laura rettede på et gardin. Hun havde en hel bunke strygetøj, hun skulle have ordnet, og hushjælpen, Ruby, var ikke så god til at lave pressefolderne i Matts skjorter, sådan som han gerne ville have dem.

Kapitel 10

I takt med at foråret lige så stille blev til forsommer, fandt Isabel en dagsrytme – ikke en, hun nogensinde havde regnet med at få, men der var efterhånden ikke ret meget af hendes liv, der mindede om noget, hun i sin vildeste fantasi kunne have forestillet sig. Hver morgen sendte hun børnene op ad grusvejen til skolebussen. Så, efter en opkvikkende kop kaffe, redte hun sengene, fandt snavsede sokker inde under dem og slæbte en kurvfuld vasketøj ned til den nye vaskemaskine i køkkenet, og derefter, hvis vejret var til det, hængte hun tøjet op på tørresnoren. Hun ryddede af efter morgenmaden, tømte postkassen, forsøgte at finde på, hvad hun skulle lave til aftensmad, og så fejede eller støvsugede hun for at fjerne de utallige snavsede fodaftryk, der førte ind og ud af huset.

Hun lavede den første af mange omgange te til Matt og de arbejdsfolk, han nu havde med den dag, og prøvede så at udtænke nogle svar på nogle af de utallige spørgsmål, hun indtil da aldrig havde tænkt over: Hvor ville hun gerne have stikkontakterne? Hvilken type kontakter skulle det være? Hvor ville hun have døråbningen? Aldrig havde hun kedet sig så bravt i hele sit liv, og aldrig havde hun tænkt så meget på alt det arbejde, Mary havde gjort, mens hun selv havde koncentreret sig om sin musik. Hele tiden ventede hun bare utålmodigt på, at der kom en ledig stund, hvor hun kunne få lov at øve og huske sig selv på, at hun var mere end den husalf, hun var blevet forvandlet til.

Hun havde en mistanke om, at børnene var svært begejstrede for deres nye mor. Hun kunne efterhånden lave et par retter, som smagte okay, og havde fået indrettet den østlige ende af huset, så de værelser, der ikke var dækket til med afdækningsplast og stilladser, var bare lidt hyggelige. Hun hjalp børnene med lektierne i det omfang, hun kunne. Hun var altid hjemme.

De vidste bare ikke, at hun var ved at blive vanvittig af, at det aldrig fik ende. Så snart hun havde gjort rent et eller andet sted, blev det omgående beskidt igen. Børnenes tøj, selv det, der kun havde været i brug i fem minutter, lå sammenkrøllet i vasketøjskurvene, så hun råbte efter Kitty og Thierry, selv om hun hadede at høre sin egen skrappe stemme. En gang, da hun havde været på nippet til at gå fra forstanden af kedsomhed over at skulle hænge endnu en kurvfuld vasketøj op, vendte hun sig bare om, smed kurven fra sig, sparkede skoene af og gik direkte ud i søen. Vandet var så iskoldt, at det slog luften ud af lungerne på hende, og hun kom til at grine af bare fryd over, at hun i det mindste følte noget. Matt havde stået oppe på stilladset med sin søn; de havde begge stirret forbløffet på hende.

„Prøver du at fortælle mig, at du gerne vil have mig til at gå i gang med badeværelset?“ havde han spurgt med et grin, og hun havde stået og nikket med klaprende tænder.

Nogle gange spekulerede hun på, hvad Laurent ville have sagt, hvis han havde set hende stå med gummihandsker på og skrubbe på en gryde, der var brændt på. Eller hvis han havde set hende bande og svovle, mens hun skubbede til den rustne gamle græsslåmaskine i et forgæves forsøg på at sætte bare lidt skik på haven. Af og til så hun for sig, at han sad på en stol med et fornøjet smil på. „Alors, chérie! Mais qu’est-ce que c’est?“ Men alt det var for ingenting at regne mod den voksende liste med problemer, som Matts arbejde skabte. Hver gang hun så ham, stod han og prikkede sin kuglepen ind i et stykke råddent træ eller gned noget rust mellem tommel- og pegefinger. Huset var i en endnu værre stand, end hun havde troet.

Hver dag kom der en ny ubehagelig overraskelse: Så var der borebiller i strøerne, så var der utætte rør, så skulle der skiftes et stykke af taget. Matt opridsede modstræbende, hvad problemet bestod i, og tilføjede så beroligende: „Bare rolig. Det skal vi nok få styr på.“ Han fik alle problemerne til at virke overkommelige, og der var noget utrolig betryggende ved, at han virkede så rolig og kapabel. Der var ikke meget, sagde han opmuntrende til hende, som han ikke havde set før, og der var endnu mindre, han ikke kunne finde ud af at ordne. Hun havde allerede betalt ham næsten halvdelen af sin opsparing for materialer. Der lå brædder, ledninger, gipsplader og tagsten i sirlige bunker i udhusene ved siden af overfyldte skraldecontainere, som om huset var et byggemarked.

Han havde advaret hende om, at ombygningerne ville komme til at tage flere måneder. „Vi skal nok prøve at være så lidt i vejen som muligt,“ sagde han. Allerede efter en uge var det gået op for hende, at det ikke ville være muligt. Der var pudsstøv overalt – det lagde sig ikke alene på alle overflader, men også i alle sprækker på deres kroppe. Kitty gik rundt med røde øjne, og Isabel nøs ustandselig. Al mad skulle dækkes til, og somme tider, når Isabel kom ind i et rum, manglede gulvet pludselig, eller også var døren taget af hængslerne. „Det er i det mindste et tegn på, at der sker noget, mor,“ sagde Kitty, som virkede overraskende uberørt af alt kaosset, „og når de er færdige, er det blevet et rigtigt hjem.“

Det forsøgte Isabel at holde sig for øje, når hun betragtede den byggeplads, de boede midt i. Hun forsøgte at lade være med at spekulere på, om hun ville løbe tør for penge længe inden da.

Isabel sad på sofaen med benene trukket op under sig og en kæmpestor æske med boner og kontoudtog i skødet. Indimellem rynkede hun panden og holdt to stykker papir op, som om hun sammenlignede dem, og smed dem så opgivende fra sig. Kitty, som sad og baksede med lektierne, forsøgte at ignorere hende. Thierry sad i lænestolen og var helt opslugt af et spil – hans tommelfingre var det eneste ved ham, der bevægede sig. Mr. Granger var nedenunder og ordne en af røgkanalerne. Oppe ovenpå var Matt, Byron og Anthony i gang med et større projekt – eller det gik Kitty i hvert fald ud fra, at det var: De borede, så hele huset rystede, og der kom små skyer af puds svævende ned ovenfra som skyer af ånde fra et farligt uhyre. Og så regnede det ovenikøbet – himlen var tung og grå og gjorde stemningen i det trøstesløse hus endnu mere deprimerende. Vandet dryppede i en uregelmæssig og melankolsk rytme ned i nogle spande på gangen og i et af værelserne.

„Åh, altså!“ udbrød Isabel og skubbede kassen fra sig. „Jeg magter ikke at kigge på en eneste kolonne tal mere! Om jeg begriber, hvordan jeres far kunne holde det ud dag ud og dag ind.“

„Jeg ville ønske, han kunne hjælpe mig med matematikken,“ sagde Kitty trist. „Jeg fatter ikke et klap af det.“

Isabel strakte hals og prøvede at kigge hende over skulderen. „Jeg ville simpelthen så gerne hjælpe dig, skat, men jeg forstår det slet ikke. Det var altså jeres far, der kunne finde ud af den slags.“

Mens de sad og tænkte lidt over det, lod Thierry sig glide ned af stolen og gik hen til vinduet. Han begyndte at slå på de tunge gardiner med næverne, så det støvede.

„Gider du godt lige lade være med det, Thierry,“ sagde Kitty irriteret.

Thierry slog hårdere og sendte med vilje kæmpestore hvide skyer ud i stuen.

Kitty skulede til ham. „Mor!“ protesterede hun.

Og så, da Isabel ikke gjorde noget: „Mor! Se lige, hvad han laver!“

Hendes mor gik hen til ham, strøg ham over håret og så op på det røde fløjl. „De er godt nok grimme, hva’? Måske skulle vi ryste dem en gang, så vi lige kan få det værste støv ud af dem.“

„Årh, ikke nu ...“ begyndte Kitty, men for sent. Hendes mor rystede gardinerne voldsomt, så det stod om hende med hvidt støv, og Thierry kom til at hoste.

„Bare rolig,“ sagde Isabel, mens hun svingede dem frem og tilbage. „Jeg støvsuger bare bagefter.“

„Det kan du simpelthen ikke mene ...“ Kitty fór sammen, da den tunge gardinstang faldt ud af væggen og landede på gulvet sammen med et godt stykke af væggen. Hendes mor holdt armene beskyttende op over hovedet, mens det regnede med puds, og gardinerne lagde sig omkring hende i store folder. Efter en chokeret pause, hvor Kitty stirrede op på de store huller over vinduet – murstenene var pludselig kommet til syne – kom Isabel til at fnise.

„Ej, mor, altså ... prøv lige at se, hvad du har gjort!“ Kitty gik hen for at inspicere skaderne.

Isabel rystede pudsstøv ud af håret. „De var alligevel også tudegrimme.“

„Ja, men de var da bedre end ingenting. Nu har vi ingen gardiner.“ Hendes mor kunne simpelthen være så irriterende. Nu gik hun hen til cd-afspilleren. „Jeg er ligeglad, Kitty. Det er jo bare gardiner. Jeg har brugt hele dagen på åndssvage gardiner og regninger og husligt arbejde. Nu har jeg fået nok. Nu skal vi have noget musik.“

Oppe ovenpå var de bankende lyde holdt op. Åh nej, tænkte Kitty. Ikke lige nu. Ikke mens Anthony er her. „Mor, jeg skal altså have lavet lektier.“

„Og du skal også huske at more dig lidt en gang imellem. Bagefter skal jeg nok prøve at hjælpe dig med de lektier. Kom nu, Thierry, tag et af gardinerne af stangen til mig. Nu ved jeg, hvad vi kan bruge dem til.“

Hendes mor gik væk fra stereoanlægget, og Kitty hørte de første toner af Bizets Carmen. Åh nej, tænkte hun. Det gør du bare ikke. Men Isabel sad på hug ved siden af Thierry og bandt et af gardinerne rundt om livet.

„Mor, vil du ikke nok ...“ sagde Kitty. Men hendes mor var allerede helt væk i musikken og hvirvlede rundt i sin nye røde toga, som hun slog op over skuldrene, mens arien nåede svimlende højder. Thierry tog det andet gardin om sig, og hans mund formede de ord, han ikke længere sagde højt. Kitty gik rasende gennem stuen for at slukke musikken, men fik så øje på sin mor, som smilende betragtede den dansende Thierry, og så nænnede hun alligevel ikke at slukke. Hun stod med armene over kors, mens de valsede rundt om hinanden og mimede til operaen, og hun bad til, at det ikke ville vare alt for længe, og at der ikke kom nogen ned ad trappen.

Og så kom Anthony selvfølgelig. Først kom Byron med en stor stak gamle brædder på den ene skulder. Men Anthony standsede i døren med hammeren i den ene hånd. Han havde huen trukket godt ned over ørerne og kiggede ind. Kitty fangede hans blik og følte en næsten ubændig trang til at gemme sig under sofaen. Det var sådan cirka det pinligste, hun nogensinde havde oplevet. Lige indtil hendes mor fik øje på ham og råbte: „Hey! Anthony!“ og smed et gardin hen til ham. „Så er der tyrefægtning!“ råbte hun, og Thierry holdt to fingre op til hovedet.

Kitty havde lyst til at grave sig ned. Tyrefægtning var en leg, de havde leget med deres far – den var gået ud på, at han havde stået og viftet med et håndklæde, og så havde hun og Thierry forsøgt at ramme ham, inden han nåede at springe til side. Hendes mor skulle ikke lege tyrefægtning. Det var helt forkert. Og nu ville Anthony fortælle hele skolen, at hele hendes familie var rablende sindssyg.

Men han smed hammeren fra sig og greb gardinet, og et øjeblik efter viftede han med det, så Thierry kunne galoppere igennem. Thierry blev vildere og vildere, måske fordi han blev opmuntret af, at han ikke længere var den eneste dreng. Mens musikken blev mere og mere dramatisk, gungrede han rundt i stuen, så sofaborde og tæpper fløj til alle sider, og Anthony flere gange væltede ned i sofaen. Deres mor stod henne i hjørnet ved stereoanlægget og skraldgrinede. Thierry brølede og skrabede i gulvet med foden. Og Anthony grinede over hele hovedet og svirpede gardinet væk med en flot bevægelse. „Olé!“ råbte han, og pludselig råbte Kitty også ‘Olé’. Og for første gang i hundrede år, fordi alle larmede og råbte og grinede, var hun glad – sådan rigtig glad. Nu havde hendes mor taget det andet gardin igen og svingede rundt med det i takt til musikken, og Kitty prøvede at snuppe det fra hende, og af en eller anden grund var det bare vildt skægt at slås om det store stykke mølædt stof. Men så lød der et højt brag oppe ovenpå – det var så voldsomt, at gulvet under dem rystede, og straks stoppede alt. Cd-afspilleren gik i hak, og Isabel gik hen og slukkede for den. „Hvad pokker var det?“ spurgte hun, og så lød der endnu et brag, denne gang knap så højt, fulgt af et par kraftige bandeord.

Gardinet lagde sig omkring Kittys fødder, mens alle i stuen stormede ud til trappen og standsede på afsatsen. Der kom en stor tyk sky af gipsstøv ud fra det store soveværelse, og Matt kom hostende ud derfra, mens han gned sig i øjnene. „Hold da kæft. Det var tæt på,“ sagde han. „Hvis det var sket bare et par minutter før, kunne det have ramt Anthony.“

Anthony stirrede ind i soveværelset. Han var også dybt chokeret og helt grå i hovedet – enten fordi han var rystet, eller fordi han var dækket af støv. Isabel holdt en hånd for næse og mund og gik derind, selv om Matt prøvede at snakke hende fra det. Kitty fulgte efter.

Loftet var væk. Der, hvor der engang havde været en helt glat gipsflade, var der nu et skeletagtigt hul, hvorigennem man kunne se op i det tomme loftsrum ovenover. Der lå en kæmpe bunke træ og gips midt på gulvet. Mors seng har jo stået herinde, tænkte Kitty. Alt det her kunne have landet på hende.

„Jeg ville lige tage lampen ned for at tjekke ledningerne,“ sagde Matt, „og så røg hele molevitten ned med et brag, bjælker og det hele. Det kunne have slået en eller anden ihjel.“

Mr. Granger havde helt røde kinder af at løbe op ad trappen. „Gudskelov, at alle er okay,“ sagde han. „Jeg troede, hele huset var ved at brase sammen. Mit hjerte hamrer helt vildt.“

„Er det farligt at være i huset?“ spurgte Isabel.

„Hvad?“ sagde Matt.

„Var det dét? Bare nogle rådne bjælker? Der er ikke mere, der er nær ved at falde ned, vel?“ Hendes øjne brændte sig ind i hans.

Matt sagde ingenting.

„Jeg har aldrig før set et loft falde ned på den måde,“ sagde mr. Granger.

„Men det er bare det, ikke?“ insisterede Isabel. „Resten er okay. Det var kun det ene rum.“ Kitty kunne se, at hun stod med sin violin. Den måtte hun have skyndt sig at snuppe, da hun troede, huset ville styrte sammen.

Der blev stille et øjeblik. Sig noget, sagde hun i tankerne til Matt. Du skal sige noget nu.

„Det burde altså være helt fint,“ sagde Anthony omme bag hende. „Jeg forstår det slet ikke. Alle de andre gulve oppe ovenpå fejler ingenting. Jeg har selv tjekket dem. Det kan kun have været det her.“

„Ja, Anthony, men du har ikke nok erfaring til at kunne sige det med sikkerhed.“

„Men jeg er sikker på ...“

„Står du der og udsteder garantier, knægt? Er du fuldstændig sikker på, at det her hus er bundsolidt?“ Han stirrede på sin søn, som om han udfordrede ham til at modsige det.

„Hvad mener du med det, Matt?“

Igen blev der stille.

„Jeg kan ikke love noget, Isabel.“ Han rystede på hovedet. „Jeg har jo fortalt dig, hvad jeg mener om det her hus. Jeg kan ikke love dig noget.“

Kitty skulle lige til at gå nedenunder igen, da hun hørte eksplosionen. Et højt knald gav ekko mellem væggene.

„Hvad i alver-“ Isabels stemme døde hen.

Det var, som om al luften var blevet suget ud af huset. Med håret hvidt af støv sprang Matt ned ad trappen, og Kitty og hendes mor løb efter ham. Åh nej, tænkte hun. Det her hus ender med at tage livet af os alle sammen.

Hun brasede ind i Matt henne ved døren. Midt i køkkenet stod Byron med et gevær mod skulderen. Et par meter væk, lige uden for bagdøren, lå der en død rotte.

„Hold da kæft,“ sagde Matt og gik ind i køkkenet. „Hvad er det, du laver, kammerat?“

Rottens ildrøde indvolde var splattet ud over den revnede trappesten. Byron virkede også chokeret. „Jeg gik lige herind for at hente nøglen til varevognen, og så sad den der, lige så fræk.“

„Ad,“ hviskede Thierry dybt fascineret.

Kitty stirrede på dyret og følte en blanding af afsky og medlidenhed. Hendes mors hånd knugede om hendes arm. Hun rettede sig op i sin fulde højde. „Hvad i alverden er det, du laver? Har du taget et gevær med ind i mit hus? Sig mig, er du fuldstændig sindssyg?“ Hendes stemme var hæs.

„Jeg har ikke taget det med ind,“ sagde Byron. „Det er Pottisworths.“

Isabel så på ham en ekstra gang. „A-hvad er det?“

„Han havde det liggende oven på det der skab. Det havde han i årevis.“ Byron pegede hen på et af skabene. „Det troede jeg da, du vidste.“

„Jamen hvorfor skød du den?“

„Det var en rotte. Synes du, jeg skulle have bedt den pænt om at gå sin vej, eller hvad? Man kan da ikke have rotter i et køkken.“

„Du er jo sindssyg!“ sagde Isabel. Hun masede sig forbi Kitty og skubbede til ham. „Vil du så se at komme ud af mit hus!“

„Mor!“ Kitty tog fat i sin mor. Hun rystede ligefrem.

„Ro på, Isabel,“ sagde Matt. „Lad os nu lige falde lidt ned alle sammen.“

„Sig noget til ham,“ kommanderede hun. „Han arbejder for dig. Sig til ham, at han ikke må affyre skydevåben inde i andre folks huse!“

Matt lagde hånden på hendes skulder. „Strengt taget var det ikke indenfor. Men jo, du har ret. Byron, den var sgu ikke helt god.“

Byron kløede sig i nakken. „Det må I undskylde. Men jeg syntes, det var for farligt, når nu der var børn i huset. Der har da aldrig været rotter her i huset. Aldrig. Jeg tænkte, at hvis jeg fik den med det samme ...“

„Så du syntes, det var mest sikkert at affyre et gevær i mit køkken?“

„Det var ikke inde i dit køkken,“ sagde Byron. „Det var i døren.“

Isabel stirrede på det døde dyr, og farven forsvandt fra hendes ansigt.

„Rolig nu, lille frue. Der er jo ingen skade sket,“ sagde mr. Granger beroligende. „Jeg skal nok fjerne den for Dem. Her, knægt, ræk mig lige den der avis. Så, mrs. Delancey, sæt De Dem ned og få Dem en kop te. De har vist fået et helt chok. Man keder sig aldrig her i huset, hva’?“

„Lofter, der styrter sammen, rotter, geværer? Hvad er det dog for et sted?“ sagde Isabel, mest til sig selv. „Hvad har jeg dog gjort?“ Og så, mens Kitty stod og stadig var forpustet efter dansen, vendte hendes mor sig om og gik langsomt ud af køkkenet, som om de andre slet ikke var der, og knugede sin violin ind til sig.

Den musik, der samme aften lød hen over vandet, lød fuldstændig desperat. Den rummede slet ikke den sædvanlige melankolske skønhed, men ramte luften i rasende, skarpe toner.

Kitty lå på sin seng og vidste, at hun burde gå op og snakke med sin mor, men hun magtede ikke at trampe mere rundt i det med Byron og den åndssvage rotte. Hun blev ved med at tænke på Anthony med det røde gardin, på hvordan han havde smilet skævt til hende, som om han ikke syntes, hendes familie var tosset. For første gang var Kitty næsten glad for at være der.

Henry og Asad, der var ude at gå aftentur standsede op, da den sidste arrige tone blev trukket ud.

„PMS,“ sagde Henry.

„Igen priser jeg mig lykkelig for, at jeg bor sammen med en mand,“ sagde Asad.

Henne i skovriderhuset var Laura McCarthy ved at være færdig med opvasken. „Den larm, altså,“ sagde hun og tørrede hænder i et viskestykke. „Den driver mig til vanvid. Jeg forstår ikke, at skoven ikke dæmper lyden.“

„Du skulle have hørt det før,“ sagde Matt, som havde været i højt humør hele aftenen, selv da hun fortalte ham, at to af dækkene på hendes bil skulle skiftes. „Jeg har aldrig oplevet noget lignende. Har du, Anthony?“

Anthony, som sad med blikket stift rettet mod fjernsynet, brummede som svar.

„Hvad mener du?“ spurgte Laura.

Matt knappede en øl op. „Hun er bindegal. Til jul er vi flyttet ind, Laura. Mærk dig mine ord. Senest til jul.“

Kapitel 11

Der er ikke mange landskaber så smukke som Norfolk først på sommeren, tænkte Nicholas ved sig selv, mens han kørte det sidste par kilometer til Little Barton. Han kom forbi små huse, der var bygget af flintesten, og lange rækker med ranglede fyrretræer, som kun var grønne helt oppe i toppen.

I sammenligning med Londons uskønne nordøstlige forstæder, som han lige havde forladt, virker stort set alt andet selvfølgelig grønt og malerisk. Men i dag, efter at han havde lagt storbyens trøstesløse boligblokke, industrikvarterer og grimme højspændingsmaster bag sig, var der noget næsten ulidelig frugtbart over de frodige læhegn og lysegrønne grøftekanter. Symbolikken var ikke til at overse for Nicholas.

Banken havde sagt ja til at give ham en håndsrækning, og de ville gerne se nogle detaljerede planer. „Det er godt at se dig,“ havde Richard Winters sagt og klappet ham på ryggen. „På’en igen, hva’?“

Han havde mange gange prøvet at sige til sig selv, at det jo ikke var sikkert, kvinden ville sælge. At der var masser af andre steder, der ville være lige så velegnede til hans projekt. Men når han lukkede øjnene, så han Det Spanske Hus med de maleriske omgivelser for sig. Han så den smukke dal, landskabet, der lignede noget fra et maleri.

Og selv om han godt var klar over, at han ville få en mere direkte vej tilbage til forretningslivet, hvis han lavede et mindre byggeprojekt på en tidligere industrigrund inde i London, så var det tredje gang på en måned, han kørte fra London til Little Barton. For at han igen ‘tilfældigvis’ kunne havne det sted, han ikke kunne få ud af hovedet, og som viste sig for ham i drømme i smukke farvestrålende brochurer.

Nicholas havde ikke sagt noget om det inde på arbejde. Han mødte op på ejendomsmæglerkontoret hver morgen, punktlig og høflig, og udsatte nok en gang sig selv for stressede kunder, uopfyldte salgsmål og folk, som af uransagelige årsager pludselig ombestemte sig, så handler gik i vasken. Derek var blevet mere og mere vrissen – han var mod forventning ikke blevet forfremmet til chef for alle afdelingerne i hele bydelen – og Nicholas vidste godt, at når han satte Nicholas til at uddele foldere og smutte ned efter kaffe, så handlede det om, at han skulle lade sin vrede gå ud over nogen. Men det generede ikke længere Nicholas. Faktisk syntes han, det var helt rart at komme lidt ud af kontoret, med alle de små irritationsmomenter og den ulmende jalousi, så han kunne få lov at gå og lægge planer i fred. Hans hoved summede af ideer.

„Hvorfor går du og ser så lalleglad ud?“ kunne Charlotte så finde på at spørge, som om hun tog det som en personlig fornærmelse, at han var i godt humør.

På grund af tolv CO2-neutrale boliger med solceller og jordvarme, havde han lyst til at svare hende. Fem luksusvillaer med fire tusind kvadratmeter grund hver. Et luksusetagebyggeri med glasfacade og panoramaudsigt over søen. Der var så mange muligheder, så stort et potentiale, men det hele stod og faldt med, om han kunne overtale enken til at sælge.

Engang var jeg god til den slags, sagde Nicholas til sig selv og satte farten ned, da han så skiltet mod Little Barton. Engang kunne jeg have solgt isterninger til eskimoerne. Hvorfor skulle jeg ikke også kunne klare det her? Jeg skal bare formulere det rigtigt. Hvis man virkede for ivrig, begyndte folk bare at tro, at de sad på en guldmine. Hvis man bød for lidt, blev de så fornærmede, at de ikke ville sælge til én, uanset hvad man siden bød.

Det duer ikke at satse for meget på et enkelt sted, tænkte han, uanset hvor lovende det virker. Han vidste om nogen, at det var den direkte vej til økonomisk ruin. Han holdt ind i landsbyen, mens han vejede for og imod og prøvede at tøjle sin egen begejstring. Han ville ikke tage hen til huset i dag. Han ville prøve at finde ud af lidt mere om det, måske køre lidt rundt, kigge ind ad vinduerne hos nogle ejendomsmæglere. Det var trods alt et område, der var ved at blive mere populært. Faldefærdige gamle lader blev bygget om til beboelse, og små husmandssteder blev sat i stand for at møde den stigende efterspørgsel. Han ville undersøge alle andre muligheder og ikke lade sit hjerte bestemme over sin forstand. Han måtte ikke få alt for store forhåbninger, for så risikerede han at blive skuffet.

Men det var bare så svært.

Nicholas Trent sad i bilen på den mennesketomme vej i et par minutter. Endelig steg han ud af bilen.

„Det er dybt forkasteligt, hvad den mand laver.“

„Det kan du da ikke bare sige, Asad. Du har jo ingen beviser.“

„Beviser,“ fnøs Asad, mens han lagde peberfrugterne til rette på grøntsagsreolen. Rød, gul og grøn i et sirligt mønster. „Det er da tydeligt for enhver, at manden er i gang med at flå huset fra hinanden indefra. Man behøver bare nævne hans arbejde for mrs. McCarthy, så får hun samme farve som den her.“ Han holdt en rød peber frem. „Hun er udmærket godt klar over, hvad det er, han laver. Det er sikkert noget, de har udtænkt i fællesskab.“

„Det at mrs. McCarthy bliver forlegen beviser ikke noget som helst. Det kan da godt tænkes, at hun stadig har det lidt underligt med huset på grund af alt det, hun gjorde for gamle Pottisworth uden at få nogen belønning for det.“ Henry rystede på hovedet. „Faktisk kan der være mange andre gode grunde til, at Laura McCarthy har det underligt med at snakke om sin mand, og du ved lige så vel som mig, hvad det kan være for grunde.“

„Jeg ved bare det, jeg ved. Og det gør du også. Manden stjæler jo praktisk taget fra mrs. Delancey, mens han lader, som om han er hendes redningsmand.“

Solen skinnede ind ad vinduerne til den lille butik og fik blomsterne i spandene udenfor til at lyse. De vajede blidt for brisen og bragte løfter om de varmere måneder, der ventede forude. Men pæonerne og fresiaerne, som kunne ses gennem de nypudsede ruder, og potterne med hyacinter, der stod og pyntede i vindueskarmene, passede ikke rigtig til den trykkede stemning indenfor. Henry så på Asad, mens han rettede sig op, og lyttede til hans vejrtrækning. Høfebersæsonen nærmede sig, og Asads astma blev altid værre på denne tid af året. „Ved du hvad,“ sagde han, „jeg synes, du skulle lade være med at gå alt for højt op i det der.“

„Ved du hvad,“ sagde Asad spidst, „jeg synes, det er på tide, der er nogen, der siger noget til Matt McCarthy.“

Døren gik op, og klokken ringede, da der trådte en mand ind i butikken. Det var en midaldrende mand i et nydeligt jakkesæt. Han var nok bare på gennemrejse. „Er der noget, jeg kan hjælpe med?“ spurgte Henry.

„Øh ... ikke endnu, ellers tak.“ Han gik hen til køledisken med delikatessevarer. „Jeg skulle bare have noget til frokost.“

„Det kan vi i hvert fald godt hjælpe med,“ forsikrede Henry ham. „Bare sig til.“ Han lod manden gå og kigge i fred og gik tilbage til Asad, som var færdig med at nusse med grøntsagerne og nu var gået i gang med at rette på varerne på hylderne.

„Dåserne med fiskekonserves behøver altså ikke at stå i alfabetisk orden,“ hviskede Henry.

Asad sørgede for at dæmpe stemmen, da han svarede. „Men det bekymrer mig, Henry. Det bekymrer mig virkelig.“

„Det angår ikke dig. Og det hvide krabbekød skal stå ved siden af sardinerne.“

„Kitty kommer her hver dag og fortæller, at nu har han brækket en mur ned, eller nu er loftet braset sammen. Mrs. Delancey kommer ind og er helt hvid i hovedet af bekymring over sin økonomi.“

„Alle, der har prøvet at have håndværkere i huset, ved, at det er noget værre kaos, og at det er dyrt. Bare tænk på dengang, vi selv fik nyt køkken.“

„Det hus har ligget der i halvtreds år, uden at der er sket noget.“

„Ja, lige nøjagtig,“ mumlede Henry. „Det er nok derfor, det trænger til en grundig overhaling.“

„Hun aner intet om byggeri. Hun har ikke forstand på andet end musik, og hun er slet ikke kommet over, at hun har mistet sin mand. Matt McCarthy udnytter hende.“ Han hævede stemmen i lutter frustration.

„Men vi ved jo ikke noget om, hvad der er galt med det hus. Som du selv lige sagde, så er der ikke blevet gjort noget ved det i halvtreds år. Det er da ikke til at sige, hvad Matt McCarthy har fundet?“

Asad rynkede arrigt panden. „Hvis det havde været en hvilken som helst anden håndværker end den mand, Henry, så ville jeg uden problemer have kunnet tro på, at der skulle gøres så meget ved det hus.“ Han stillede en dåse makrel på hylden.

Kunden kastede et blik ned i brødkurven.

„Men nu skal du være helt ærlig. Er du fuldstændig sikker på, at Matt McCarthy ikke gør det her for selv at få huset? Er du fuldstændig sikker på, at det her ikke er en form for hævn?“

Henry stirrede ned på sine fødder.

„Nå?“

„Det kan jeg ikke udelukke. Jeg stoler ikke mere på ham, end du gør, men det rager ikke os. Og der vil ikke komme noget godt ud af, at vi blander os.“

De holdt pludselig op med at snakke om det, da kunden gik hen til Asad. Han smilede høfligt til dem. „Jeg er meget ked af at afbryde, men kunne jeg få nogle af de der fuldkornsboller og noget gedeost?“

Henry tøffede om bag disken igen. „Ja, sågerne. Skal De have et par solmodne tomater med? De er simpelthen så gode.“

Nicholas Trent gik ud af butikken med en brun papirpose. Selv om han lige havde været så sulten, havde han mistet appetitten. Han smed posen på passagersædet og kørte ned ad vejen med hovedet fyldt med tanker og en knude i maven af lutter spænding, mens han ledte efter den tilgroede grusvej ned til Det Spanske Hus.

‘Forårspotpourri. En smuk blanding af fresiaer, narcisser og hyacinter. Fås i hvide, rosa eller lyseblå nuancer. Håndbundet buket. For et lille ekstrabeløb leveres blomsterne i en glasvase. Priser fra tredive pund, eksklusiv levering.’ Laura havde slået det op på internettet. ‘Blomster, der varmer om hjertet her i slutningen af foråret. Blomster, der siger: ‘Tak’. Eller: ‘Jeg tænker på dig’. Eller ligefrem: ‘Jeg elsker dig’.

Blomster, som ikke havde været til hende.

Blomster, der var blevet betalt med Matts kreditkort måneden forinden.

Hun havde selvfølgelig ikke set kontoudtoget – Matt var for snu til at lade den slags ligge og flyde, og hun vidste, at han brugte sit firmakreditkort til alt det, han ikke ville have, at hun så. Men hun havde tømt hans lommer, inden hun vaskede hans arbejdsbukser, og den krøllede kvittering var faldet ud sammen med nogle selvskærende skruer og en håndfuld småmønter. Hun vidste, at det var hans kortnummer, ligesom hun vidste alt andet om ham.

Hun vidste dog ikke, hvem der havde fået blomsterne.

Laura McCarthy gik op ad indkørslen med tårerne trillende ned ad kinderne, mens hunden løb af sted foran hende. Tænk, at han havde gjort det igen. Efter alt det, han havde sagt til hende, alt det, han havde lovet hende. Hun havde troet, at de var ude over den slags. Hun var endelig holdt op med at være nervøs og bekymret og føle, at han ikke havde helt nok i hende, at hun manglede et eller andet udefinerbart og derfor altid skulle være på vagt. Hun var holdt op med at se hver eneste kvinde, hun mødte, som en potentiel trussel.

Hvor har jeg dog været naiv.

Laura pudsede næse og lagde slet ikke mærke til alt det smukke: træerne, som stod med bristefærdige knopper, pinseliljerne og blåklokkerne, som piblede op af jorden. Hendes mave var én stor knude, og hendes hoved var et kværnende kaos af raseri og beskyldninger. Det eneste, hun kunne se for sig, var Matts ansigt, der lystent kiggede ind i øjnene på en anden kvinde ... Nej! Sådan måtte hun ikke tænke, det ville hun bare blive skør i hovedet af. Hun kunne høre sin mors advarsler for sig: Hun brød sig ikke om den mand, Laura havde valgt, og Laura ville kun have sig selv at takke for det, når det gik galt. Hun så i ånden, hvordan hun skulle blive ved med at lukke øjnene for sin mands utroskab, indtil han blev for gammel til at rende efter andre damer. „Pokker tage dig, Matt!“ råbte hun ud i luften og følte sig en lille smule åndssvag, fordi hendes gode opdragelse og pæne manerer forbød hende at bruge nogle lidt bedre bandeord.

Hvad skulle hun gøre? Hvad kunne hun gøre, når hun vidste, at det var ham, der sad med alle trumferne? Hvordan kunne han gøre det her mod hende, når hun elskede ham så højt og aldrig havde gjort andet end at elske ham i al den tid, de havde været sammen?

Hun havde haft på fornemmelsen, at der var noget galt. Han havde været for glad, for fjern. Han havde ikke haft lyst til at gå i seng med hende i næsten tre uger, og med Matt var der ikke nogen tvivl om, hvad det betød, selv om han havde undskyldt sig med, at han var for træt, eller at han ville blive længe oppe for at se en film, han bare ikke ville gå glip af.

Laura satte sig ned på en træstub og hulkede, så hun rystede over hele kroppen. Hun var ellers ikke så let at slå ud, men i dag var hun blevet sendt til tælling af en lille stump papir. Hendes ægteskab var en farce. Det var lige meget, hvad han sagde – at det ikke havde noget med hende at gøre, at det bare var sådan, han var. Det var lige meget, at han benægtede det. Hun elskede ham, og det nyttede ikke noget.

„Er De okay?“

Laura rettede hovedet op med et sæt. Halvtreds meter fra hende stod der en mand i jakkesæt. Lidt bag ham stod en bil med motoren kørende og døren i førersiden åben. Han lænede sig til siden, som for bedre at se hende uden at komme for tæt på. Hendes hund sad henne ved siden af ham, som om den slet ikke havde noget med hende at gøre.

Laura blev frygtelig pinligt berørt og tørrede sig febrilsk i ansigtet. „Gud, nej.“ Hun kom rødmende op at stå i en fart. „Nu skal jeg nok gå.“ Hun var helt forfærdet over, at der var en, der havde set hende sådan. Der kom så få mennesker i den skov, at hun slet ikke havde haft fantasi til at forestille sig, at hun ikke var alene.

Mens hun ledte i sine lommer, hørte hun, at han kom nærmere. Han holdt et lommetørklæde frem. „Her,“ sagde han. „Værsgo.“

Hun tog modstræbende imod det og tørrede sig med det. Der er da ingen, der bruger stoflommetørklæder mere, tænkte hun fraværende. Det føltes så underligt beroligende – som om en person, der gik rundt med sådan et, umuligt kunne have ondt i sinde. „Det beklager jeg,“ sagde hun og prøvede at holde op med at hikste. „Jeg har vist en dårlig dag.“

„Er der ... noget, jeg kan gøre?“

Hun var lige ved at grine ved tanken om, at der var noget at stille op nu. „Øh ... nej,“ sagde hun.

Han ventede, mens hun tørrede sig i ansigtet. Det med at græde lå ellers ikke til hende.

„Jeg var ikke sikker på, De kunne høre mig. Jeg vidste ikke, om De havde nogle af de der ...“ Med hænderne prøvede han at mime et sæt høretelefoner. „Det har folk, der lufter hunde, jo tit.“

„Nej ...“ Hun kiggede rundt efter Bernie og skulle lige til at give manden lommetørklædet tilbage, da det slog hende, at det var helt vådt. „Undskyld. Det er vist ikke så rart at få igen sådan.“

„Nå, det ...“ Han viftede med hånden, som om det var fuldstændig ligegyldigt.

Hun fik fat i hundens halsbånd og stod et øjeblik med bøjet hoved uden at vide, hvad hun skulle sige.

„Nu skal jeg nok lade Dem være i fred,“ sagde han, men det så ud, som om han ikke var meget for at gå, „hvis De er sikker på, De er okay.“

„Jeg har det fint. Tak.“

Pludselig kom hun i tanke om, hvor de var. „Ved De godt, at det er en privat vej? Leder De efter nogen?“

Nu var det hans tur til at se forlegen ud.

„Nå, for søren,“ sagde han. „En privat vej. Jeg må være kommet til at køre forkert. Det er overraskende nemt at køre forkert i en skov.“

„Den ender blindt. Hvor var det, De skulle hen?“

Han tøvede et øjeblik og pegede så hen på sin bil. „Jeg ville bare finde et rart sted at spise min frokost. Jeg bor inde i London, så i mine øjne er alle steder herude på landet så kønne.“ Hans smil var så undskyldende, så hjerteligt, at Laura slappede af.

Hun så på hans gode, men lidt slidte jakkesæt, og de triste, varme øjne, og så tog pokker pludselig ved hende: Hvorfor egentlig ikke? Når man tænkte på, hvordan Matt opførte sig?

„Jeg kender et dejligt sted, hvor De kan sidde og spise. Det er omme på den anden side af søen,“ sagde hun. „Hvis De stiller bilen derude i siden af vejen, så skal jeg nok vise Dem det. Det er kun fem minutters gang gennem skoven.“

Lidt derfra sad Kitty bøjet over sine historiebøger og grublede over det, hun havde fundet ud af. Hun havde forsøgt at være forstående, sådan som Mary havde lært hende, man skulle være, men uanset hvordan hun så på sagen, kunne den indtalte besked kun tolkes på én måde.

‘Goddag, mrs. Delancey. Det er mr. Cartwright. Jeg ville bare lige høre, om De havde fået tænkt mere over det, vi talte om. Jeg er blevet ringet op af mr. Frobisher igen. Han er stadig interesseret i at se Deres Ge- Guar- Deres instrument. Jeg ved ikke, om De har hørt de andre beskeder, jeg har lagt, men jeg synes virkelig, det er værd at overveje. Som vi talte om, vil det beløb, han foreslår, betyde en kæmpe forskel for Deres økonomiske situation. Det er over dobbelt så meget, som Deres mand betalte for den ...’

En kæmpe forskel for Deres økonomiske situation. Kitty tænkte tilbage på mr. Cartwright med den store blanke lædermappe. Han havde virket så forlegen over den store bunke vasketøj, der havde tårnet sig op ved siden af ham. Mor havde sendt hende op på værelset, selv om hun ikke selv havde kunnet håndtere det, manden sagde. Og nu vidste Kitty hvorfor. Hun havde ikke villet have, at Kitty skulle vide, at hun havde et valg. Til trods for alt det, der var sket, var den åndssvage violin åbenbart vigtigere for hende, end om hendes familie havde det godt.

Thierry var ikke til nogen hjælp overhovedet.

„Har du hørt nogen af beskederne?“ havde hun spurgt ham aftenen forinden, mens han sad på sit værelse foran computerskærmen og førte krig med tommelfingrene. „Vidste du, at mor kunne have solgt sin violin?“

Han havde bare stirret tomt på skærmen, som om han ikke havde lyst til at vide noget om det.

„Forstår du det ikke? Hvis hun vidste, hun kunne have solgt violinen, Thierry, så havde vi ikke behøvet at flytte til det her hul. Så kunne vi måske være blevet boende i det gamle hus.“

Thierry havde stirret stift frem for sig.

„Kan du overhovedet høre, hvad jeg siger? Er du bare ligeglad med, at mor har løjet for os?“

Da havde han lukket øjnene, som om han havde besluttet sig for ikke at se på hende, mens hun snakkede. Så havde hun sagt til ham, at han var sær, at han var en idiot, der bare fiskede efter opmærksomhed, og var gået ind på sit værelse for at gruble videre.

Mor vidste godt, at der var noget galt. Mens de havde spist aftensmad, var hun blevet ved med at stille Kitty spørgsmål: Var det gået godt i skolen? Var hun okay? Kitty var så rasende, at hun næsten ikke kunne holde ud at se på hende. Det eneste, hun kunne tænke på, var: Vi kunne være blevet boende i huset i Maida Vale. Vi kunne være blevet på vores gamle vej, sammen med de naboer, vi kendte, og i vores gamle skole, og hvis violinen var nok værd, kunne vi måske endda have beholdt Mary.

Hendes mor havde ævlet løs om, at hun havde besluttet sig for at undervise for at tjene nogle penge. Hun havde sat en seddel op henne i Fætrenes butik. Hun sagde: ‘Det bliver nok ikke så slemt’ så mange gange, at Kitty vidste, hun gruede for det. Men alligevel var hun ikke taknemlig over for sin mor, følte ikke med hende. For når hendes mor snakkede om musikundervisning, kom hun til at tænke på violinen igen.

„Elsker du os?“ havde Kitty pludselig spurgt.

Hendes mor var blevet dybt rystet. „Hvordan kan du overhovedet spørge om sådan noget? Selvfølgelig elsker jeg jer!“ Kitty havde fået helt dårlig samvittighed, da hun havde set, hvor chokeret hun var blevet. „Hvorfor?“ havde Isabel spurgt. „Hvorfor spørger du om det?“

„Mere end noget andet?“

„Mere end du kan forestille dig,“ havde hendes mor sagt, helt alvorlig og med grødet stemme. Hun havde givet hende et knus, da de havde spist, som om hun ville forsikre hende om det, men Kitty kunne ikke gengælde hendes knus, som hun ellers ville have gjort. For det var jo bare ord, ikke? Det var helt tydeligt, hvad hun elskede højest. Hvis ikke den dumme violin havde været deres eneste håb, ville Kitty have smidt den ud ad vinduet oppe fra anden sal.

Den følgende eftermiddag gik hun og Anthony sammen hjem fra skole. Hun var kommet for sent til skolebussen, og det var Anthony også, og først da hun kom hjem, slog det hende, at han måske havde gjort det med vilje. De fulgtes efterhånden tit ad, og Kitty var ikke længere så genert over for ham. Han var ret god at snakke med, og hun følte sig tryg ved at gå gennem skoven, når han også var med. Når hun var alene, forestillede hun sig altid, at der stod nogen på lur omme bag træerne.

„Hvad ville du gøre, hvis dine forældre løj for dig?“ spurgte hun, mens de sparkede sig igennem græsset på den tilgroede grusvej. De gik langsomt om eftermiddagen, som om ingen af dem havde travlt med at komme hjem.

„Om hvad?“ Anthony holdt en pakke tyggegummi frem mod hende. Hun tog et stykke og puttede det i munden, mens de gik.

Kitty var ikke sikker på, hun havde lyst til at fortælle ham det. „Noget stort,“ sagde hun så. „Noget, der ville påvirke hele familien.“

Anthony fnøs. „Min far lyver da hele tiden.“

„Siger du aldrig noget til det?“

Han sukkede. „Det pudsige med forældre er, at der gælder et sæt regler for dig og et andet for dem.“

„Sådan var min far ikke,“ sagde Kitty. Hun gik op på en væltet træstamme og balancerede hen ad den. „Han talte til mig, som om jeg var ligesom ham. Selv når han skældte ud, var det, som om ... som om han bare forklarede én noget.“ Nu kunne hun ikke fortælle mere om ham, for så ville hun få tårer i øjnene.

De trådte til side, da der kom en bil op ad grusvejen – den gik næsten helt i stå, da den kantede sig forbi dem. Personen bag rattet, en mand i jakkesæt, løftede hånden, da han passerede dem.

Anthony kiggede efter ham og gik så tilbage på midten af grusvejen med skoletasken over skulderen. „Min far lyver over for alle, og han slipper altid godt fra det,“ sagde han bittert. Så gav han sig til at snakke om noget andet: „På lørdag skal jeg med nogle kammerater i biografen,“ sagde han. „Du må gerne komme med, hvis du vil. Altså hvis du har lyst.“

Et øjeblik glemte hun violinen.

Kitty skottede til ham ud under pandehåret.

Han kiggede lige frem hen ad grusvejen, som om der var noget meget vigtigt derhenne, han var nødt til at holde øje med. „Det er ikke noget særligt. Vi skal bare se en film.“

Klumpen var forsvundet fra Kittys hals. „Okay,“ sagde hun.

Nicholas Trent kneb øjnene sammen mod det skarpe sollys, da han kom ud af skoven og drejede til højre og ind på hovedgaden. I forhold til hvor lang tid det havde taget ham at køre derhen, og hvor lang en frokostpause han var endt med at tage, så burde han have kørt hen til ejendomsmægleren, sådan som det havde været meningen. Men i stedet kørte han tilbage mod motorvejen. Han var distraheret af alle de tanker, der hvirvlede rundt i hovedet på ham.

Og for en gangs skyld havde de ikke noget med huse at gøre.

Kapitel 12

Drengen lå på ryggen og grinede, mens hvalpene kravlede rundt på ham – deres tykke maver og alt for store poter skred på hans trøje. Drenge i den alder minder også lidt om hvalpe, tænkte Byron og lukkede endnu en flyttekasse med tape. Knægten havde fået det meste af formiddagen til at gå med at fare rundt i den lille have sammen med den ivrigt bjæffende terrier. Han var anderledes her, hvor han var væk fra sin mor. Han var meget ivrig efter at lære noget – hvordan man satte hegn op, hvordan man passede de små fasankyllinger, hvilke svampe man kunne spise – og han overøsede hundene med så meget kærlighed, at begge tæverne, som ellers var stærkt mistroiske over for stort set alle andre end Byron, også havde lukket drengen ind i varmen. Han sagde stadig næsten ingenting – det var svært nok bare at få et ‘ja’ eller ‘nej’ ud af ham – men han havde da sænket paraderne en anelse.

Det virkede bare forkert, at en dreng på hans alder var sådan. Når Byron sammenlignede ham med sin niece Lily, som altid snakkede løs og altid tog det som en selvfølge, at andre brugte tid på hende og gav hende opmærksomhed, så blev han helt trist. Det var en forståelig reaktion for en dreng, som lige havde mistet sin far, og der var jo ikke to børn, der reagerede ens på sådan en traumatisk oplevelse. Han havde overhørt enken, mens hun talte i telefon med skolen og prøvede at forhindre læreren i at pudse alskens psykologer og andre eksperter på knægten. „Jeg har snakket med min søn om det, og han vil helst være fri. Jeg synes, han i første omgang skal have lov at takle det her på sin egen måde,“ havde hun sagt. Han havde lagt mærke til, at selv om hendes stemme var rolig, så knugede hun om skuffehåndtaget, så hendes knoer var helt hvide. „Nej, det er jeg godt klar over. Jeg skal nok give jer besked, hvis jeg mener, han får brug for en specialist.“ Han havde i tankerne klappet ad hende: Selv vidste han ikke noget bedre end at få lov at være i fred og slippe for indblanding og overvågning. Men det var svært at lade være med at spekulere på, hvad der mon foregik inde bag drengens tillukkede lille ansigt.

Han bøjede sig ind over køkkenets halvdør. „Kan du lige være alene hernede et øjeblik, Thierry? Jeg skal hente et par ting oppe ovenpå.“

Drengen nikkede bare, og af gammel vane dukkede Byron hovedet, da han begav sig op ad den smalle trappe til sit soveværelse. To kufferter, fire store flyttekasser, en trailerfuld møbler plus et kuld hundehvalpe. Det var ikke meget at have samlet til huse, ikke meget at skulle finde et hjem til. Han satte sig tungt ned på sin seng og lyttede til hundebjæffene nedenunder. Det var ikke verdens mest smarte eller luksuriøse soveværelse, men han havde været glad for at bo her i huset sammen med sin søster og niece. Han havde aldrig haft pigebesøg her – de få gange, det havde været aktuelt, havde han sørget for at tage hjem til pigen – og fordi der ikke havde været noget kvindeligt input, virkede værelset lige så bart og funktionelt som et hotelværelse. Hans søster havde insisteret på at sy gardiner og et sengetæppe, der matchede – han vidste godt, at det var et forsøg på at få ham til at føle, at han igen var en del af et hjem. Han havde sagt til hende, at det behøvede hun altså ikke. Han var alligevel udendørs det meste af tiden. Alligevel havde det været hans hjem, og det gik op for ham, at han var ked af at skulle flytte.

Udlejere vil ikke have lejere med hund. Den eneste, der ikke havde haft noget imod Byrons hunde, havde forlangt seks måneders husleje i depositum, ‘ifald dyrene ødelægger noget’. Det var et fuldstændig latterligt beløb. En anden udlejer havde sagt, at hundene ikke måtte være indendørs. Byron havde forklaret, at når først hvalpene var solgt, kunne hans hunde sagtens sove i hans bil, men den købte udlejeren ikke. „Hvordan kan jeg være sikker på, du ikke lukker dem ind, så snart jeg vender ryggen til?“

De seneste uger var gået så hurtigt. Hans søster var flyttet, og nu var der kun få dage til, at lejekontrakten udløb formelt. Byron havde overvejet at spørge Matt, om han måtte låne nogle penge af ham, men Byron var ikke meget for at stå i større taknemlighedsgæld til ham, og det var i øvrigt heller ikke videre sandsynligt, at Matt ville sige ja.

„Hvad gør vi så, gamle tøs?“ Han aede collien på hovedet. „Jeg er toogtredive nu, jeg har ingen familie, jeg har et arbejde, hvor jeg ikke engang tjener mindsteløn, og nu bliver jeg snart også hjemløs.“

Hunden så sørgmodig ud, som om den også havde indset, hvor usikker deres fremtid var. Byron smilede og rejste sig op, og han forsøgte at lade være med at tænke på det, han lige havde sagt, eller på at huset allerede virkede alt for stille, nu da han var blevet alene. Han ville ikke lytte til sin indre fortvivlede stemme, som prøvede at få ham til at give op. Han vidste af erfaring, hvor nemt det er at lade sig overvælde af den slags tanker.

Livet var uretfærdigt, og sådan var det bare. Det vidste lille Thierry nede i køkkenet, og han havde endda oplevet noget endnu værre end Byron i en alt for tidlig alder.

Byron gik nedenunder. Det var ved at være tid til at følge drengen hjem. Den lokale ugeavis kom her i eftermiddag, og han håbede, der var noget i den. Han iagttog drengen og så, hvor glad han var, og pludselig blev han taknemlig for, at han gav ham noget andet at tænke på.

„Kom, vi smutter,“ sagde han til Thierry og tvang sig selv til at lyde gladere, end han var. „Vi kan jo spørge din mor, om du må få lov at sidde i Steves gravemaskine, når vi rydder den nederste mark.“

Isabel hørte den svage fløjten, da hun var på vej ned ad trappen, og tog uvilkårligt hånden op og trak de to sider af skjortekraven sammen. På den anden side af gangen var Matt i gang med at stoppe en ledning ind i et gabende hul. Hans værktøjsbælte af læder hang lavt på hofterne. Han stod mellem to unge mænd, hun havde set et par gange før, og nu vendte han sig om og smilede til hende. „Du ser vel nok smart ud, Isabel. Skal du noget spændende?“

Isabel rødmede og kunne have sparket sig selv for det. „Øh ... n- nej,“ stammede hun. „Det er bare en gammel skjorte, jeg har gravet frem.“

„Den klæder dig,“ sagde Matt. „Den farve skulle du gå i noget oftere.“ Han vendte sig om mod ledningen igen, da en af de andre mænd mumlede noget til ham. Han begyndte at synge stille ved sig selv. Langt om længe kunne hun genkende melodien: „Hey there, lonely girl ... lonely girl ...“

Hun bekæmpede sin trang til at vende om og gik i stedet ind i stuen, stadig med hånden oppe ved halsen. Det var tredje gang på en uge, Matt havde kommenteret hendes udseende, men hun havde svært ved at tro, at nogen kunne mene, hendes skjorte var specielt bemærkelsesværdig. Den var af marineblåt hør, og den var så gammel, at den var helt tyndslidt. Hun havde fået den af Laurent for mange år siden på en tur til Paris – det var et af de mange stykker tøj, hun for nylig var begyndt at kunne passe igen. Faktisk var der en stor del af hendes tøj, der hang på hende. Hun havde ikke haft ret meget appetit, efter at Laurent døde. Nogle gange tænkte hun, at hvis ikke det havde været for børnene, så havde hun levet af kiks og frugt. Og hun havde ingen at snakke med om børnene, om Kittys skrækkelige humør, om at Thierry stadig ikke sagde noget. Hun talte nok mere med Matt end med nogen anden.

Pludselig stod han i døren. „Angående badeværelset,“ sagde han. „Har du besluttet dig for, om det skal flyttes? Det vil være meget bedre, hvis det bliver flyttet til det tredje værelse.“

Hun forsøgte at huske deres forrige snak om det. „Sagde du ikke, at det ville blive dyrere?“ spurgte hun.

„Jo, lidt, men så ville man kunne dele det op i et garderobeværelse og et badeværelse i direkte forbindelse med soveværelset, og det vil ikke være så svært at flytte rørene. Det vil være meget bedre, end hvis det skal være klemt inde i det hjørne.“

Hun tænkte over hans forslag, men rystede så på hovedet. Lige siden loftet var braset sammen, havde hun haft svært ved ikke at skæve opad, hver gang hun stod og snakkede med nogen. „Det kan jeg ikke, Matt. Jeg synes, vi skal nøjes med at installere et badekar, der fungerer, i det eksisterende.“

„Men Isabel, den anden løsning vil altså være meget bedre. Det vil give huset langt større værdi med et dejligt stort badeværelse og et garderobeværelse.“

Der var noget meget overbevisende over ham, og man kunne høre på hans tonefald, at han var vant til at få sin vilje.

„Jeg ved godt, at du har tænkt meget over det,“ sagde hun, „men det bliver altså ikke i denne omgang. I øvrigt vil jeg rigtig gerne snakke med dig om en stikkontakt i køkkenet. Jeg er nødt til at have køleskabet sluttet til, inden det bliver varmere udenfor.“

„Nå, ja, stikkontakten. Det er ikke så ligetil, som det lyder, på grund af den måde, ledningerne er ført på dernede.“ Han smilede skævt. „Bare rolig. Jeg skal nok finde ud af noget. Dit hår er for øvrigt pænt sådan.“

Hun fangede et glimt af sit eget spejlbillede i spejlet på væggen og forsøgte at finde ud af, om der mon var noget anderledes ved hendes udseende den dag. Det var anden gang, han havde sagt noget om det. Så vendte hun sig væk af skræk for, at han skulle se hende spejle sig. Nogle dage var det, som om han var allestedsnærværende – så kom han smuttende ud af et rum, lige når hun gik derind, nynnede, når hun øvede på violinen, tog sin kaffepause i køkkenet, mens hun lavede mad, og kommenterede dagens aviser. Indimellem havde hun ikke noget imod det.

„Der er altså noget, jeg bliver nødt til at advare dig om. Jeg fandt mere rottelort, da jeg fjernede fodpanelerne. Det kan være, de er blevet forstyrret af, at vi arbejder på huset.“

Hun gøs. Hun havde dårligt kunnet sove siden det med rotten. „Skal jeg ringe efter skadedyrsbekæmperen?“

„Det nytter ikke noget. Der er alt for mange steder, de kan gemme sig, mens gulvbrædderne er oppe. De kan komme ind udefra. Vent hellere med det, til vi er færdige,“ sagde han og gik op ad trappen.

Isabel lukkede øjnene og så for sig, hvordan horder af rotter kom pilende ind i huset i nattens mulm og mørke. Hun sukkede dybt og fandt så sine nøgler og sin pung. „Matt, jeg smutter lige ned og handler. Jeg kommer snart tilbage,“ råbte hun. Hun vidste ikke rigtig, hvorfor hun følte sig forpligtet til at holde ham orienteret om, hvor hun var. Hvis han skulle ind eller ud, brugte han bare den nøgle, der lå under måtten ved bagdøren. Det var ham selv, der nogle uger forinden havde vist hende, at den lå der. Hun var blevet rystet, da hun fandt ud af, at hun og børnene i flere måneder havde sovet i et hus, som alle andre vidste, hvordan man låste sig ind i.

„Matt?“

Han hørte hende ikke. Da hun lukkede hoveddøren, kunne hun høre ham gå og fløjte oppe ovenpå.

Det havde taget hende næsten ti minutter at nå hen forrest i køen til hæveautomaten, mest fordi den ældre mand foran hende havde insisteret på at læse alt, hvad der stod på skærmen, højt. „Ti pund, tyve pund, halvtreds pund, selvvalgt beløb ...“ havde han mumlet. „Tja, hvor mange penge skal jeg i grunden bruge ...“

Isabel havde ikke sukket ligesom kvinden bag sig, selv om det regnede, og hun havde glemt at tage en paraply med. Hun vidste selv alt om, hvor nemt det er at blive helt overvældet, når man skal gøre ting, andre folk synes er simple. I stedet havde hun prikket ham på skulderen, da han glemte at få pengene med fra maskinen, og havde gengældt hans overstrømmende tak med et smil.

Mens hun stod og indtastede sin egen pinkode og det beløb, hun ønskede at hæve, tænkte hun på den gamle mand og på, hvor let man kan blive distraheret, så derfor gik der flere sekunder, før hun lagde mærke til den besked, der dukkede op på skærmen. ‘Der er ikke dækning på kontoen til at udføre transaktionen,’ stod der. ‘Kontakt venligst Deres lokale bankfilial.’

Hun gik ud af køen og ind i banken. Kvinden bag skranken kiggede på kortet, indtastede noget og gentog så det, maskinen havde sagt til Isabel. „De har ikke nok penge på kontoen til at hæve det beløb,“ sagde hun.

„Kan De så fortælle mig, hvor mange penge jeg har?“ spurgte Isabel lavmælt.

Kvinden skrev løs på tastaturet, griflede så et tal ned på et stykke papir og skubbede det hen til hende. „Deres konto er overtrukket. Hvis De hæver mere end det her,“ hun skrev endnu et tal, „så skal De betale strafrenter, fordi overtrækket ikke er bevilget.“

Isabel forsøgte desperat at huske, hvad hun havde betalt for på det seneste, og kom så i tanke om den uventede bestilling af tagsten, den nye faldstamme og lamperne, der havde været dobbelt så dyre, som hun havde regnet med.

„Kunne jeg få Dem til at overføre nogle penge fra min opsparingskonto? Der burde stå nogen. Bare så kontoen går i nul.“

Kvinden foretog overførslen klinisk og effektivt og rakte Isabel endnu et stykke papir, hvor der stod, hvad der var på opsparingskontoen. Tallet var langt mindre, end Isabel havde forventet, men kvinden, som drejede skærmen om mod hende, som om hun gjorde hende en ganske særlig tjeneste, pegede på alle de transaktioner, der var blevet foretaget i løbet af den sidste måned.

„Øh ... jeg er ved at få mit hus renoveret,“ sagde Isabel med usikker stemme.

Kvinden smilede medlidende til hende. „Jeg føler med dig,“ sagde hun.

Isabel kørte slukøret hjemad med kartofler og baked beans i stedet for salat og en hel fersk kylling, sådan som hun ellers havde haft planer om. For at muntre sig selv lidt op tændte hun for en gammel Händel-cd, som havde forputtet sig i handskerummet. Hun havde aldrig før tænkt over, hvad mad kostede, men nu, hvor hun var blevet konfronteret med sin hastigt skrumpende opsparing, kunne hun godt se, at hun blev nødt til at spare. Hvis de holdt op med at spise kød og fisk, kunne de spare rigtig meget, og saftevand var også betydeligt billigere end juice. Aftenen forinden havde hun stoppet Thierrys sokker, hvor hun før bare ville have kasseret dem og købt nogle nye, hvis der kom huller i. Der havde været noget næsten meditativt ved at sidde foran ilden med håndarbejdet – hun havde følt sig vældig huslig og effektiv.

Hun var nået næsten en halv kilometer ned ad grusvejen, da Dolores med vanlig sans for timing besluttede sig for at knuse hendes sidste rest af optimisme. Motoren havde i flere dage haft svært ved at starte – hvilket Isabel havde valgt at ignorere – og nu gik den helt i stå, mens bilens undervogn slingrede hen over en stor vandpyt midt på grusvejen. Isabel blev siddende med vinduesviskerne standset midt på ruden og musikken bragende ud af højttalerne. Hun skruede ned og forsøgte at dreje nøglen, men det hjalp ikke.

„Din gamle møgspand!“ råbte hun. Da hun steg ud af bilen, sank hendes fod ned i det kolde, mudrede vand, og hun flåede den op med et højt svup og gik om til motorhjelmen, som det lykkedes hende at få bakset op. Halvvejs i ly for regnen stirrede hun ned på den tikkende motor uden at ane, hvad hun skulle kigge efter.

„Hvorfor?“ spurgte hun højt. „Hvorfor lige nu? Kunne du ikke bare have ladet mig nå hjem?“ Hun sparkede til kofangeren og rakte så ud efter oliemåleren – det var det eneste i motoren, hun vidste, hvad var. Men da først hun havde tjekket olien, kunne hun ikke komme på andet, hun kunne gøre. Regnen blev ved med at vælte ned fra den blygrå himmel, og hun skulle virkelig nære sig for ikke også at skælde ud på vejret.

Hun havde faktisk ikke engang lyst til at vende tilbage til huset. Nogle gange var det, som om det åd hende op, som om hun var blevet slave af det, og al hendes energi blev brugt på den endeløse istandsættelse. Hvor hun engang kunne tænke på lige det, hun havde lyst til, havde hun nu hovedet fyldt med en endeløs række beslutninger – hvor skal den her stikkontakt være, hvilken slags træ skal der være her, hvor brede skal fodpanelerne være?

Hun prøvede at lade være med at tænke på, hvordan det ville have været, hvis Laurent havde været i live. Det var de små ting, der slog hende helt ud, i stedet for hendes tab: bilen, der ikke ville starte, de uforståelige breve fra banken, lærerens bekymrede besked, som hun ikke kunne snakke med nogen om, rotten i køkkenet. ‘Jeg er ligeglad,’ havde hun lyst til at råbe, når håndværkerne for 117.gang kom og spurgte hende om noget. ‘Jeg vil bare have et hus, som fungerer, et, jeg ikke behøver tænke på. Jeg vil tænke på symfonier, ikke samlemuffer.’

„Og jeg vil have en bil, der kan fragte mig ned og handle og hjem igen!“ råbte hun. „Er det virkelig for meget forlangt?“ Hun sparkede til forhjulet og nød næsten den smerte, der opstod i hendes fod. „Jeg gider ikke alt det her pis! Jeg vil have mit gamle liv tilbage!“

Hun satte sig ind i bilen igen. Håret dryppede ned på skuldrene, og hun lukkede øjnene fast i og tog et par dybe indåndinger. Hun forsøgte at regne ud, om det ville tage længere tid at gå tilbage til butikken og ringe efter autohjælp, eller om hun bare skulle gå ned til huset. Hun havde lånt Kitty sin egen mobiltelefon samme morgen i et forsøg på at få sin mugne datter i bare lidt bedre humør, og hun regnede sig frem til, at begge løsninger ville koste et kvarters gåtur i regnen. Isabel lukkede øjnene og lod musikken minde hende om, at det her på et tidspunkt ville gå over, at hendes liv indeholdt andet end det her.

Da hun slog øjnene op igen, kunne hun gennem den våde forrude ane noget rødt, der kom slingrende op ad grusvejen mod hende. Det var Matts varevogn.

„Har du problemer med bilen?“ Han steg ud en meter foran hendes bil.

„Den døde bare.“ Hun blev helt overvældet af lettelse over at se ham. „Jeg ved ikke, hvad der er i vejen med den.“

Han gik hen og åbnede motorhjelmen og så ned i motoren. Musikken bragede ud af den åbne passagerdør. „Musik skal der til, hva’?“ sagde han. Han stak hjemmevant hånden ned i motoren, gjorde et eller andet og tog atter hånden til sig. „Prøv at starte den igen.“

Hun drejede nøglen og forsøgte forgæves at få liv i bilen.

Han lyttede og gjorde så tegn til, at hun skulle skrue ned for musikken, så han bedre kunne høre motoren. „Igen,“ kommanderede han. Og så: „Vent lige et øjeblik.“

„Hvad er det, du kan høre?“ spurgte hun fascineret. „Hvad er det, du kan høre, som jeg ikke kan?“

Hun steg ud af bilen. Det virkede forkert at sidde inde i tørvejr, mens han gjorde alt arbejdet. Da han så hende, tog han sin jakke af og gjorde tegn til, at hun skulle gå i ly under den, og så gik han tilbage til sin varevogn og hentede en klud. Han kom tilbage, fiskede et stykke gummi ud og tørrede det omhyggeligt. Så rensede han nogle små dimser. Da han var færdig, var hans grå T-shirt gennemblødt, og hans hår skinnede af vand.

„Prøv så nu,“ sagde han. Isabel satte sig ind og forsøgte igen, hendes våde fingre smuttede på nøglen. Motoren startede lydigt. „Hurra!!“ udbrød hun henrykt og fór sammen, da Matts ansigt pludselig dukkede op foran vinduet med huden blank af regn.

„Strømfordeleren,“ sagde han og kneb øjnene sammen mod vandet, der strømmede ned over hans ansigt. „Den bliver gennemblødt på en lav bil som den her, når der er så mange pytter. Du skulle give den en gang WD-40. Ved du hvad, nu kører jeg med dig tilbage og får drengene til at vende oppe for enden og følge efter os tilbage til huset. Bare for at være sikker på, at du kommer godt hjem.“

Inden hun kunne nå at protestere, havde han sat sig ind på passagersædet og gjort tegn til, at hun skulle kante bilen forbi hans varevogn. Hun kunne mærke mændenes øjne på sig, da hun passerede, og var stærkt bevidst om sin våde skjorte og om, at der sad en mand så tæt på hende.

„Nu må du gerne høre musik igen,“ sagde han. Hun skruede lidt op og lod cembaloets triumferende toner skylle ind over sig. „Händel,“ sagde hun, da hun så, at han kiggede på coveret til cd’en.

„Det skulle vel aldrig være ...“

Hun fnisede. „Jo. Jo, det er lige præcis den. Water Music.“ Og han skraldgrinede som svar.

Bagefter vidste Isabel ikke rigtig, om det var på grund af lettelse over det med bilen, fortvivlelsen over sin økonomi eller måske en længe undertrykt følelse, som hun trængte til at få afløb for, men da hendes upålidelige gamle bil bumpede op ad grusvejen mod hendes ensomt beliggende, utætte, pengeslugende hus, kom hun til at grine, og til sidst lo hun så voldsomt, at hun fik tårer i øjnene og blev helt bange for, at latteren ville gå over i noget andet.

Hun drejede ind foran huset, slukkede motoren og holdt op med at grine. Fordi bilen ikke længere bevægede sig, og musikken var holdt op med at spille, virkede stilheden i bilen pludselig så overvældende.

Hun stirrede på sine hænder, på det mørke stof, hvor regnen havde gennemblødt hendes lange nederdel, på det tydelige omrids af hendes bryster mod den fugtige skjorte. Hun kunne fornemme, at han kiggede på hende, og prøvede at sætte et neutralt ansigt op.

„Det er så rart at se dig smile,“ sagde Matt stille. Hans blå, intense øjne mødte hendes, og det der vidende blik var forsvundet. Han lagde hånden på hendes skulder.

Hun fik nærmest stød, men så åbnede han bildøren og steg ud. Han gik gennem regnen hen til den ventende varevogn, og Isabel lagde hånden op på skulderen og mærkede den varme, hans hånd havde efterladt.

Der var ingenting – ikke engang for en, som tjente dobbelt så meget som Byron. Ingenting inden for en rimelig afstand af det sted, hvor han havde boet størstedelen af sit liv. Han sad i sin bil og gennemtrawlede lokalavisen for små annoncer, der måske ville kunne tilbyde ham et hjem, mens regnen trommede på forruden, og hvalpene peb og knurrede ad hinanden omme bagi. Der var annoncer for fine, nye rækkehuse, toværelses lejligheder og skovriderboliger, hvor der ikke længere boede nogen skovrider. Men der var ikke noget til en mand med lav indtægt og stort set ingen opsparing.

Når Byron tænkte helt nøgternt på sin situation, kunne han faktisk ikke helt forstå det. Det var sådan noget, der skete for andre folk. Men omvendt, for nogle år siden havde han også boet et sted, hvor han heller aldrig havde troet, han skulle komme til at sætte sine ben.

Byron havde ikke længere nogen planer, ud over at finde et midlertidigt sted at bo. I ren desperation havde han overvejet at aflevere hvalpene på et dyreinternat, så han nemmere kunne finde et sted til sig selv. Men de var så små, at han så ville blive nødt til at aflevere tæven hos dem, og han kunne ikke bære at skille sig af med Meg eller Elsie. De var stort set alt, hvad han havde.

Han kunne have spurgt sin søster, om han måtte sove på hendes sofa et par uger, men det virkede heller ikke fair. Hun var lige begyndt på en frisk, og han kunne ikke få sig selv til at sabotere deres første uger som en rigtig familie. Han havde da venner i The Bartons, men ikke nogen, han kendte godt nok til at bede om så stor en tjeneste. Han havde fundet ud af, at der var masser af folk, som stod i en lignende situation: Ingen af dem regnede sig selv for at være hjemløse, men de havde af forskellige årsager ikke lige noget at bo i, så de sov på folks sofaer, i gæsteværelser og campingvogne og bad venner og bekendte om tjenester for at sikre sig endnu en uge med tag over hovedet. Han kunne selvfølgelig godt køre de tre hundrede kilometer ud til sine forældres lille pensionistbolig ude ved kysten, men hvad ville det nytte? Derude havde han jo ikke noget arbejde, og han og hans hunde passede bare virkelig dårligt ind i deres hus med de pletfrie cremefarvede væg-til-væg-tæpper og uendelige mængder af nips. Han kunne ikke bede dem om penge, for han vidste godt, hvor lidt de selv havde at gøre godt med.

Desuden kunne han heller ikke nænne at skuffe dem en gang til og indrømme, hvor dybt han var sunket. Ingen har lyst til at skulle beskrive sig selv som hjemløs – han ville ikke have, andre skulle se ham sådan, som det ord ville stemple ham. Byron sukkede opgivende. Han sad og spekulerede, indtil himlen blev mørk, og hundene peb i frustration over at skulle være spærret inde.

Endelig startede han bilen og begyndte at køre.

Det var blevet mørkt, da han parkerede sin gamle Land Rover i lysningen ved indhegningen med fasanerne. Han havde valgt dette sted, fordi det var på Matts jord: Der var ingen, der ville studse over, at hans bil holdt her. Klokken var næsten otte. Han lagde hvalpene over i en papkasse, og så tog han en taske over skulderen og gik, tæt fulgt af de to voksne hunde.

Byron kendte denne del af skoven så godt, at han ikke behøvede at lyse for sig med en lommelygte. Han var gået her næsten hver dag i mange år og var vokset op lige i nærheden, så han kunne uden at tænke over det gå hen over hvert et hul og hver en nedfalden gren lige så sikkert som en bjergged. Han gik gennem det tætte mørke under løvtaget, akkompagneret af en ugles tuden i det fjerne og de desperate skrig fra en kanin, der var blevet fanget af et rovdyr, men han ænsede ikke andet end regnens hvisken og sine mudrede støvlers taktfaste skridt.

Endelig kunne han se lysene. Han standsede op ved kanten af marken og overvejede endnu en gang, om han skulle gøre det. Og da han så op på vinduet, trådte kvinden frem, så hendes silhuet aftegnede sig knivskarpt mod den oplyste stue, og hun trak de lange gardiner for og gik langsomt væk fra vinduet. Bagefter slog det ham, at det havde været lavpunktet: Aldrig havde han følt sig så udenfor, så alene, som da han så hende udføre den lille hverdagsagtige handling.

Hvalpene sprællede i den fugtige papkasse. Det er kun for en kort periode, sagde han til sig selv og tørrede sig i ansigtet med den frie hånd. Bare til de er blevet vænnet fra, og jeg kan sælge dem. Bare til jeg er kommet på fode igen. Han tog kassen under den ene arm og gav hundene besked på at være stille, og så gik han hen langs kanten af marken, indtil han fik øje på den dør, han ledte efter. En lille tilbygning, der stak ud fra selve huset, i mursten og træ.

Låsen havde været i stykker, lige så længe han kunne huske, for det træ, den sad i, var så råddent, at den var ved at falde ud. Han åbnede den ganske lydløst og hørte i det fjerne lyden af en violin, og en barnestemme, der sagde noget. Han trådte ind ad døren og gik ned ad stentrappen. Der lugtede af olie og lidt af svovl inde under huset, men der var i det mindste tørt, og der var adskillige grader varmere end natteluften udenfor, der stadig rummede en snert af vinterkulde. Han kunne høre den sagte rumlen fra vandvarmeren, men først da døren var lukket bag ham, vovede han at tænde lommelygten.

Kælderrummet under huset var, ligesom han huskede det: Det var vinkelformet, den gamle, rustne vandvarmer stod i det fjerneste hjørne, og ved siden af døren var der en brændestabel, som skærmede ham fra syne, hvis der skulle komme nogen derind. Der var en gammel, beskidt vask og en dør, som førte op til køkkenet via bagtrappen. Den havde hængelås på. Der var ingen fare for, at et af børnene skulle komme derind, for de havde ingen grund til at komme der. Det var faktisk meget muligt, at enken slet ikke var klar over, at der overhovedet var et rum.

Byron stillede kassen på gulvet og rullede sin sovepose ud. Med en blanding af udmattelse og tilfredshed lagde Meg sig ned og lod hvalpene die. Han ville hente resten af sine ting dagen efter. Han stillede foder frem til Meg og Elsie, fyldte en skål med vand og vaskede sig så godt, han kunne, i den lille vask. Så slukkede han endelig lommelygten og satte sig i hjørnet ved siden af en rist, hvorigennem han kunne se et lille stykke af nattehimlen. Han lyttede til hundene og forsøgte at lade være med at tænke på sine omgivelser. Han prøvede at lade være med at tænke på noget som helst. Det var noget, han havde lært at gøre for længe siden.

Han skulle lige til at kravle ned i soveposen, da han fik øje på noget metal, der skinnede. Det var blankt, nyt metal, ikke ligesom de rustne, anløbne hængsler og skruer, der var overalt i det gamle hus. Byron tændte lommelygten og rettede strålen derhen. I hjørnet henne ved døren ind til køkkenet stod der en dyretransportkasse. En ny transportkasse af trådnet og med en bakke i bunden – sådan en, man kan have en lille kat i.

Da Byron løftede den op, lagde han mærke til ekskrementerne i hjørnet. Transportkassen havde ikke været brugt til en kat.

Og hængelåsen til gangen ind til køkkenet var blevet savet over.

Byron satte sig ned, og for en stund glemte han sin egen håbløse situation. Han tænkte på en ubuden gæst oppe i køkkenet.

Kapitel 13

Isabel havde fået at vide, at vinteren ville blive en prøvelse i et hus, der var så stort og forfaldent og lå så isoleret. At det ville blive umuligt at varme op, at der ville være et evindeligt sus og træk på grund af det utætte tag, og at der ville komme fugt nede fra søen. Men nu da det var blevet sommer, havde hun fundet ud af, at det varmere vejr havde skabt nogle helt nye problemer. Det var, som om naturen vidste, at den sidste Pottisworth var død, og at en tronraner havde overtaget hans plads, og derfor havde besluttet sig for at tage Det Spanske Hus tilbage, sten for sten, tomme for tomme. Blåklokker, tulipaner og hyacinter var spiret frem, og mellem klinkerne omkring huset piblede ukrudtet op, først som bittesmå frodige skud, men straks efter tårnede det sig op som uvenlige tidsler, giftig eng-brandbæger eller fuglegræs, der bredte sig voldsomt. Flere ugers regn havde fået en masse mos til at vokse frem på pudsen, mens hækkene, der var vokset til i efeu og tornebuske, skød helt vildt. Græsset, som havde været et tyndt tæppe, blev frodigt og langt og fyldt med mælkebøtter og smørblomster, og stier og grus groede fuldstændig til. Et par gamle frugttræer væltede simpelthen og lå der som en stum anklage om, hvor elendig hun var til at passe haven. Kaninerne gravede et underjordisk gangsystem, og indgangshullerne, som man kunne være uheldig og forvride en ankel i, var skjult i græsset, mens muldvarpenes undergravende virksomhed efterlod friske jorddynger med jævne mellemrum, ligesom store punktummer.

Inden døre så det lidt bedre ud. Matt og hans folk kom og gik hver dag, de slog huller i murene og murede dem til igen. Nogle steder kunne hun se, at der skete forbedringer: Nu var taget tæt, og skorstenen hældede ikke længere faretruende til siden. Hun var nu den lykkelige ejer af en faldstamme, som transporterede toiletaffaldet væk, så de ikke risikerede at få tyfus, og en ordentlig køkkenvask. Adskillige af vinduerne var blevet skiftet, indimellem var der varmt vand i hanerne, og der var et delvist installeret varmesystem, som skabte håb om, at der ville komme varme på til næste vinter, men som lige nu lækkede vand ud på de nye gulvbrædder.

Men hun havde ikke noget funktionsdygtigt badeværelse og ingen stikkontakt til køleskabet, selv om hun så tit havde bedt om det. Og hvad værre var, hun havde en bunke kontoudtog, som dokumenterede de astronomiske omkostninger, og en bog, hvor hun skrev ned, hvad Matt McCarthy havde fortalt hende, der skulle laves, sammen med de summer, han havde skrevet ned over for. Tallene med de mange nuller gav hende nye chok hver dag.

Hun sad ved køkkenbordet en hel formiddag og lagde sine kontoudtog i orden, og nu så hun sort på hvidt, hvordan hendes økonomiske situation var. Det gjorde hende næsten helt svimmel, som om hun stod og balancerede på kanten af en dyb afgrund. Der er kun så lidt tilbage, tænkte hun. Og der er kun mig. Det er mig, der har ansvaret for det hele. Børnene er afhængige af mig. De havde åbenbart slet ikke tænkt på den mulighed, at hun ikke magtede at bære dette ansvar.

I det samme kom Matt ind i køkkenet med en pose croissanter fra bageren. Han satte sig ned foran hende. „Værsgo,“ sagde han og holdt en hen til hendes læber. „De er rigtig gode. Prøv at smage.“ Hun følte sig så mærkeligt genert og var meget bevidst om, at han så på hendes mund, da hun åbnede den. Han smilede skævt. „De er gode, ikke?“ Hans store hænder var ru og barkede efter mange års hårdt arbejde. Og mens hun nikkede og tyggede, smilede han igen, som om han fik noget bekræftet. Han havde efterhånden tit noget med: rigtig kaffe, så hun kunne lave ordentlig kaffe til ham, æg, som de havde fået af en anden kunde, chokolademuffins og småkager, når en af hans folk havde været et smut nede i byen. Hun kunne aldrig rigtig finde ud af, om hun skulle være glad for, at han var der, for det betød, at hun ikke var alene med faren for rotter, utætheder eller et defekt komfur, eller frygte det, for det virkede, som om han var mere herre i hendes hus, end hun var. Hans store karisma gjorde, at hun altid gik med til hans forslag, også i de tilfælde, hvor hun oprindelig havde besluttet sig for det modsatte.

„Gud, så fine hænder du har,“ udbrød han, da hun samlede croissanten op igen. Byron stod henne i døren. „Se dem lige, Byron. Har du nogensinde set sådan nogle hænder?“ Hun rødmede, da han tog fat om en af dem.

„De er blevet beskyttet,“ sagde hun. „De har aldrig lavet ret meget andet end at spille violin.“

„Der er ikke et mærke på dem, de er helt glatte. De er ligesom ...“ Han vendte sig om mod Byron. „Ligesom hænderne på en statue.“

Byron mumlede samstemmende, og hun følte sig så fjollet. Matt drak det sidste af sin kaffe og rejste sig op. „Lad nu være med at spise dem alle sammen på én gang,“ sagde han tilbage over skulderen, da han gik ud af køkkenet.

Isabel så på sit slunkne checkhæfte og den krøllede papirpose ved siden af det. Hun troede ikke engang, de dejlige croissanter kunne hjælpe på hendes humør. Hendes kontoudtog havde fortalt hende den ubestridelige sandhed. Hun samlede dem i en bunke. Udenfor kunne hun se Matt give en besked til Byron, der sad på førersædet i gravemaskinen. De var ved at grave ud til et nyt rør.

Jeg er nødt til at stoppe det her, sagde hun til sig selv. Det var lige meget, hvor slemt det stod til med huset, for der var næsten ingen penge tilbage.

Isabel kom traskende hen over græsset fra huset. Hun havde en lang nederdel og en stor ulden cardigan på. Hendes hår faldt løst ned over skuldrene, og den kraftige brise blæste løse lokker ind foran hendes ansigt. Matt gik hen og lagde Svens tegninger ind i gravemaskinen.

„Jeg har te med til jer,“ sagde hun og holdt to krus frem.

Matt smilede skævt til Byron. „Mrs. Delancey ved nok, hvordan hun skal forkæle os. Det er ikke ligesom visse andre, hva’, Byron?“

„Tak.“ Han så Byron tage imod det krus, hun rakte ham, med fingre, der stadig var sorte af jord.

„Vi stod lige og snakkede om, at der engang var en køkkenhave derovre, inden den der havemur styrtede sammen.“ Matt pegede på et område, der til to sider var omgivet af røde mursten. Han kunne stadig se haven for sig og huske espalieret med æbletræer, som hed Gascoyne’s Scarlet, D’Arcy Spice og Enneth’s Early. „Der er stadig et par frugttræer tilbage. Du burde få en rimelig høst her til efteråret.“ Hvis du da stadig er her til den tid, lagde han til i tankerne.

Byron sænkede kruset. „Der er et par højbede omme bagved. Dem har der været dyrket grøntsager i. Måske kunne Thierry godt tænke sig at dyrke noget i dem. Min niece elsker den slags.“

Matt havde aldrig hørt ham sige så meget uopfordret.

„Jeg skal gerne vise ham, hvordan man gør,“ fortsatte han. „Ærter er noget af det nemmeste at dyrke.“

„Det kan da godt være, han ville synes, det var sjovt,“ sagde Isabel og strøg håret væk fra ansigtet. „Tak.“

Byron trådte frem og skrabede lidt mudder af støvlerne. „Jeg vil for resten gerne sige undskyld for det med rotten. Jeg har lagt jagtgeværet op på loftet, hvor der ikke er nogen, der kan komme til det.“

„Tak,“ sagde hun igen.

„Jeg tror ikke, du vil blive generet af flere rotter.“

„Det kan du da ikke vide noget om,“ indskød Matt.

„Jo, det tror jeg faktisk godt, jeg kan,“ sagde Byron bestemt med blikket rettet mod jorden lige foran Matts fødder. „Jeg tror faktisk, jeg med ret stor sikkerhed kan sige, at det var et enkeltstående tilfælde.“

„Nå? Jamen ... det er jeg godt nok lettet over at høre,“ indrømmede Isabel. „Jeg har haft mareridt om den rotte. I flere nætter kunne jeg slet ikke sove. Du, Matt,“ sagde hun og vendte sig om mod ham, „kunne jeg lige låne dig et øjeblik? Der er noget, jeg skal snakke med dig om.“

Uden at sige noget satte Byron sig ind i gravemaskinen igen.

Isabel åbnede munden for at sige noget, men lukkede den så igen. Endelig kiggede hun op på Matt og holdt håret væk fra ansigtet med den ene hånd. Hun så på samme tid undskyldende og en lille smule trodsig ud. „Jeg er nødt til at stoppe det her.“

Matt løftede det ene øjenbryn.

„Arbejdet på huset,“ sagde hun. „Det, I har lavet indtil nu, har været fantastisk, men jeg kan ikke mere. I hvert fald ikke i denne omgang.“

„Vi kan da ikke bare stoppe,“ sagde han. „Vi er midt i alt muligt. Man kan da ikke efterlade alt det halvfærdigt.“

„Det bliver vi altså bare nødt til. Jeg har gennemgået tallene, og det går ikke, at vi ... at jeg fortsætter, ikke lige nu. Jeg sætter stor pris på det, du har lavet, Matt, det gør jeg virkelig, men jeg er også nødt til at se fornuftigt på det.“ Hun rødmede, mens hun sagde det.

„Jamen det vil være en virkelig dårlig idé at stoppe lige nu.“ Han pegede hen på gravemaskinen. „Det arbejde, vi er i gang med, er jo netop det allermest nødvendige. I kan ikke undvære en ny stikledning. Og vi er kun halvvejs færdige med badeværelset. I kan nok godt klare jer det næste par måneder uden varme på i de øverste værelser, men jeg vil råde dig til at få det lavet færdigt – du vil ikke kunne få fat i nogen, når vinteren nærmer sig, og når først jeg slutter her, er jeg booket helt op.“ Pludselig lagde han mærke til, hvor bleg hun var.

„Du har ikke forstået det, Matt.“

„Jamen så forklar mig det.“ Hun duftede en lille smule af citroner.

„Okay. Det her er blevet meget dyrere, end jeg havde regnet med, og jeg har ikke råd til, at du fortsætter arbejdet. Jeg kan ikke betale dig for at lave mere.“

Hun var lige ved at græde. Hendes yderste vipper glinsede og lignede spidserne af små sorte stjerner. „Javel, ja,“ sagde han og flyttede vægten over på det andet ben. Der lå jordbunker rundt omkring den nygravede rende, hvor rørene stadig manglede at blive lagt ned. Den nye sanitet til badeværelset stod stadig i indpakningen omme på bagverandaen. Han havde valgt tingene for flere måneder siden: et antikt støbejernsbadekar med løvefødder og en stor vask. Det var lige præcis det, Laura havde ønsket sig. Han var efterhånden tit begyndt at glemme, at det var Isabels hus.

„Tro mig,“ sagde hun stille, „hvis jeg havde råd til at lade dig fortsætte, så ville jeg gøre det.“

„Ser det så slemt ud?“ spurgte han.

„Ja.“ Hun mødte ikke hans blik.

De stod og lyttede til rågernes skrig i det fjerne.

„Er du okay, Isabel?“

Hun nikkede og bed sig i læben.

„Ved du hvad, det synes jeg, vi skal lade være med at bekymre os så meget om lige nu. Jeg får drengene til at færdiggøre de opgaver, de er i gang med nu, og så stopper vi der.“ Hun skulle til at afbryde, men han holdt hånden frem. „Lad være med at spekulere mere over det. Du behøver ikke betale mig for det hele lige nu. Vi finder ud af noget.“

Bagefter slog det Matt, at han ikke havde valgt sine ord med særlig stor omhu. Faktisk havde han ikke rigtig tænkt over, hvad han sagde. For selv om han havde set frem til det øjeblik i flere måneder – næsten lige siden det var gået op for ham, hvor verdensfjern husets nye ejer var – så kunne han ikke rigtig glæde sig over det. Han var blevet distraheret af Byron – af hans tonefald, da han havde sagt det med rotten. Af hvordan han havde set på Isabel, da han tog imod tekruset.

Matt McCarthy følte sig helt ude af balance.

Mens Isabel gik derfra med bøjet hoved og ludende skuldre, slentrede han hen til Byron. „Jeg skal lige snakke med dig,“ sagde han henkastet.

Byron så op.

„Om enken,“ sagde han. „Pas nu på med at involvere dig for meget.“

Til Matts store overraskelse protesterede Byron ikke. Han forsøgte ikke engang at lade, som om han ikke forstod, hvad Matt mente. Han rettede sig op, så han var et halvt hoved højere end Matt, og deres øjne mødtes længere, end Matt havde regnet med. Byrons blik var svært at afkode.

„Du prøver jo at få mig til at holde mig væk,“ sagde han, med dyb og rolig stemme. Så gik han derfra, men hans ansigtsudtryk havde tydeligt sagt det, han ikke havde sagt højt: Selv du kan kun bede folk om at holde sig væk fra noget, der er dit.

Sidst på eftermiddagen blæste det op begyndte at regne, og Matt og hans folk stod i den øsende regn og baksede med den mere og mere klumpede jord. Det endte med, at de tog tidligt hjem. Gravemaskinen stod ubevægelig på plænen i et hav af mudder. Indimellem så Isabel på den og kiggede så væk igen. Den skriggule maskine mindede hende om deres økonomiske situation. I et forsøg på at komme i lidt bedre humør havde hun bagt småkager, men det var umuligt at vide, hvornår de var bagt færdig, og fordi hun blev distraheret af en Schubert-symfoni, glemte hun dem. Da børnene kom hjem, havde kagerne samme farve som gammelt sadellæder, og de lugtede også ligesådan.

Thierry slyngede sin skoletaske hen over en køkkenstol, tog en kage fra risten, snusede til den og lagde den tilbage. Kitty så bare på dem og løftede øjenbrynene.

„Har I haft en god dag?“ spurgte Isabel.

Thierry trak på skuldrene. Kitty rodede i sin taske.

„Kitty? Har du haft en god dag?“

„Den har været ligesom de fleste andre,“ sagde hun bare.

Isabel rynkede panden. „Hvad skal det sige?“

Kitty vendte sit lille skarpe ansigt om mod hende med et ryk. „Det skal sige, at nu hvor jeg er tvangsindlagt til at gå på en ny skole, hvor jeg ikke har nogen venner, og bo i et hus, jeg hader, i et område, jeg ikke kender, så er den ene dag lige så skidehæslig som den anden. Okay?“

Isabel havde det, som om hun var blevet slået i maven. Sådan havde Kitty aldrig før talt til hende. „Hvad er der i vejen?“ spurgte hun. „Kitty, hvad i alverden går der af dig?“

Kittys øjne lyste af foragt. „Lad være med at lade, som om du ikke ved det,“ sagde hun.

„Jamen det gør jeg ikke.“ Isabel hævede stemmen. Hun magtede ikke det her i dag, ikke oven på alt det andet.

„Du lyver!“

Isabel trak en stol ud og satte sig over for sin datter. Hun kunne se, at Thierrys store mørke øjne pilede frem og tilbage mellem hans søster og hans mor, og han klemte munden sammen til en smal streg. „Kitty, fortæl mig, hvad det er, du er så vred over. Jeg kan jo ikke hjælpe dig, hvis ikke jeg ved, hvad der er galt.“

„Ha!“ sagde Kitty hadsk. „Du himler altid op om, at du elsker os ih og åh så højt, men når det kommer til stykket, så elsker du os jo overhovedet ikke. Selv nu, hvor far er død, kommer den forbandede violin stadig før os.“

„Hvordan kan du sige det? Jeg opgav min karriere for at være sammen med jer. Jeg er her hver morgen og aften, jeg venter på jer, når I kommer hjem. Jeg har slet ikke arbejdet, mens vi har boet her.“

„Det er jo ikke det, det drejer sig om!“

„Det er det da! Du og Thierry kommer før alt andet!“ Hvis du vidste, hvad det har kostet mig at være her, at have ofret min karriere, havde hun lyst til at tilføje, men den byrde kunne hun ikke belemre sin datter med.

„Jeg ved det jo!“ råbte Kitty. „Jeg ved det med mr. Cartwright. Jeg ved, at du kunne have solgt Guarnerien, så vi kunne være blevet boende i vores gamle hus!“

Isabel blev bleg. Det havde hun næsten glemt, fordi hun havde været så optaget af Det Spanske Hus.

„Du løj for os! Du sagde til mig, at vi ikke havde råd til at blive boende i huset, i det hus, vi elskede, tæt på alle vores venner og på Mary. Du sagde, at vi var nødt til at flytte herhen – og i al den tid kunne du have solgt violinen, så vi kunne være blevet boende hos dem, vi elskede. Du løj!“ Hun tog en dyb indånding, og så satte hun det afgørende stød ind. „Far kunne aldrig have fundet på at lyve for os!“

Thierry skød stolen tilbage og stormede ud ad døren.

„Thierry ... Kitty ... det er slet ikke sikkert, at hvis jeg havde ...“

„Du kan godt droppe det! Jeg hørte selv, hvad mr. Cartwright sagde!“

„Jamen jeg ...“

„Det her er sgu ikke noget hjem for dig! Det har det aldrig været! Det var bare en løsning, så du kunne beholde din dyrebare violin!“

„Kitty, det er ...“

„Lad mig være!“

Kitty smed sin skoletaske på bordet og trampede sin vej, mens hun tørrede sig over ansigtet med ærmet. Isabel havde lyst til at følge efter sine børn og prøve at forklare, men hun kunne godt se, at det ikke nyttede noget. For Kitty havde jo ret. Og der var ikke meget, hun kunne sige til sit forsvar.

Stemningen var meget trykket, da de spiste aftensmad. Thierry sagde ingenting, men spiste bare sin macaroni & cheese, sagde nej tak til et æble og forsvandt så op på sit værelse. Kitty sad med bøjet hoved og svarede på Isabels spørgsmål med enstavelsesord.

„Undskyld,“ sagde Isabel. „Jeg er virkelig ked af det, Kitty. Men du skal vide, at du og din bror betyder mere for mig end noget andet.“

„Nå.“ Kitty skubbede tallerkenen fra sig.

Hun og Thierry gik i seng uden protester, hvilket i sig selv var dybt bekymrende, og Isabel sad alene i stuen, mens lamperne blinkede, og vinden suste i træerne udenfor.

Hun tændte op i kaminen, drak en halv flaske rødvin alt for hurtigt og fandt ud af, at ikke engang den buldrende ild hjalp på hendes humør. Hun opdagede til sin lettelse, at der kom et underholdningsprogram i fjernsynet. Men lige da det startede, lød der et pludseligt klonk. Det pixellerede billede skrumpede sammen til en hvid prik og forsvandt. På samme tid gik lyset ud, så hun nu sad i en helt mørk og tyst stue. Det føltes næsten som en personlig fornærmelse, som om selve huset hånede hende. Isabel sad bomstille i sofaen, oplyst af gløderne fra ilden. Så krakelerede hendes ansigt, og hun begyndte at græde.

„Møghus!“ råbte hun. „Forbandede møghus!“ Hun rejste sig og fumlede efter tændstikker og ledte så efter de stearinlys, hun ikke havde tænkt på at lægge et smart sted.

Matt havde siddet hele aftenen på The Long Whistle. Han havde undgået Theresa, som havde opfanget hans manglende interesse med sin fintfølende antenne og var blevet irritabel og mopset. Hun slog med nakken omme bag baren og sendte sigende blikke til ham. Han havde mødt hendes lynende øjne og forsøg på at starte en samtale med ligegyldighed. Han vidste ikke noget værre end en desperat kvinde, som ikke kunne forstå en afvisning.

Desuden havde han andet at tænke på.

Han var taget ned på pubben i stedet for at tage hjem, for han vidste, at selv om Laura valgte at ignorere meget, så kunne hun ikke ignorere hans åbenlyse og voksende uro. Han var så underligt i strid med sig selv. Hver gang han lukkede øjnene, så han for sig, hvordan Byron kiggede på Isabel. I hans ansigt havde han set noget hudløst og uforbeholdent, og det var langsomt gået op for ham, at det var en spejling af noget, han selv følte. Når han lukkede øjnene, var det ikke Theresa eller Laura, han så for sit indre blik, men Isabel Delanceys lyse kraveben og det lille drys fregner, der hvor hendes bryst havde fået sol. Han så, hvordan hun smilede op til ham, svajede med hofterne, og hvordan hun glemte sin generthed i sin sensuelle nydelse af musikken.

Det, Byron havde sagt uden ord, havde ikke været helt forkert. Hun tilhørte nemlig ikke nogen. Hun var ikke bundet, sådan som Matt var. Tanken om, at Byron gjorde tilnærmelser til hende, fik Matts øl til at smage surt, og tanken om, at en anden skulle være hos hende i huset – det hus, som havde hans aftryk på hvert et bræt – fik ham til at bide tænderne hårdt sammen.

„Det bliver noget af en storm i aften,“ sagde pubbens indehaver uden at se op fra sin krydsogtværs.

„Jeps.“ Matt drak resten af sin øl og stillede glasset på baren. „Det gør det vist.“

Matt ignorerede Theresas fortvivlede forsøg på at fange hans opmærksomhed. Han havde endnu ikke bestemt sig for, hvilken undskyldning han ville bruge for at forklare, hvorfor han kom så sent hjem. Men han blev drevet af noget, han ikke selv helt forstod, og et kvarter inden lukketid sad han i sin varevogn med kurs mod Little Barton.

Nede i kælderrummet fik Byron hundene til at lægge sig, slukkede for radioen og satte sig til at læse i sin bog i skæret fra de stearinlys, han havde købt om formiddagen. Det er utroligt, hvor hurtigt man kan vænne sig til nye omgivelser, når bare man har det allermest nødvendige. Til sit nye hjem under huset havde han nu hentet en stol, sin batteridrevne radio, hundenes kurve og et camping-gasblus. Da han havde vasket sig i håndvasken, som han havde skrubbet ren, og derefter havde fået noget rigtig mad at spise og drukket et krus te, følte han sig, om ikke ligefrem glad, så i det mindste lidt bedre tilpas omkring sin situation. Der var kun tre uger, til hvalpene kunne blive vænnet fra. En af landmændene på den anden side af kirken havde allerede tilbudt at betale ham et par hundrede for den mest dominerende i kuldet. Hvis han fik lige så meget for de andre, ville han snart have nok til et depositum på en bolig.

Når Byrons økonomi var blevet lidt mere stabil, ville han prøve at finde et nyt job. Han var efterhånden ved at have det rigtig dårligt med, hvordan Matt håndterede arbejdet på det her hus. Byron kunne ikke rigtig sætte fingeren på noget konkret, men han havde på fornemmelsen, at der var noget, der ikke var, som det skulle være, og at Matt ikke havde opgivet tanken om at overtage Det Spanske Hus. På et eller andet tidspunkt ville han blive afsløret, eller også ville mrs. Delancey blive tvunget til at flytte, og Byron havde ikke lyst til at være i nærheden, uanset om det blev det ene eller det andet, der skete.

Klokken var næsten ti minutter i elleve, da han hørte, at vandvarmeren slukkede med et klik. Han så forundret på sit ur. Timeren var sat til halv tolv. Han kravlede ud af soveposen, ignorerede hundenes håbefulde blikke og gik hen til døren. Alt lyset var slukket.

Et par minutter efter kunne han høre gråd. „Møghus,“ råbte hun. „Forbandede møghus.“

Strømmen var gået. Han stivnede. Måske var der gået en sikring, men det var ikke sikkert, hun vidste, hvor eltavlen sad. Han kunne godt skifte den for hende, men så ville han blive nødt til at forklare, hvorfor han havde været så tæt på hendes hus.

Byron stod stille, og Meg peb, fordi den kunne fornemme, at han var urolig. Han tyssede på den.

I mørket kunne han høre, at Isabel Delancey gik rundt indenfor, og han blev opfyldt af uro. Det her var bare helt forkert, og han følte sig så magtesløs. Han kunne høre, at hun begyndte at spille violin, og hendes tristhed blev overført til musikken. Han havde ikke forstand på musik, men aldrig havde han da hørt noget så sørgeligt. Han kunne huske, at hun tidligere på dagen var kommet hen til Matt McCarthy med sin godt slidte notesbog fyldt med tal. Man kunne se på hende, at hun ikke sov ordentligt om natten. Så selv en tilsyneladende velhavende person kan åbenbart godt stå og vakle på fallittens rand. På mange måder var hendes situation ikke bedre end hans.

Det var det, der fik ham til at gå ud af kælderrummet – det og tanken om, at det kunne have været hans søster og Lily i stedet for Isabel. Han kunne høre hende lige omme på den anden side af døren, hvor hun spillede sin melankolske melodi i mørket. Han besluttede sig for at gå om til hoveddøren og se, om lyset var tændt henne i skovriderhuset, og så ville han banke på. Han ville sige, at han lige var kommet forbi. Han ville få det bedre, hvis han vidste, at hun og børnene i det mindste havde strøm.

Han skulle lige til at lukke døren efter sig, da han hørte en bil komme hen ad grusvejen. Fordi hans egen bil ikke var der, havde han ikke nogen overbevisende undskyldning for at være der. Han kunne ikke risikere at blive set. Han åbnede stille døren igen og trak sig tilbage til det lille rum under huset. Så satte han sig i mørket og ventede.

Der var ikke tændt lys i huset, og Matt McCarthy nåede lige at tænke, at hun og børnene nok ikke var hjemme, og blev næsten helt skuffet. Så, da vinden lagde sig et øjeblik, kunne han høre hendes violin og gættede på, at strømmen var gået. Måske fordi han havde fået en hel del øl, eller fordi han gennem det sidste par måneder havde lært at sætte pris på den slags musik, blev han siddende i bilen og lyttede. Han åbnede vinduet, mærkede den kølige vind mod sin hud og fornemmede, hvordan musikken passede til den forpinte, urolige stemning, som vejret skabte. Han sad uden for det hus, som burde have været hans, og tillod sig at føle noget, der var meget fremmed for ham.

Lyset blev stadig ikke tændt derinde.

Han vidste ikke, hvad det var, der til sidst fik ham til at gå indenfor. Senere tænkte han, at det måske havde været lysten til at hjælpe, måske tjekke sikringerne. Eller også var det musikken. Ingen af delene var dog i overensstemmelse med sandheden. Hoveddøren var som sædvanlig ikke låst. Han gik indenfor og lukkede den stille bag sig, og så blev han stående et øjeblik, mens huset knirkede sagte omkring ham, ligesom et gammelt skib i høj sø. Han overvejede, om han skulle kalde på hende, men han vidste, at så ville musikken høre op, og det ville han helst ikke have, underligt nok. Så han listede sig hen ad gangen og ned ad trappen til køkkenet, og da så han hende. Hun stod i døråbningen og spillede med lukkede øjne og tårerne trillende ned ad kinderne.

Han så på hende, og der var noget i ham, der kortsluttede. Hendes mund var let åben, og hun stod med hovedet bøjet forover og skuldrene tilbage. Hun var helt væk i noget, han slet ikke havde begreb om. Hun bed sig i underlæben og rynkede brynene, mens musikken nåede sit højdepunkt, som om lyden ligefrem gjorde ondt på hende. Han kunne ikke få øjnene fra hende. Han følte sig som en lille dreng igen, som om han så på noget, han ikke måtte kigge på, noget, som var ude over hans fatteevne, og som han selv ikke måtte få, og han fik en klump i halsen. Og mens han stod helt stivnet, åbnede hun øjnene og spærrede dem lidt op, da hun fik øje på ham i halvmørket.

Han skulle til at sige noget, men hun blev bare ved med at spille. Nu iagttog hun ham, hendes øjne stirrede ufravendt på hans, og hendes arm arbejdede, som om hun var ude af stand til at standse den.

„Strømmen er gået,“ sagde han, da musikken et øjeblik holdt inde.

Hun nikkede.

Hans øjne var låst fast i hendes. Han gik tættere på hende, draget af hendes krops rytmiske bevægelser. Hendes selvbeherskelse, som stod i kontrast til det, han pludselig kunne se i hendes øjne – en hudløs længsel, det fysiske savn.

Hun lod hænderne falde ned langs siderne, inden han nåede hen til hende, og så sagde hun en lille lyd, som om hun overgav sig. Han lagde armene om livet på hende, så han næsten bøjede hende bagover, og knugede hende ind til sig, skubbede hende gennem døren og ind i køkkenet. Hun skyndte sig at lægge violinen på bordet, og så var hendes hvide, kolde hænder i hans hår, og hendes mund åbnede sig for hans. Han hørte hende gispe, mærkede hende mod sin hud, mærkede hendes overraskende varme lår, da han lod hænderne glide op under hendes nederdel, og den liflige, tilfredsstillende sammensmeltning af deres kroppe. Der var noget inden i Matt McCarthy, som sang, højt og gennemtrængende, og overdøvede alt andet, mens hun bevægede sig i takt med ham, og en dyb uartikuleret lyd undslap ham.

De gled uelegant ned på gulvet, og nu var hun under ham, der, hvor han ville have hende, der hvor han havde villet have hende, lige siden han så hende første gang. Og han vidste, at han ville tage ikke bare huset, men også denne kvinde i besiddelse. Han bed hende i halsen, fik hende til at overgive sig, mærkede hendes overraskende stærke fingre gribe fat i sig, og det sidste, han nåede at tænke, mens vinden fik ruderne til at rasle, og huset stønnede som et levende væsen omkring dem, var, at det var lidt overraskende, at hun klemte øjnene fast i, mens hans var helt åbne, som om han så et helt nyt univers for første gang.

Matt var ikke sikker på, hvor længe han havde sovet – måske var det flere timer, måske kun få minutter. Da han åbnede øjnene, protesterede hans blottede hud mod kulden fra klinkegulvet. Der var blevet lagt et tæppe halvt hen over ham, under hans hoved lå der noget tøj, og det kulsorte mørke, som kun findes ud på de små timer, kunne ses gennem vinduerne. Han forsøgte at regne ud, hvor han var, og hvad han lavede der, og så så han hende, med tøj på og det hele, som om intet var hændt. Hun sad på en stol og iagttog ham – hendes silhuet var sort i det svage lysskær.

Han satte sig op, mærkede den lette duft af hende på sin hud, og straks svarede hans krop med et sug af begær. Hans hoved blev fyldt med billeder, følelsen af hende mod ham, omkring ham, hendes støn i hans ører. Og han rakte hånden hen mod hende. „Kom herhen,“ hviskede han, „så jeg kan se dit ansigt.“

„Klokken er næsten to,“ sagde hun. „Du skal tage hjem nu.“

Hjem. Åh nej. Det her ville godt nok ikke blive nemt at snakke sig ud af.

Matt rejste sig og lod tæppet glide ned på gulvet. Han tog sine jeans på og spændte bæltet. Luften var kold, men han ænsede det næsten ikke. Noget utroligt bruste igennem ham, som om hans eget blod var blevet renset, fornyet. Han gik hen til hende, kunne stadig ikke se hendes ansigt tydeligt, og lod nænsomt hånden løbe ned over det hår, han tidligere havde begravet hænderne i.

Alt var forandret. Og han var så underligt glad, accepterede det bare.

„Tak,“ sagde han. Han havde lyst til at fortælle hende, hvor meget det betød. At det havde forandret ham. Og så, da han lod tommelfingeren glide hen over hendes kindben, slog det ham, at hendes kind var våd af tårer – og pludselig vidste han, at han kunne lindre hendes smerte. „Du skal ikke være ked af det,“ sagde han blidt. „Det skal nok gå.“ Hun svarede ikke.

„Hør her,“ sagde han – han ville så gerne have hende til at smile, have hendes tristhed til at forsvinde. „Angående det med pengene. Bare glem den næste rate. Vi finder ud af noget.“ Et vanvittigt øjeblik var han lige ved at afsløre, hvordan tingene kunne ændre sig. Men så rundt på gulvet var han alligevel heller ikke. „Isabel?“

Han mærkede, snarere end hørte, hvordan stilheden ændrede sig. Hun stivnede, veg tilbage fra ham.

„Jeg har aldrig før gjort det her,“ sagde hun, og hendes stemme var kold.

„Gjort hvad?“ sagde han og forsøgte at se hendes ansigt.

„Jeg skal nok betale dig alt, hvad jeg skylder dig.“

Han blev helt paf, da det gik op for ham, hvad de i virkeligheden talte om. „Ved du hvad ... jeg kom altså ikke her i aften fordi ... Jeg ... gud.“ Han smålo, for han kunne ikke fatte det, han havde hørt. „Jeg ville ikke antyde ...“ Han var blevet fanget på det forkerte ben. „Jeg har aldrig ... betalt for det i hele mit liv.“

„Og jeg har aldrig tilbudt det.“ Nu var hendes stemme kold som is. „Jeg vil gerne have, at du går nu.“

Pludselig befandt Matt sig udenfor i kulden – han gik hen mod sin varevogn med tankerne kværnende rundt i hovedet. Han var nødt til at få hende til at forstå. Han var dybt rystet over, at hun troede, det havde handlet om penge. Men mens han gik hen over gruset, hørte han den tunge, uigenkaldelige lyd af en dør, der blev låst.

Inde på den anden side lod Isabel sig glide ned på gulvet med et lille hulk af fortvivlelse og selvhad. Hun lod hovedet synke ned mod knæene og skjulte sit ansigt i skam over sig selv.

Hele hendes krop gjorde ligefrem ondt af ensomhed, af savnet efter hendes mand, af det rå møde med en mand, som ikke var ham. Hun kunne tænke klart nu og var fuldstændig tom indeni. Mere tom end nogensinde før.

Laurent! græd hun. Hvad er der sket med mig? Hvad er det, der er blevet af mig? Huset svarede hende kun med en øredøvende tavshed.

Kapitel 14

Der gik et tog mellem Isabels nye hjem og London hver anden time, og hun havde regnet sig frem til, at selv hvis det her ankom til tiden, skulle hun være heldig for at nå tilbage, inden skolebussen kom. Hun følte sig helt modløs. Manden overfor pløjede sig gennem avisen fra den ene ende til den anden, og de to backpackere til højre for hende sad og snakkede sammen på et sprog, som lød skurrende og nordeuropæisk. Hun blev helt sløv og tom indeni af at høre hjulenes monotone skramlen mod skinnerne.

Hun tænkte på Mary, som hun havde drukket kaffe sammen med, og som lige havde fortalt, hvor ulideligt det var at køre børnene i skole. „Vær du glad for, at du ikke skal gøre det i London,“ havde hun sagt. „Jeg tilbringer halvdelen af mit liv i bilen.“

Det havde været så dejligt at gense hende, deres møde havde mindet Isabel om, at hun engang havde været en del af et andet liv. Mary havde spurgt ivrigt til Kitty og Thierry og sagt til Isabel, at hun så meget bedre ud (Isabel gættede dog på, at det var en høflig løgn), og lovet at komme på besøg snart. Men der var ingen tvivl om, at Mary nu hørte hjemme et andet sted, at hun allerede var blevet midtpunktet i en ny familie. Hun havde taget et af familiens børn med, en baby med store dådyrøjne. Mary gyngede hende på knæet og udstrålede samme ro og tryghed, som hun havde udvist over for Isabels børn.

„Har De ikke været ude at shoppe?“

Isabel kastede et blik ned gennem togvognen og fik øje på en kvinde, hun kunne genkende. Hun så på den nydelige pastelfarvede sommerfrakke og den lidt pudsige hat, og kvinden smilede.

„Linnet. Deirdre Linnet. Vi har set hinanden i Fætrenes butik. Det er Dem, der bor i Det Spanske Hus.“ Hun sagde det til Isabel, som om hun ville oplyse hende om det. Hun nikkede ned mod Isabels ben. „Jeg tænkte, De nok havde været i London for at shoppe, men De har jo ingen poser med.“

„Poser,“ sagde Isabel.

„Indkøbsposer.“

„Nej,“ sagde hun. „Ikke i dag.“

„Jeg er gået helt amok. Jeg er kun derinde to gange om året, og så får jeg rigtig shoppet igennem. Så forkæler jeg mig selv.“ Hun klappede på de plasticposer, der stod foran hendes sæde. Butiksnavnene, der stod på dem, afslørede, hvad der var blevet af mrs. Linnets opsparing. „Ja, jeg har rigtig været inde og forkæle mig selv,“ sagde hun, mest til sig selv.

„Det hele er noget værre rod,“ havde Isabel sagt til Mary. „Jeg har virkelig kvajet mig. Børnene er dybt ulykkelige, og det er min skyld alt sammen.“ Mary havde fået næsten hele historien (Isabel havde bevidst udeladt en enkelt detalje) og havde bagefter leet sorgløst, som om der ikke var noget af det, der var specielt bekymrende. „Kitty er en teenagepige,“ havde hun sagt. „Hun har nærmest pligt til at være ulykkelig. Du er faktisk sluppet billigt indtil nu. Hvad Thierry angår ... han skal nok begynde at snakke igen på et tidspunkt. Men de klarer sig udmærket i skolen. De kommer hjem hver dag. De spiser. Jeg synes faktisk, det lyder, som om de klarer sig helt fint, alt taget i betragtning. Det er da dig, der er ulykkelig.“

„Var det i forbindelse med Deres arbejde?“

„Undskyld?“

„Deres arbejde. Var De i London i forbindelse med Deres arbejde?“

Isabel smilede blegt. Hun var så træt, at det føltes, som om hun havde sand i øjnene. Hun havde stort set ikke sovet hele natten, og det var begyndt at kunne mærkes. „Noget i den stil.“

„De er musiker, ikke? Det har Asad fortalt mig. Det er altså ikke, fordi han render med sladder, det gør hverken han eller Henry, men De har nok allerede fundet ud af, at det meste, der sker i vores by, bliver vendt inde i butikken.“

Isabel tænkte flygtigt på, hvor lang tid der mon ville gå, før alle snakkede om det, der var sket den foregående nat.

„Jeg så for resten Deres opslag om violinundervisning. Jeg sang faktisk en del, da jeg var yngre. Min mand siger altid, at jeg kunne være blevet professionel. Men så fik vi jo børn ...“ Hun sukkede. „De ved, hvordan det er.“

Isabel vendte sig om mod vinduet. „Ja, det gør jeg.“

„Du er nødt til at arbejde,“ havde Mary sagt. Hun havde betalt for kaffen, hvilket Isabel havde syntes var næsten ulideligt ydmygende. „Du er nødt til at arbejde lidt for orkesteret igen, så vil du jo også tjene nogle penge, og det vil være godt for dig. Du kan godt lade dem være alene hjemme en gang imellem. Kitty er gammel nok til at passe sin bror.“ Mary havde givet Isabel et knus, og så var hun gået med barnevognen for at lette hverdagen for en anden familie.

De var kørt forbi det sidste stop inden Long Barton. Isabel så mrs. Linnet samle sine poser, knuge dem ind til sig og gøre klar til at stige af toget, længe før det var nødvendigt. Hun lagde mærke til mange af de steder, hun efterhånden kendte ret godt: kirken og husene, det lille glimt af hovedgaden mellem træerne, grøftekanterne og hækkene med de friske grønne skud. Hun tænkte på, hvad der mon skulle til, før man rigtig følte sig hjemme et nyt sted.

Først da toget kørte ind på Long Barton Station, rejste Isabel sig og gjorde det, hun havde lovet sig selv, hun ikke ville gøre. Hun rakte ud efter håndtaget på en violinkasse, som ikke var der mere.

Da Isabel kom tilbage, sad børnene foran fjernsynet. Kitty sad med strømpefødderne oppe på sofabordet og spiste en pose chips, og Thierry lå hen over en gammel lænestol – hans skoleslips var rullet sammen til en kugle nede på gulvet.

„Du var her ikke, da vi kom hjem,“ sagde Kitty anklagende. „Matt var her ikke engang. Vi var nødt til at låse os ind med nøglen under måtten.“

Isabel smed sin skuldertaske på et bord. „Thierry, fik du spist din madpakke i dag?“

Hendes søn nikkede uden at tage øjnene fra fjernsynet.

„Det hele?“

Han så kort hen på hende og nikkede igen. Der var usædvanlig fredfyldt i stuen, og det slog hende, at det var, fordi der ikke var nogen håndværkere. Selv når de ikke hamrede og bankede, skabte deres tilstedeværelse en uro i luften. Eller var det bare Matt McCarthy, der gjorde det? Isabel gned sig i øjnene. „Jeg laver lige en kop te,“ sagde hun.

„Hvor har du været?“

Kittys nysgerrighed måtte have sejret over hendes manglende lyst til at tale med Isabel. Isabel vidste, at hun så træt ud, og kom til at rødme, som om man kunne se på hende, hvorfor hun ikke havde fået sovet.

„I London,“ sagde hun. „Jeg skal nok forklare det om et øjeblik.“

Da hun kom tilbage med teen, var fjernsynet blevet slukket, og børnene sad ret op og ned. De sprang væk fra hinanden, som om de havde siddet og hvisket om noget, hun ikke måtte høre. Bortset fra at det kun kunne have været en ensidig hvisken. For hendes søn talte jo ikke.

Isabel så dem i øjnene og fortalte dem det: „Nu kan vi tage tilbage til London,“ sagde hun.

Bagefter var hun ikke sikker på, hvad hun havde regnet med, måske ikke ligefrem vild jubel, men dog et vist mål af begejstring, måske et par smil, en smule glæde. Men de sad bare og stirrede på hende.

„Hvad skal det sige?“ sagde Kitty, som stadig lød lidt aggressiv.

„Det, jeg lige har sagt,“ sagde Isabel. „Vi kan flytte tilbage til London. Vi kan betale for at få huset her sat så meget i stand, at det kan sælges, og så vil vi forhåbentlig have nok tilbage til, at vi kan finde noget at bo i et sted i nærheden af vores gamle hus. Og jeres venner,“ tilføjede hun.

De stirrede stadig bare på hende.

„Det bliver nok ikke lige så stort som vores gamle hus, men jeg er sikker på, vi nok skal finde noget, vi godt kan lide.“

„Jamen ... hvordan får vi råd til det?“ Kitty rynkede panden og snoede ubevidst en tot hår rundt om fingeren.

„Det behøver du ikke spekulere på,“ sagde Isabel. „Jeg syntes bare, I skulle vide besked.“

Kitty stirrede mistænksomt på hende. „Jeg forstår det ikke,“ sagde hun. „Du har jo fortalt mig, at vi ingen penge har. Du sagde, at håndværkerne kostede os alt, hvad vi havde. Hvad er der sket?“

„Jeg har ... ryddet op i vores finanser. Det var det, jeg skulle i London.“

„Men du har jo ikke forstand på finanser. Jeg kender vores finanser, og vi har ikke nogen.“

Pludselig slog det hende. Hun kastede et blik rundt i stuen, hen på bordet, på kommoden. „Gud,“ sagde hun stille.

Isabel havde øvet sig i at smile et roligt, uforstyrreligt smil. Et smil, som ikke røbede, hvad det havde kostet hende, hvor smerteligt det havde været for hende at række instrumentet til forhandleren. Det havde føltes ligesom at skulle skille sig af med et af sine børn.

„Du har ikke solgt den.“

Isabel nikkede.

Kitty begyndte at græde hysterisk. „Åh nej!“ hulkede hun. „Nej, nej! Det var mig, der fik dig til at gøre det!“

Isabels smil blegnede.

„Jeg ville jo ikke ligefrem have dig til at sælge den. Jeg ved da godt, hvor meget den betyder for dig. Og nu bliver du bare helt ulykkelig og kommer til at hade mig for altid. Undskyld, mor!“

Isabel satte sig tungt ned og trak Kitty ind til sig. „Nej,“ sagde hun og strøg hende over håret. „Du havde jo ret. Det instrument var en luksus, vi ikke havde råd til. Og desuden har mr. Frobisher fundet en anden violin til mig – den er meget billigere, men med en rigtig god klang. Han er ved at gøre den klar, og han sender den til mig i næste uge.“

„Du kommer til at hade den.“ Kittys stemme var grødet.

„Nej, jeg gør ej,“ sagde Isabel, selv om hun godt vidste, at hendes datter havde ret. „Kitty, jeg begik en stor fejl, og nu vil jeg rette op på den,“ sagde hun. „Musikken kommer til at spille andenviolin fra nu af. Jo før vi kan skaffe nok penge til at få sat skik på det her hus, jo før kan vi komme hjem.“

I det samme lagde hun mærke til, hvordan Thierry så ud i hovedet. Han så ikke spor begejstret ud. „Du vil da stadig gerne tilbage, ikke, Thierry? Tilbage til London?“

Der blev stille lidt. Så rystede hendes søn langsomt på hovedet. Isabel stirrede på ham og derefter på Kitty. „Thierry?“ sagde hun igen.

Da han endelig sagde noget, var hans stemme lille, men bestemt. „Nej,“ sagde han.

Isabel så på Kitty, som åbenbart ikke længere var i stand til at se sin mor i øjnene.

„Faktisk,“ sagde Kitty, „så ... har jeg det også okay med at være her.“ Hun skottede til sin bror. „... altså, jeg har ikke noget imod at blive her lidt – hvis det er det, Thierry gerne vil.“

Isabel tænkte på, om hun mon nogensinde rigtig ville komme til at forstå sine to pudsige, omskiftelige børn. Hun tog en dyb indånding. „Godt så,“ sagde hun. „Nu betaler vi mr. McCarthy det, vi skylder ham, og så må vi se, hvad vi så finder på. Men nu har vi i det mindste nogle valgmuligheder. Og nu,“ sagde hun, „vil jeg have styr på nogle af de her papirer.“

Gennem stuevinduet kunne man se solen gå ned, og børnene tændte for fjernsynet igen. Isabel satte sig ved bordet og gik i gang med at åbne de breve, hun så længe havde ignoreret, og skrive lister over, hvad der skulle gøres. Hun var nærmest i sorg over at have mistet den ting, hun så længe havde holdt så meget af, og hun gruede for de kommende måneder, men pudsigt nok havde hun det bedre, end hun havde haft i lang tid.

Han sagde nej, sagde hun til sig selv og betragtede sin søn, mens hun åbnede endnu en konvolut. Det må da være bedre end ingenting.

„Hun så herrens ud,“ sagde mrs. Linnet med en veltilfreds gysen. „Hun var bleg som et lagen og havde store, sorte rande under øjnene. Hun mælede stort set ikke et ord til mig det sidste stykke af turen.“

Asad og Henry skævede til hinanden. Det kunne måske godt tænkes, at det ikke var alle, der var lige begejstrede for at snakke med mrs. Linnet.

„Hun ender da med at få et nervøst sammenbrud på grund af det hus. Har I hørt, at et af lofterne brasede ned for ikke engang fjorten dage siden? Det kunne være gået helt galt. Tænk, hvis hendes børn havde stået nedenunder.“

„Men det gjorde de ikke,“ sagde Henry. „Så alt er godt.“

„Jeg ved ikke, hvad Matt McCarthy tænker på. En så erfaren håndværker ... man skulle da tro, at det første, han gjorde, var at sikre sig, at det ikke var farligt at opholde sig i huset. Især, når der er børn.“

„Ja, det skulle man tro,“ sagde Asad, som talte sedler i kasseapparatet.

„Jeg er sikker på, det var et enkeltstående tilfælde,“ indskød Henry.

„Det skulle ikke undre mig, hvis det var Samuel Pottisworths spøgelse, som var kommet for at hjemsøge dem.“ Mrs. Linnet gøs melodramatisk.

„Nej, ved du nu hvad, Deirdre, du tror da ikke på spøgelser, vel?“ sagde Henry drilsk.

„Men vi tror på plageånder, ikke også, Henry?“ Asad satte en elastik omkring seddelbundtet med et smæk.

„Jeg vil helst have beviser, før jeg tror på noget, Asad.“ Henry sendte Asad et sigende blik.

„Det er visse personer alt for snu til.“

„Og visse personer ser ting, der ikke er der.“

Mrs. Linnet kunne ikke rigtig følge med i snakken mere og så uforstående frem og tilbage mellem dem.

Asad lukkede kasseapparatet. „Henry, det er et af dine mest sympatiske træk, at du altid kan se det gode i andre mennesker. Men nogle gange kan det godt gøre dig blind for, hvad der foregår omkring dig.“

„Jeg ved nøjagtig, hvad der foregår, men jeg holder også på, at man skal passe på sig selv.“

„‘Det eneste, der skal til, for at ondskaben sejrer, er, at hæderlige mennesker lader stå til’.“

„Men du har ingen beviser.“

Mrs. Linnet stillede tasken fra sig. „Jeg er vist ikke helt med,“ sagde hun.

I det samme svingede døren op, og de tav alle tre, da Anthony McCarthy trådte ind. Han snakkede i mobiltelefon, så han bemærkede ikke de blikke, de sendte hinanden, eller at de to mænd bag disken lige med ét fik vældig travlt. Mrs. Linnet kom pludselig til at tænke på, at hun skulle huske at købe marmelade, og gav sig til at lede på hylderne i den anden ende af forretningen.

Drengen afsluttede sin samtale og slukkede telefonen. Han havde trukket strikhuen godt ned over det lange hår, og tøjet hang på ham, som om han havde købt det flere størrelser for stort.

„Davs med dig, Anthony.“ Asad smilede. „Er der noget, jeg kan hjælpe dig med?“

„Øh. Ja.“ Han stillede sig foran køledisken og bed sig i læben. „Min mor bad mig om at købe oliven, røget kalkun plus en tredje ting.“ Han smilede skævt. „Men nu har jeg glemt, hvad den tredje ting var.“

„Typisk mænd, altså,“ sagde mrs. Linnet.

„Ost?“ foreslog Asad.

„Frugt?“ Henry holdt en kurv frem. „Vi har nogle dejlige vindruer.“

„Brød?“

Knægten minder så meget om sin mor, tænkte Henry. Den samme næse, samme venlige, men lidt reserverede væsen. Samme pudsige blanding af stolthed og forsvarsberedthed, som om det at være i familie med Matt på samme tid var noget at være stolt over og skamme sig over.

„Hun kværker mig,“ sagde han, uden dog at virke specielt bekymret.

„Nu skal jeg finde oliven og kalkun til dig,“ sagde Asad. „Så kan det være, du kommer i tanke om det.“

„Er du sikker på, det er noget spiseligt?“ spurgte mrs. Linnet hjælpsomt.

„En rosinkage? Dem ved jeg, hun godt kan lide.“ Henry holdt en frem.

Anthony rystede på hovedet.

„Mælk?“ spurgte mrs. Linnet. „Jeg glemmer altid at købe mælk. Og toiletpapir.“

„Hvad med at ringe til hende?“

„Det har jeg lige gjort. Den var på telefonsvarer. Hun er åbenbart ikke hjemme. Jeg kommer nok på det, når jeg sidder inde i varevognen.“

Asad slog et stykke papir om de to andre varer og lagde dem ned i en pose, som han rakte hen over disken. „Hjælper du stadig din far oppe i det store hus?“ spurgte han, idet Anthony rakte en pengeseddel frem.

„Nogle gange.“

„Skrider det fremad med arbejdet?“ Asad valgte at ignorere Henrys rynkede bryn.

„Hun har bedt os om at holde en pause,“ sagde Anthony. „Men ellers tror jeg da, det går okay. Altså jeg har jo ikke forstand på det. Jeg gør bare, som far siger.“

„Det kan jeg tænke mig,“ sagde Asad. Han talte byttepengene op i Anthonys hånd. „Og hvordan går det med den små Kitty?“

Drengen blev rød i hovedet. „Hun ... har det okay. Så vidt jeg ved,“ mumlede han ind i kraven.

Nu skjulte Henry et smil.

„Det er dejligt, at hun har fået sig nogle venner,“ sagde mrs. Linnet. „Det må være så ensomt for sådan en ung pige at bo oppe i det store hus. Som jeg også lige sagde, så ser hendes mor herrens ud ...“

Anthony fangede Henrys blik, da døren gik op igen, og Matt kom ind. „Hvorfor er du så længe om det? Vi skulle have været henne hos mr. Nixon for et kvarter siden.“

„Jeg har glemt, hvad det var, mor ville have,“ sagde Anthony.

„Tja, min dreng,“ sagde Matt med et skævt smil, „det er et af livets store mysterier, hvad kvinder vil have.“ Pludselig var det, som om det gik op for ham, hvem han stod og snakkede med, og smilet blegnede. „Nå, men vi må hellere se at komme videre.“

Asad smilede. „Matt, jeg skulle lige til at fortælle Anthony om et meget interessant tv-program, jeg så i går aftes. Det handlede om håndværkere.“

„Ja?“ Matt skævede til døren, som om han havde travlt med at komme af sted.

„De viste, hvad der sker, når håndværkere forlanger overpriser af uskyldige husejere eller finder på opgaver, som slet ikke er nødvendige. Det er dybt forkasteligt – er du ikke enig, Matt?“

Der blev meget stille. Henry lukkede øjnene.

„Jeg ved ikke, hvor du vil hen med det der, Asad,“ kom det fra Matt.

Asad smilede roligt. „Arh, jeg tror nu, du er lidt mere verdensklog end som så, Matt.“

Matt gik tættere på sin søn. „Det er pænt af dig at sige, Asad, men du kan være helt sikker på, at den slags ikke foregår i The Bartons. Her på egnen er vi meget afhængige af vores gode navn og rygte, som du også selv ved. Det gælder både håndværkere og butiksejere.“

„Ja, helt bestemt. Vi kender godt folks rygte her i butikken. Men det glæder mig, at du har så positivt et syn på det. For du må da give mig ret i, at alle, der får kendskab til, at der foregår sådan noget, er forpligtet til at råbe vagt i gevær.“

Nu var Matts smil stift. „Ved du hvad, kammerat, hvis jeg havde den mindste anelse om, hvad du snakker om, så er jeg sikker på, jeg ville give dig ret. Kom, Anthony. Vi må videre.“ Døren blev lukket lidt hårdere, end folk plejede, så klokken bimlede i flere sekunder.

Matts ører glødede, da han krydsede fortovet. Han havde svært ved at beherske sig, da han satte sig ind i varevognen. „Mage til frækhed! Hørte du det, Anthony? Hørte du, hvad den mand antydede?“ Frygten for, at hans nat med Isabel ville blive afsløret, gjorde ham mere aggressiv, end det var meningen. „Sådan en hellig nar. Jeg kunne melde ham for injurier for at sige sådan noget om mig. Sådan en skide selvretfærdig ... jeg har aldrig brudt mig om den karl.“

Det ringede sådan for Matts ører, at han ikke hørte sin telefon, før hans søn samlede den op fra instrumentbrættet og tog den. „Det er Theresa,“ sagde han bare og vendte sig væk fra sin far.

Klokken var knap syv om morgenen dagen efter, da Isabel fik øje på hundene. Det var lørdag, så hun behøvede ikke at stå så tidligt op, men hun sov efterhånden meget dårligt og havde fundet ud af, at hun kun fik det værre af at blive i sengen, for så kom hun rigtig til at ligge og spekulere.

Hun kunne ikke finde en logisk forklaring på de tegninger, hun havde fundet i den gule gravemaskine. De handlede tydeligvis om Det Spanske Hus og var en slags plan over det arbejde, Matt havde lavet. På tegningerne var badeværelset placeret der, hvor han havde foreslået det, lige op ad et nyt garderobeværelse. Men han havde bare aldrig sagt noget om en arkitekt eller nogle tegninger. De var for nye til, at de kunne have noget med Samuel Pottisworth at gøre – og hun havde også svært ved at forestille sig, at hendes grandonkel havde haft planer om at gå i gang med en større ombygning efter at have forsømt huset totalt i flere årtier.

Men hvis Matt havde betalt en arkitekt for at lave tegningerne på hendes vegne, burde hun så ikke have haft et ord at skulle have sagt omkring, hvad der blev foreslået? Tanken om at skulle tale med ham om det her slog hende igen helt ud.

Og så var der det med pengene. Inden Laurent døde, havde hun aldrig tænkt på penge. Det havde været hans domæne, et abstrakt begreb, som eksisterede, for at man kunne nyde godt af livets glæder. Familieferier, nyt tøj, restaurantbesøg. Hun krympede sig ved tanken om, hvor ødsle de havde været.

Nu vidste Isabel nøjagtig, hvor mange penge hun havde både i sin pung og i banken. Når først hun havde betalt, hvad Matt havde til gode, kunne hun og hendes familie klare sig i tre måneder med det, der var tilbage, uden yderligere indtægter. Hvis hun underviste i violin tre-fire timer om ugen, ville pengene strække længere. Hvis de kunne få bare et enkelt værelse og et ordentligt badeværelse gjort færdigt, kunne de leje det ud, og det ville kunne indbringe op til fyrre pund om ugen. Men det var et stort hvis. De vaskede sig stadig i køkkenvasken og brugte toilettet nede i kælderen. „Jeg har svært ved at forestille mig, at der er særlig mange lejere, der er vilde med at vaske sig i en zinkbalje,“ havde Kitty sagt.

Isabel havde stået halvvågen ved vinduet og set ænderne og gæssene gå på vingerne og skræppe ad et eller andet dyr, hun ikke kunne se, da hun pludselig fik øje på nogle hunde på den anden side af søen. De løb begejstrede rundt i ring og jagtede hinanden.

Nærmest per refleks tog hun sin morgenkåbe på og løb ned til hoveddøren. Hun trak gummistøvler på og halvt gik, halvt løb over plænen og ned til søen, mens hun slog armene om sig selv i den kølige morgenluft.

Hun standsede op, der hvor hundene havde været. Det våde ukrudt strøg sig op ad hendes bare knæ, og hendes ører blev fyldt med fuglesang. Hundene var pist væk.

„Byron?“ råbte hun – hendes stemme gav genlyd hen over vandet.

Han var allerede væk. Han måtte have været på vej på arbejde. Og så, et lille stykke derfra, brød et vådt mørkhåret hoved gennem vandoverfladen. Derefter så hun en mand stige halvvejs op af vandet.

Han havde ryggen til hende, så i et par sekunder kunne Isabel se ubemærket på ham. Hun studsede over, hvor overraskende smuk han var, de brede, muskuløse skuldre, den slanke talje. Han tørrede vandet af ansigtet, og hun blev overvældet af modsatrettede følelser: På den ene side kunne hun ikke undgå at bemærke hans fysiske skønhed, og samtidig skammede hun sig over den sidste gang, hun havde været tæt på en mand, alt imens hun følte et stort savn – savnet efter en ukompliceret fysisk nærhed, en muskuløs mandekrop mod en blød kvindekrop. Hun tænkte, at hun nok aldrig mere ville komme til at nyde disse glæder.

Det gav et helt sæt i ham, da han fik øje på hende, og hun snurrede rundt – det var bare så pinligt, at han havde set, at hun stod der og gloede på hans bare overkrop.

„Undskyld,“ sagde hun og lod håret falde ned over ansigtet. „Jeg ... var ikke klar over, at du var her ...“

Han vadede hen til kanten af søen og virkede næsten lige så led ved situationen, som hun var. „Jeg kommer her tit om morgenen for at tage mig en dukkert,“ sagde han. Hans tøj lå i en bunke ved siden af en busk. „Jeg håber ikke, det gør noget.“

„Nej ... selvfølgelig ikke. Du er ellers ikke pivet,“ sagde hun. „Det må da være iskoldt.“

„Man vænner sig til det,“ sagde han. Der kom en kort pause, hvor hundene stormede forbi med tungen ud af halsen. Så smilede han. „Øhm ... Isabel ... jeg vil gerne op nu ...“

Isabel forstod med det samme, hvad han mente, og vendte sig væk med flammende kinder. Hvor længe mon han troede, hun havde stået der? Og så endda i morgenkåbe? Pludselig så hun sig selv udefra. Havde Matt mon fortalt ham om forleden nat? Burde hun i det hele taget være her? Pludselig blev Isabel helt modløs. Hun trak morgenkåben sammen omkring sig. „Ved du hvad,“ sagde hun, „vi kan snakkes ved på et andet tidspunkt. Jeg må hellere gå tilbage.“

„Isabel, du behøver ikke ...“

„Jo. Det gør jeg. Jeg er virkelig ...“

I det samme fik hun øje på sin søn. Han kom ud henne fra træerne og holdt ud i det nederste af sin sweatshirt, der var fyldt med svampe. „Thierry?“ sagde hun forundret. „Jeg troede, du lå oppe i din seng.“

„Han har været ude sammen med mig hver lørdag morgen,“ sagde Byron omme bag hende. „Det troede jeg da, du vidste.“

Det havde hun ikke anet. Men Mary ville have vidst, hvis Thierry havde været udenfor lige efter solopgang. Isabel frøs. Hendes silkemorgenkåbe ydede ingen beskyttelse mod den fugtige luft.

„Det beklager jeg,“ sagde Byron, som stadig stod i vand til livet. „Jeg ville ikke have ladet ham komme med, hvis jeg havde vidst det.“

„Det er helt fint. Hvis det gør ham glad ...“ sagde hun med lille stemme. Thierry kom hen til hende og viste hende sine svampe, der duftede kraftigt af jord.

„De er ikke giftige,“ sagde Byron, „det er bare kantareller. Dem har jeg plukket i årevis. De er fra Matts jord, men vi må gerne plukke dem.“

Da Isabel hørte ham sige det navn, lod hun sit hår falde endnu længere ud over sit ansigt og bøjede sig ned for at tage imod svampene, som Thierry rakte hende. Hun sørgede omhyggeligt for at stå med ryggen til Byron og hørte, hvordan det plaskede, da han steg op af vandet. Hun blev dybt forlegen over at være så tæt på ham, når han var nøgen, så hun mumlede et eller andet ligegyldigt til Thierry, der gennemgik sin høst med øvet hånd.

„Jeg skal faktisk bede dig om at gøre mig en tjeneste,“ sagde hun til Byron, stadig med ryggen til ham.

Han ventede.

„Jeg vil gerne dyrke vores jord, så vi kan blive så selvforsynende som muligt. Du tilbød jo at lære Thierry at dyrke grøntsager, så jeg har tænkt på, at du måske kunne vise mig, hvad jeg selv kan gøre. Jeg ved godt, at du arbejder for Matt, og du har sikkert meget travlt, men jeg vil blive meget taknemlig for alt, hvad du kan lære mig ... jeg har ikke andre, jeg kan spørge.“

Hun forsøgte at lodde hans reaktion, men pludrede så videre: „Jeg vil ikke til at holde køer eller grise eller sådan noget, og jeg vil heller ikke pløje markerne. Men vi må da kunne gøre noget for at hjælpe os selv.“

„Du vil få beskidte fingre af det.“

Hun vendte sig om, og nu stod han i T-shirt og jeans – hun kunne se, at hans hud stadig var fugtig. Så så hun ned på sine hænder, som i tredive år havde været beskyttet mod hverdagens slid og slæb – de var allerede plettede af jorden fra svampene. „Det vænner de sig til,“ sagde hun.

Byron tørrede hår i et håndklæde og kiggede sig omkring. „Tja, der har du i hvert fald jeres morgenmad,“ sagde han og pegede på svampene. „Dem kan I plukke, lige til det bliver efterår. Og hvis du og din familie ikke er kræsne, kan I sikkert leve af det, du dyrker, i flere måneder.“

Hun ventede.

Et lille smil spillede om hans læber. Når han smilede, så han helt anderledes ud. „Øhm,“ sagde han endelig og gjorde et kast med hovedet ned mod hendes morgenkåbe. „Du kommer nok ikke så langt i den der.“

„Øh!“ udbrød hun og begyndte pludselig at grine. „Selvfølgelig. Øjeblik. Giv mig lige fem minutter.“

Der var mad overalt, man skulle bare lige få øje på det, lærte Isabel i løbet af sin formiddag sammen med Byron. Mens Kitty blev hjemme for at snakke i telefon, fulgte hun og Thierry med Byron rundt i haven og omkring søen. Isabel forsøgte at huske alt, hvad han fortalte hende om hendes jords potentiale. Nu føltes haven og skoven mere som et forrådskammer end som en tidsrøver. „Det, I nemmest kan dyrke, er kartofler, tomater, måske løg og lidt bønner. Det er alt sammen ret idiotsikkert i den her jord. Hele det der hjørne kan I bruge til rabarber – de plejer at være gode her.“

Thierry skar ansigt.

„I en tærte vil du sikkert godt kunne lide dem,“ sagde Byron og puffede ham i siden.

Sådan én må jeg huske at bage, tænkte Isabel, men hun havde aldrig fået bedt Mary om opskriften på hendes gode rabarbertærte.

„I har jo også det gamle drivhus henne ved stalden. Hvis I lader planterne forspire derinde og beskytter dem lidt, kan I plante dem ud, når der ikke længere er nattefrost. Det er billigst at så planterne selv, selv om det nok bliver for sent i år. Hvis vi får ryddet lidt op i det her,“ han rykkede i noget ukrudt i nærheden af havemuren, „kan det ovenikøbet være, vi finder et par hindbærbuske ... ja, se, der har vi dem jo. Skær dem ned hertil,“ han viste det med hånden, „og så burde de give en pæn høst. Og her har I også brombær.“

Han gik rundt med lange skridt og fik tungebåndet mere og mere på gled. Her, hvor han var i sit rette element, forsvandt hans vagtsomhed, og af og til smilede han sågar. Hans stemme var blød og dæmpet, som om han nødig ville forstyrre sine omgivelser.

„Herhenne har I alle mulige forskellige æblesorter. Dem kan I høste til efteråret. I må hellere købe en fryser, så I kan gemme det, I ikke kan nå at spise, og så har I til hele vinteren. Kog grød af de fleste. Resten kan I pakke ind i aviser enkeltvis,“ her viste han med hænderne, hvordan han pudsede et, „og lægge i et af udhusene et sted, hvor der er køligt – og hvor musene ikke kan nå dem,“ tilføjede han.

„Og I har victoriablommer, pærer, skovæbler, kræger ...“ han pegede på frugttræerne. Hun kunne ikke skelne dem fra hinanden. „Reineclaude her. Det der er en stikkelsbærbusk. Pas på tornene, når du plukker dem, Thierry. Dem kan I lave marmelade og chutney af – måske kan I ovenikøbet sælge det. Der er masser af folk, der sælger ting i boder ved vejen.“

„Hvem vil dog komme hele vejen herned for at købe marmelade,“ sagde Isabel.

„Hvis det, I laver, er godt, kan du spørge Fætrene, om de vil forhandle det for dig som økologisk. Der er ikke blevet brugt gift her, i hvert fald ikke så vidt jeg kan huske.“ Han tøvede. „Det eneste, I vil få svært ved at dyrke, er salat og gulerødder.“

„På grund af de vilde kaniner,“ sagde Isabel.

„Nemlig, ja. Men vi kan lave et hegn om bedene, så de ikke kan komme til dem. Og I kan få kaninragout hver eneste aften, hvis det er noget for jer.“

„Siger du, at vi skal slå dem ihjel?“

„Det vil være ligesom at skyde fisk i en tønde her hos jer.“

Hun gøs ved tanken.

„Det er ikke spor svært at flå en kanin. Thierry har prøvet det.“

Hun var helt paf, men Byron virkede pludselig ilde til mode. „Jeg passede altså godt på. Jeg sørgede for, at han var forsigtig med kniven.“ Det var ikke det, at hendes søn havde stået med en stor kniv, der havde gjort Isabel helt paf – det var hans ansigtsudtryk. Han lyste af stolthed og skævede genert op til Byron. Det så ud, som om han nød rosen.

„Han er god til det, ikke også, Thierry? Du er noget af et naturtalent, knægt.“

„Syntes du, det var spændende, Thierry?“ Da hun så ham nu, sammen med Byron, troede hun et øjeblik, at han måske ville svare. Men han nikkede bare. Hun fangede Byrons blik, og i hans øjne så hun, at han godt vidste, hvad hun havde håbet på. Men han fortalte bare videre, som om han ikke havde ænset noget af det.

„Og så er der fasaner og rådyr. Et par dyrerygge vil give jer kød til det meste af vinteren. I kan hænge det i et af udhusene. Det smager godt. Kødet er meget magert.“

„Det er nok ude over, hvad jeg vil kunne overskue,“ sagde hun og smilede.

De stod stille lidt, mens Thierry løb af sted med en af hundene, ud og ind mellem træerne.

„Det vil komme bag på dig, hvad du kan,“ sagde Byron, „hvis du er nødt til det.“

De gik ad stien rundt om søen og tilbage mod huset. Solen varmede jorden, og der fløj et par bier rundt omkring dem. Isabels hoved summede af de mange muligheder. Uden på huset havde hun hængt diverse hjemmelavede kurve med løg, frugt og mælk. Hun forestillede sig, at de bugnede med hendes hjemmedyrkede frugt og grøntsager, og at hun selv pludselig var en dygtig husmor, der havde travlt med at skrælle og flå og sylte.

„Og vil du så lære mig det?“ sagde hun. „At skyde?“

Nu virkede han virkelig ilde til mode. „Med et luftgevær? Ja. Jeg burde ikke have brugt det jagtgevær. Jeg har ikke noget jagttegn. Men jeg kender en, der kan undervise dig, hvis du har lyst.“

„Det har jeg ikke råd til,“ sagde hun.

„Man kan godt skyde kaniner med et luftgevær,“ sagde han. „Sådan et behøver man ikke have jagttegn til. Du må gerne låne mit. Jeg skal nok vise dig, hvordan man bruger det.“

Isabel syntes, det var lidt mærkeligt at tænke på, at hun i løbet af et døgn var gået fra at være førsteviolinist til at være en skydegal amatørgartner.

Hun sad på den vakkelvorne havebænk omme på bagverandaen med Byrons luftgevær mellem hænderne. Hun havde stillet en række dåser på havemuren – foran den åbne mark, så hun ikke ved et uheld kom til at ramme nogen. Han havde sagt til hende, at hun skulle blive ved med at øve sig. Hun satte geværet mod skulderen og fandt dåsen i sigtet. „Du skal ramme dem i hovedet,“ havde han sagt til hende. „Så slår man dem ihjel med det samme. Det er dyrplageri, hvis man kun sårer dem.“

Det er ikke små nuttede kælekaniner, sagde hun til sig selv. Det er mad til mine børn. Penge, som vi kan spare og i stedet bruge på huset. Vores fremtid.

Bang! Skuddet rungede ud over markerne og ramte dåsen med et tilfredsstillende klang. Hun kunne høre sin søn gå frem, mærke ham røre sin skulder. Hun vendte sig om. Han smilede stort til hende. Hun gjorde tegn til, at han skulle gå væk igen.

Så er det nu, Laurent, sagde hun i tankerne, mens hendes tynde hvide finger lukkede sig om aftrækkeren. Det var tid til at komme videre.

Kapitel 15

De troede ikke, Anthony kunne høre dem. Fordi de havde lukket døren til kontoret bag sig, troede de åbenbart ikke, at deres stemmer kunne høres i resten af huset, men de blev kastet frem og tilbage mellem væggene ligesom patroner.

„Jeg synes altså ikke, det er meget, jeg beder om, Matt. Jeg vil bare gerne vide, nogenlunde hvornår du kommer hjem.“

„Jeg har jo sagt, at jeg ikke selv ved det. Du ved da godt, at der ikke er to dage, der er ens.“

„Før i tiden sagde du da, hvornår du cirka kom. Og nu er du endda også begyndt at slukke telefonen, så jeg tit ikke engang ved, hvor du er henne.“

„Og hvorfor fanden skal du vide, nøjagtig hvor jeg er hvert eneste minut? Jeg er ikke noget barn. Du vil gerne have Det Spanske Hus, ikke? Så lad mig dog tjene pengene til at betale det med, for helvede.“

Inde i stuen sad Anthony og hang i lænestolen. Han overvejede at tage sine høretelefoner på.

„Jeg forstår ikke, hvorfor du tager det på den måde. Det eneste, jeg beder dig om, er, at du giver mig besked om, nogenlunde hvornår du kommer hjem.“

„Men det kan jeg jo ikke – og det har jeg også fortalt dig hundrede gange før. Nogle gange, når jeg er henne i det store hus, render jeg ind i et problem. Jeg kan blive tilkaldt til noget akut i den anden ende af byen. Du ved lige så godt som mig, at jeg er nødt til at være fleksibel. Hvor fanden er mit momsregnskab henne?“

Nogle skuffer blev trukket ud og lukket igen.

„I den blå mappe, hvor det plejer at være. Der.“ Der blev stille. „Matt, jeg kan godt forstå alt det der, men hvorfor kan du ikke godt lige ringe og sige bare nogenlunde, hvornår det bliver? Så kan jeg jo også bedre planlægge min aften. Og aftensmaden.“

„Bare sæt min aftensmad i ovnen. Hvis ikke det generer mig at spise den lunken, hvorfor gør du så sådan et stort nummer ud af det?“

„Fordi du snakker udenom.“

„Nej, det er dig, der vil styre mig. Ligesom du vil styre alt andet – det ene hus, det andet hus, økonomien, Anthony, og nu også mig. ‘Gør dit og gør dat’ – evig og altid er du på nakken af mig!“

„Hvordan kan du sige sådan noget?“

„Fordi det passer. Og det går mig på nerverne.“

„Ved du hvad, Matt, det virker, som om stort set alt, hvad jeg gør, går dig på nerverne.“

Det var tredje gang i denne uge. Hans far havde været rastløs og i dårligt humør i næsten ti dage. Af en eller anden grund havde han ikke fortalt Anthonys mor, at de var holdt op med at arbejde på Det Spanske Hus, og Anthony spekulerede på, om det kunne være, fordi Kittys mor var løbet tør for penge. Kitty snakkede altid om, at hun ikke havde nogen. Det var muligt, at hans far lige ville finde ud af, hvad han skulle gøre ved det, inden han sagde det til hende.

Uanset hvad, så var der et eller andet galt. For det meste tog Matt Anthony med sig på arbejde efter skole – for at lære ham op og så småt forberede ham på den dag, hvor han skulle overtage firmaet. Det sagde han i hvert fald altid selv, selv om Anthony havde en mistanke om, at han bare gerne ville have en ekstra medarbejder, han ikke behøvede at betale. Men på det seneste havde han ikke bedt ham om at tage med. Byron arbejdede udendørs, så ham tog han heller ikke med. Anthony vidste ikke engang, hvor hans far arbejdede henne – sikkert hjemme hos Theresa – selv om man vel dårligt kunne kalde det arbejde. Faktisk generede det ikke Anthony, for det betød, at han selv kunne tage hjem til Kitty og være sammen med hende. Det var nemmere end at være tvangsindlagt til at høre på det her. Han fiskede sin mobil op af lommen. ‘Tror du, myndighederne vil tage mine forældre i pleje?’ skrev han og sendte sms’en til Kitty.

„Jeg gider ikke diskutere med dig, Matt ...“

„Nå? Du starter ellers skænderier så tit, som du overhovedet kan komme til det.“

„Det er ikke fair. Jeg vil bare gerne føle, at jeg ikke er gift med ... et tomrum. For det er sådan, det føles. Selv når du er her, er du her alligevel ikke rigtigt.“

Anthonys telefon bippede. ‘Det er jeg vist ikke den rette til at svare på. Min mor er begyndt at gå rundt med et gevær. Knus K.’

„Du giver mig hovedpine. Jeg smutter.“

„Matt, lade være med ...“

„Jeg har ikke tid til det her.“

„Men hende har du tid til.“

Der blev stille i meget lang tid. Anthony klappede telefonen sammen og satte sig så op i stolen og lyttede, som til den sagte hvislen fra en lunte, der er blevet antændt.

„Hvad snakker du om?“

Nu var hans mor lige ved at græde: „Jeg er altså ikke dum, Matt. Jeg ved det godt. Og jeg finder mig ikke i det igen.“

„Jeg aner ikke, hvad du snakker om,“ sagde hans far, afvisende og koldt.

„Hvem er det så denne gang, Matt? En lille ekspeditrice? En barpige? En taknemlig kunde? Eller måske ligefrem hende henne i huset? Du er da derovre i tide og utide.“

Hans far eksploderede. „Hvem var det lige, der bad mig om at gå derover? Hvem var det, der ville have mig til at tage opgaven? Hvem er det, der i de sidste ni år har himlet op om, hvor gerne hun ville have det hus? Kom ikke her og hak på mig, når jeg bare gør det, du ville have mig til!“

„Hold op med at fordreje mine ord! Du var da lige så interesseret i det hus som mig!“

„Jeg gider ikke høre på mere af det her,“ spruttede hans far. „Jeg tager på arbejde.“

Anthony skyndte sig at tage høretelefonerne i, da døren til kontoret gik op, og hans far trampede ud. „Jeg kommer, når jeg kommer. Er det forstået? Anthony, hvorfor er du ikke i skole i stedet for at sidde der og lytte ved dørene som en gammel kone?“

„Hold op med at behandle mig som en idiot, Matt.“ Nu græd hans mor. „Jeg har ikke tænkt mig bare at sidde og vente på dig, mens du knalder dig gennem den halve by. Matt! Matt?“

Hans fars varevogn drønede ud ad indkørslen, så gruset sprøjtede, og Anthony tog sine høretelefoner ud, da hans mor kom ind i stuen. Det gav et helt sæt i hende, da hun fik øje på ham, og hun tørrede sine øjne og prøvede at samle sig. „Jeg vidste ikke, du stadig var hjemme, skat. Venter du på et lift?“

„Vi har fået fri de første to timer. Jeg skal først møde klokken ti.“ Han rodede lidt med sin telefon, så hun lige kunne rette på håret. Det sad altid helt perfekt, og hun så så sårbar ud, når det var i uorden, sådan som det var nu. „Jeg ville bare lige være sikker på, at du var okay.“

Hun havde røde øjne og skjolder i ansigtet. „Jeg har det fint. Det har jeg virkelig. Men du kender jo din far ... han kan godt være lidt svær at have med at gøre en gang imellem.“ Så sagde hun henkastet: „Han har ikke tilfældigvis sagt noget om, hvor han arbejder henne for tiden, vel?“

„Næ. Men han er ikke henne i det store hus lige nu. Kitty siger, at han ikke har været der i en hel uge.“

„Er det rigtigt?“

„Hun ville da vide det.“

Hans mor sukkede, som om hun ikke rigtig kunne finde ud af, om hun var skuffet eller lettet. „Så det er altså ikke der, han er,“ sagde hun, nærmest til sig selv. „Anthony, må jeg spørge dig om noget? Tror du, han ... har noget kørende med mrs. Delancey?“

Anthony var glad for, at han ikke behøvede at lyve. „Nej. Ikke hende. Hun ... er anderledes end os.“ Han havde været på nippet til at sige, at hun ikke var hans fars type.

„Han har været så ...“ Laura smilede et af de der smil, hun klistrede på, når hun forsøgte at overbevise Anthony om, at alt var i den skønneste orden. „Undskyld. Jeg burde ikke blande dig ind i alt det her. Du synes sikkert, jeg er et fjols.“

Det gik op for ham, at han havde lyst til at slå sin far – rigtig, rigtig hårdt. Ordene kom ud, inden han vidste, hvad han ville sige. „Vi kunne jo flytte fra ham.“

Hans mor gjorde store øjne.

„Altså du behøver ikke blive hos ham for min skyld. Jeg ville ikke blive ulykkelig eller noget, hvis vi flyttede.“

„Jamen Anthony, han er jo din far.“

Anthony trak på skuldrene og tog sin skoletaske ved siden af sofaen. Det var allerede gået op for ham, at det ikke gjorde nogen forskel, hvad han sagde. „Men det gør ham jo ikke nødvendigvis til et godt menneske, vel?“

Først troede hun, det var Fætrene. Hun kunne ikke komme på, hvem der ellers kunne have fundet på at stille to bakker friske æg uden for hendes dør – hun havde faktisk været lige ved at træde på dem. Hun tog en af bakkerne op, åbnede den og kiggede på de prikkede æg, som var uens i størrelsen. Nogle af dem sad der lidt snavset halm eller en fjer på. Da hun slog et af dem ud i en stegepande, var det næsten helt kuppelformet i stedet for at brede sig ud. Ligesom et brystimplantat af silikone, sagde Kitty. „Fætrene siger, det betyder, at det er helt friskt.“

Samme dag gik hun ned til butikken ved frokosttid og sagde tak for den overraskende leverance. „De var simpelthen så lækre,“ sagde hun. „Næsten helt kødagtige i smagen. Jeg troede slet ikke, æg kunne smage sådan. Og farven! Blommerne var helt orange!“

Henry så uforstående på hende. „Søde, det glæder mig, at du tror det om os, men vi leverer altså ikke. Ikke engang til vores flinkeste kunder.“

Så, flere dage senere, kom der brænde. Der var lagt en seddel ved: ‘Skal tørre mindst et år. Har lagt resten i laden henne ved frugthaven.’

Hun var gået derud og havde fundet en nydelig stabel nyfældet træ – noget af det løb der stadig saft ud af. Hun snusede til det og lod hånden løbe hen over barken. Der var noget dybt tilfredsstillende over en brændestabel, tanken om den varme, den ville blive forvandlet til.

To dage senere stod der et rustent bur af trådnet med seks høns i foran hoveddøren. De sad og skulede arrigt op på hende. ‘De begynder snart at lægge æg,’ stod der på sedlen. ‘De spiser korn eller æglægningsfoder og skal have adgang til knuste strandskaller og vand. Brug det gamle hønsehus ved siden af drivhuset. De skal lukkes ind om natten. Colin fra Dorneys Farm kommer forbi og henter de gamle paller omme bag garagen som betaling.’

Hun og Thierry lavede en nødtørftig hønsegård af gammelt hønsenet og hegnspæle og så fuglene gå rundt og hakke. Det så ud, som om Thierry syntes, det var sjovt at lave, han baksede løs med pæle og net og børstede tilfreds støvet af hænderne bagefter. Første gang han fandt et æg, suste han ind og holdt det ind mod hendes kind, så hun kunne mærke, at det stadig var varmt. Hun håbede så inderligt, at det ville blive et vendepunkt for ham.

Og så var der det med kaninerne. Isabel var oppe ovenpå og børste tænder i det ufærdige badeværelse, da hun hørte Kitty skrige. Hun kom løbende ned i sin morgenkåbe med munden fuld af tandpasta og fandt sin datter stå og knuge armene om sig selv ved siden af bagdøren. Hun var helt bleg af chok. „Der er nogen, der virkelig hader os!“

„Hvad er der?“ råbte Isabel. „Hvad er der sket?“

„Se!“

Isabel åbnede bagdøren med Thierry ved sin side. Midt på dørtrinet lå der tre døde kaniner med bagpoterne snøret sammen med høstbindegarn. De havde hver en blodig plet på hovedet, så det var ret tydeligt, hvad de var døde af. „Det er ligesom at være med i Godfather.“

„Byron,“ sagde Thierry glad.

„Hvad sagde du?“ spurgte Isabel. Men han sagde ikke mere. Han samlede kaninerne op og bar dem indenfor, hvorefter han lagde dem forsigtigt på køkkenbordet.

„Aaad! Lad være med at lægge dem der! De er jo døde!“ hvinede Kitty og stillede sig helt op ad væggen, som om hun var bange for, at kaninerne pludselig blev vakt til live og hoppede op ad hende.

„Det er okay, skat,“ sagde Isabel beroligende. „De er blevet lagt der som en gave til os. Thierry kan flå dem for os.“

„Er der nogen, der har foræret os nogle dyr, de har kørt ned?!?“

„De er ikke blevet kørt ned. Før i tiden spiste folk tit kaniner.“

„Ja, og de satte også børn til at feje skorstene. Det bliver det ikke bedre af.“ Kitty virkede dybt forarget. „Hvis I tror, jeg har tænkt mig at spise døde kaniner, så kan I godt tro om igen. Føj! Hvor er I bare klamme!“ Hun stormede ud af køkkenet.

Thierry grinede over hele hovedet.

„Vis mig det, skat,“ sagde Isabel. „Vis mig, hvad Byron har lært dig, og så gør vi det sammen.“

Sådan havde det været i næsten fjorten dage. Læggekartofler med små skud, der stak ud af den ujævne skræl, breve med plantefrø med tydelige instruktioner på, to sække gødning. Isabel havde mange gange prøvet at finde Byron for at sige tak til ham, men han var aldrig i nærheden. Faktisk kom der slet ikke nogen i huset ud over hende og børnene. Matt kom ikke mere. Gravemaskinen og hans værktøj var spredt rundtomkring i huset og på grunden.

Thierry lagde en plasticpose ud på bordet og lagde en kanin på den, så den lå på ryggen med hovedet hen mod ham. Han tog den lille køkkenkniv og holdt den på venstre side af den bløde hvide mave, trak lidt ud i pelsen med to fingre og lagde et snit. Isabel kæmpede mod sin indre trang til at tage den skarpe kniv fra ham, men hans fingre arbejdede lige så præcist som hendes på violinstrengene, og han virkede fuldstændig opslugt. Og mens Isabel helt tryllebundet så på, lagde hendes søn kniven fra sig og skrællede ganske nænsomt kaninens skind af, næsten som om han tog tøjet af den, så det rå lyserøde kød kom til syne.

Hun vidste ikke, hvad hun skulle sige til Matt om den nat. Hun kunne ikke forklare, hvorfor hun havde gjort det, eller hvorfor han havde, og selv om det måske havde spillet en rolle, at hun havde drukket, vidste hun, at hun ikke kunne skyde hele skylden på vinen. Hvis hun skulle være helt ærlig, havde hun i et vist omfang følt, at hun stod i gæld til ham – selv om den grimme sandhed i hans tilbud havde fået hendes blod til at fryse til is.

Hun havde været allerlængst nede, da han pludselig var dukket op, en stærk mand, som altid tog teten ... og der i mørket, helt opslugt af musikken og sin ensomhed, havde hun fået overbevist sig selv om, at han ikke nærmest var en fremmed. At hun på en eller anden måde havde fremmanet Laurent i mørket og blæsevejret. En åndelig udgave af ham.

Hun kunne ikke påstå, at det var sket mod hendes vilje. Hun havde selv ønsket det.

Hendes søn havde fjernet kaninens hoved. Isabel prøvede at lade være med at skære ansigt i væmmelse, da han skar igennem dyrets lyske og op og rykkede i indvoldene. Han var dybt koncentreret og bed sig i underlæben. Hans hænder, tænkte hun fraværende, ser ud, ligesom dengang han var lille og havde fingrene smurt ind i rød og brun fingermaling.

Hun skammede sig ved tanken om, hvor meget hun havde nydt at mærke Matts hænder på sin krop og hans arme omkring sig – og overgive sig til ham. At mærke, hvordan det rå begær blev gengældt. Hun kunne stadig huske den overvældende fysiske nydelse ved at mærke ham inden i sig.

Og så var fortryllelsen blevet brudt. Nogle minutter før man måske kunne have forventet det. For han var jo ikke hendes mand. Det var ikke ham, hun havde lyst til at mærke mod sin krop og ønskede at have inden i sig. Men da var det kommet for vidt til, at hun havde kunnet stoppe det, så hun havde lukket øjnene og prøvet at adskille sig selv fra det, der skete med hendes krop, som havde forrådt hende, indtil hun var kommet i tanke om, hvem han var, og så havde hun lukket helt ned, så hun var blevet til en kold, skamfuld skal, der ikke følte noget. Bagefter, og det var det allerværste, havde han været så glad, så kærlig. Det var, som om han troede, at hun havde lyst til at strække stunden ud eller ligefrem gøre det igen.

Og nu, oven i alt det andet, kæmpede hun med en frygtelig dårlig samvittighed – ikke kun over for hans kone, men over at hun, en kvinde, som kun havde sørget lidt over et år over at have mistet sin mand og stadig tænkte på ham hele tiden, uden de store betænkeligheder havde givet sig hen til en anden mand. Hun havde svigtet det, hun og Laurent havde haft sammen. Det føltes, som om det med Matt havde udvisket alt det, der var gået forud.

Isabel fór sammen, da Thierry med et højt knæk brækkede kaninens ben. Nu var der ingen pels, ikke noget hoved, ingen poter, kun en klump råt kød. Helt sårbar og blottet. Thierry stillede sig på tæer foran vasken og skyllede kaninen under hanen, og så holdt han den stolt hen mod hende. Der var ikke noget tilbage indeni, kun et rent hulrum, hvor dens hjerte havde været.

Isabel undertrykte en gysen. „Fantastisk, min skat. Hvor er du bare dygtig.“ Han havde stadig blod og pels på hænderne, da han lagde den næste kanin over på plasticposen.

Isabel lagde den klargjorte kanin ned i saltet vand, sådan som Byron havde forklaret hende. Det ville åbenbart få den til at smage bedre.

Laura så bilen, før hun fik øje på Nicholas, i et glimt mellem træerne på den modsatte side af søen. Det var det sted, hun havde vist ham, den dag de mødte hinanden. Siden da havde hun været tilbage mere end én gang, de dage, hvor Matt havde været særlig modbydelig. Hun kunne stadig høre sin søns ord for sig.

„Vi er gift,“ havde hun fortalt ham. „Tro det eller lad være, men det betyder faktisk noget. Det betyder, at man ikke bare går sin vej, når det er hårde tider. Det betyder, at man prøver at løse sine problemer.“

„Hvis du siger det,“ havde Anthony mumlet.

„Hvad mener du med det?“

„Altså jeg skal i hvert fald aldrig giftes, hvis det betyder, at jeg får det ligesom jer to. Se jer lige engang,“ sagde han. „I er ikke engang gode venner. I griner aldrig sammen. I snakker faktisk ikke engang med hinanden om noget.“

„Det passer altså ikke.“

„Det er ligesom i en tv-serie fra 50’erne. Han gør dig ked af det. Du tilgiver ham. Han ødelægger noget. Du lapper det sammen igen. Det virker ikke specielt fair.“

Nicholas’ bil holdt parkeret lidt væk, et stykke fra grusvejen, og mens hun gik forbi den, kiggede hun ind på kortet og papirerne, der lå bredt ud på sædet, og hun vidste allerede, at der kun kunne være én grund til, at han var kommet tilbage. Laura rettede på sin krave – hun var glad for, at hun havde ulejliget sig med at rette på sin makeup.

Han sad på træstubben og rejste sig straks op, da hun kom nærmere, og et smil bredte sig i hans ansigt. Hun smilede tilbage. Det var et stykke tid siden, at nogen uden pels eller hove havde været så glad for at se hende.

„Det er jo dig!“ udbrød han. „Det håbede jeg sådan, det var.“

Han havde sådan en dejlig stemme – dyb, blid og med en snert af overklasseaccent. Lidt ligesom hendes fars. Pludselig blev hun genert. „Nyder du udsigten?“ spurgte hun lidt tamt.

Han rakte hånden ned og klappede Bernie, som bød ham hjerteligt velkommen. „Det er et fantastisk sted. Jeg drømte om denne udsigt hver nat efter ... sidste gang vi talte sammen.“

Huset kunne lige anes på den modsatte side, omme bag træerne og hækkene, og en del af det spejlede sig i den blanke vandoverflade. Hun havde flere gange siddet her og ladet sin fantasi få frit løb – forestillet sig, at hun og hendes mand arm i arm slentrede ned ad stentrappen mod søen. De fester, de ville holde på græsplænen. De elegante gardiner, de ville hænge op. Andre gange, på det seneste, havde hun ikke kunnet se på det hus uden at blive ædt op af misundelse og frustration over, at det alligevel ikke var blevet hendes.

I dag var hun for første gang ligeglad med alt det. Hun blev hverken frustreret eller misundelig af at se på huset, det var bare en faldefærdig gammel bygning, der roligt spejlede sig i vandet.

Der blev stille et øjeblik, hvorefter nogle ænder kom op at toppes henne i sivene. Nicholas aede hunden over ørerne. Hun kom til at tænke på det, hun havde fortalt ham, sidste gang de mødtes. Måske var det rigtigt nok, at det var nemmere at fortælle sine hemmeligheder til en fremmed.

„Du ser ... dejlig ud,“ sagde han.

Hun tog uvilkårligt hånden op til håret. „Nok bedre end sidst.“

„Du så også fantastisk ud sidst.“ Han satte sig ned igen. „Kunne du tænke dig en kop kaffe? Jeg var lige ved at drikke en kop. Jeg ... jeg har taget en ekstra kop med.“ Implikationerne af hans sidste bemærkning fik dem til at le.

Laura tog plads på træstubben. „Ja tak, meget gerne.“

Hun vidste ikke, hvem det var, sagde hun til ham noget senere. Hun vidste, at hendes mand havde en affære med en anden, men hun vidste ikke, hvem det var. „Det gør det umuligt at bo i en lille landsby.“ Hun sørgede omhyggeligt for ikke at se på ham, mens hun sagde det, for hun vidste, at hun kun kunne fortælle videre, hvis hun lod, som om han ikke var der. „Uanset hvor jeg går hen, så tænker jeg: Er det dig? Eller dig? Det kan være hvem som helst. Den unge pige henne i supermarkedet. Kvinden i stofbutikken. Servitricen på den restaurant, han inviterer mig hen på. Han har altid haft en magnetisk tiltrækningskraft på kvinder.“

Nicholas sagde ingenting. Han sad bare ved siden af hende og lyttede.

„Jeg kan ikke snakke med nogen om det. Hverken mine veninder eller naboer – jeg kender mindst én, han har været i seng med, selv om hun aldrig ville indrømme det. Det nytter ikke noget at spørge ham. Han er så god til at fordreje sandheden, at hvis han fortalte én, at sort var hvidt, så ville man tro på det. Det har han så tit gjort med mig. Selv nu nægter han at indrømme noget som helst. Han får mig til at føle, at det er mig, der er dum, fordi jeg mistænker ham for det.“

Nu så Nicholas lige på hende og studerede hendes ansigt. Hun vidste godt, hvad han tænkte om hende. Dit fjols. Men det var ikke det, hans ansigtsudtryk sagde.

„Sidste gang var han nødt til at indrømme det. Han var ved en fejl kommet til at sende en sms til mig i stedet for til hende. „‘Vi mødes nede på The Tailor’s Arms’ stod der. ‘Jeg har to timer inden spærretid.’ Det har jeg aldrig glemt. Spærretid. Som om jeg var hans fangevogter eller sådan noget.“

„Hvad gjorde du så?“

Hun lo trist. „Jeg tog hen på pubben. Han blev fuldstændig hvid i hovedet, da han så mig.“

Nicholas smilede medfølende.

Laura pillede lidt ved sin manchet. „Han indrømmede det hele og sagde undskyld. Vi havde nemlig prøvet at få et barn mere. Jeg havde troet, at det ville gøre vores forhold tættere, men han sagde, at det havde fået ham til at føle sig presset, og det havde sendt ham i armene på hende kvinden – eller rettere: pigen. Det er tre år siden.“

„Og hvad så nu?“

„Det ved jeg ikke. Når jeg taler med kvindelige ekspedienter, med frisøren, med mine veninder og nabokonerne, så ... jeg aner ikke, hvem af dem der går i seng med min mand.“ Hun kæmpede med at holde stemmen i ro. „Det er nemlig det, der er det sværeste. At hun måske går rundt og ser på mig og griner ad mig. Det er garanteret en af de der kønne unge piger med faste kroppe og perfekt hud. Det er det, jeg hele tiden går og forestiller mig. At de to griner ad mig sammen.“ Hun bed tænderne sammen.

„Undskyld,“ sagde hun lidt efter. „Du ville bare gerne drikke en kop kaffe og nyde udsigten, og så sidder jeg her og ævler løs om mit ægteskab. Det er jeg virkelig ked af.“ Nu må du ikke være sød ved mig, sagde hun til ham i tankerne, for så går jeg helt i stykker.

Men mens hun stirrede stift hen på huset i det fjerne, var der en hånd, der lukkede sig om hendes. En hånd, som var varm, fast og fremmed. Og den stemme, der talte til hende, var overraskende hård.

„Manden er jo en idiot.“

Der gik yderligere to timer, før han så på sit ur. „Det var ellers noget af en frokostpause,“ sagde hun, da han blev overrasket over, hvor meget klokken var. Han smilede og nikkede og fik smilerynker ved øjnene. „Men det var nu ikke det helt store, vi fik at spise, hva’?“

De så ned på chokoladepapiret.

De havde ikke talt mere om Matt. Nicholas havde meget taktfuldt skiftet samtaleemne og fortalt hende om et sted, han havde kendt som dreng, og hvor han og hans søskende havde brugt timer på at rende rundt og lave huler i det fri. Det mindede lidt om det her sted. Så havde de snakket om de kæledyr, de havde haft som børn, og om deres gamle forældre, men havde omhyggeligt undgået at snakke om parforhold og om, hvorfor de sad alene sammen i udkanten af en skov. Og så havde hun set på sit ur og opdaget, at der var gået to timer.

„Måske vil du lade mig byde på en ordentlig frokost engang,“ sagde han. „En, der er en lidt større kulinarisk oplevelse.“

Hun forstod godt, hvad det var, han sagde. Og hendes smil blegnede. En rigtig frokost. Én ting er at rende tilfældigt ind i en, mens man er ude at gå tur med hunden, og det kan til nød også gå at sætte sig ned og snakke med vedkommende. Men en frokost er noget, man har arrangeret på forhånd. Det er noget, man gør bevidst.

Det var sådan noget, Matt kunne finde på at gøre med sine erobringer.

Det var åbenbart tydeligt, hvad hun tænkte, og hun kunne se, hvor skuffet han blev. „Undskyld,“ sagde han. „Jeg er godt klar over ... at det er temmelig indviklet.“

„Det er ikke på grund af dig ...“

Han skar en grimasse.

„Du er ... rigtig god at snakke med.“

„Og det er du også, Laura.“ Han rejste sig og bød hende sin hånd. „Det mener jeg virkelig. Jeg har simpelthen nydt denne eftermiddag.“

„Du har været tvangsindlagt til at høre på en gang husmorbrok.“ Hun rettede på sin skjorte.

„Nej,“ sagde han. „Du har jo bare været ærlig. Jeg er smigret.“ Han holdt hende stadig i hånden. „Jeg har været alene meget længe, til dels fordi jeg selv har ønsket det, men det har været så rart bare at tale med et andet menneske – med et intelligent og sympatisk og ...“

„Jeg må vist hellere gå nu,“ sagde hun.

Han gav slip på hendes hånd. „Ja, selvfølgelig.“

„Måske løber vi ind i hinanden igen en anden gang,“ sagde hun. Hun ville ikke spørge. Hun ville ikke indrømme over for sig selv, at hun måske gerne ville.

Han stak hånden i lommen, fandt en kuglepen og en lap papir frem og skrev hurtigt noget ned. „Hvis nu du på et tidspunkt skulle få lyst til den frokost,“ sagde han. Og mens hun gik hen mod stien med det radioaktive papir i lommen, kunne hun høre ham råbe: „Det kan enten være tre retter eller en plade chokolade. Det er fuldstændig op til dig.“

Nicholas Trent så efter hende, mens hun gik hen ad stien. Der var noget lidt usikkert over hendes gang, som om hun godt vidste, at han fulgte hende med øjnene. Hun ser sig ikke tilbage, ikke engang selv om hun har lyst til det, tænkte han. Alt ved hende udstrålede ordentlighed, et karaktertræk, han efterhånden sjældent stødte på. Selv den måde, hun havde holdt sin kop på, var elegant. Han kunne have siddet og set på hende i flere timer endnu. Han havde tvunget sig selv til at se ud over søen og hen på huset, for at det ikke blev alt for åbenlyst, at han var så betaget af hende. Men han havde været så bevidst om, at hun var ved siden af ham, hans nerveender havde ligefrem sitret, når brisen bar hendes duft hen mod ham. Han havde fået en klump i halsen, hver gang hun så på ham med sine sørgmodige grå øjne. Nu, hvor han ikke længere behøvede at lægge bånd på sig selv, lod han sine øjne hvile på hende, indtil hun forsvandt bag træerne. Et kort øjeblik blev hendes lyse hår oplyst af solen.

Det var, som om han forstod hende, denne smukke, blide kvinde, som han dårligt kendte. Han havde ikke længtes så inderligt, så brændende, efter en kvinde, siden hans kone skred, og han var ikke sikker på, han nogensinde havde haft lyst til hende på den måde.

Mens Nicholas gik hen mod sin bil, sagde han til sig selv, at han ikke måtte begynde at håbe. Ligesom med huset ville det her sandsynligvis blive et spil, der krævede stor tålmodighed. Han havde nu fået nok selverkendelse til at vide, at til trods for det, der var sket for ham i de seneste år, var han stadig inderst inde en mand, der gik efter sejren. Og visheden om, at han havde en rival, uanset hvor usynlig, hvor ukendt, hvor potent han end måtte være, forøgede kun hans begær yderligere.

Den aften kiggede Byron endelig forbi. Der blev banket på køkkendøren, og da Isabel kunne se gennem ruden i døren, hvem det var, lukkede hun op. Han stod og fyldte hele døråbningen og havde kun en slidt blå T-shirt på overkroppen, selv om det var en kølig aften.

„Hej,“ sagde han, og hans smil kom sådan bag på hende, at hun uvilkårligt smilede tilbage. „Jeg håber ikke, jeg forstyrrer, men jeg ville gerne lige snakke med dig.“

„Kom indenfor,“ sagde hun og slog ud med hånden. Thierry, som sad og lavede lektier, kom på benene i en fart.

„Nej tak,“ sagde Byron. „Det er vist bedst, vi snakker sammen herude.“ Han nikkede hen mod haven, og Isabel gik med ham og lukkede døren efter sig.

Åh nej, tænkte hun. Han kommer garanteret for at få penge for alt det, han har givet os. „Er der noget galt?“ spurgte hun.

„Det er Thierry,“ sagde han stille.

„Hvad er der med Thierry?“ spurgte hun bekymret.

„Der er ikke noget galt,“ skyndte han sig at sige. „Det er bare ... jeg har solgt de fleste af mine hvalpe – eller, jeg har reserveret dem til forskellige folk – men inden jeg skiller mig af med de sidste to, ville jeg lige høre, om I vil have en af dem. Thierry er nemlig blevet ret glad for dem.“

Hun kunne se, at der lå to sort-hvide hvalpe og sloges i en kasse på græsset lidt derfra.

„De er snart gamle nok til at komme væk fra deres mor,“ fortsatte han, „og jeg tænkte bare ... altså det er, som om han får meget ud af at være sammen med dyr.“ Han tøvede, som om han nødig ville sige for meget. „Jeg kan få ham til at kalde på dem.“

„Kalde på dem?“

„Jeg siger bare til ham, at han skal kalde på dem, så han kan træne dem. Jeg beder ham om det, når vi er ude i skoven.“

„Gør han det så?“

Byron nikkede. „Nogle gange råber han faktisk ret højt.“

Isabel fik en stor klump i halsen ved tanken om sin tavse søn, der lod sin stemme høre ude i skoven. „Hvad råber han så?“

„Ikke noget særligt. Bare deres navne og ‘plads’ og ‘sit’ og den slags. Jeg tænkte, at det ville være godt, hvis han kunne sige noget. Jeg tror, han har nemmere ved det ude i skoven.“

De stod tavse og så på hinanden.

„Hvor meget har du solgt dem for?“ spurgte hun.

„Et par hundrede per styk.“ Og så, da han så Isabels ansigt, tilføjede han: „Men så meget skal du ikke give. Jeg havde altså ikke tænkt mig ...“

„Hvad havde du ikke tænkt dig?“

„At forlange penge af dig.“

Isabel rødmede. „Jeg skal nok betale det samme, som alle andre betaler.“

„Men det var ikke det, jeg ...“

„Det er bedre, hvis jeg betaler. Så er vi kvit.“ Hun lagde armene over kors.

„Jeg var altså ikke ude på at sælge dig en hundehvalp. Jeg ville spørge, om Thierry gerne ville have en. Om jeg måtte forære ham en. Men jeg ville først lige høre, om det var i orden med dig.“

‘Hvorfor vil du give os noget gratis?’ havde Isabel lyst til at spørge, men spørgsmålet blev hængende på hendes læber.

„Det der er den mindste i kuldet,“ tilføjede han og pegede på den mørkeste af dem.

Hun havde en mistanke om, at det ikke passede, men hun kunne ikke få sig selv til at modsige ham. Hun bøjede sig ned og tog den op af kassen. Den sprællede og prøvede at slikke hende på halsen. „Du har allerede givet os utrolig meget,“ sagde hun alvorligt.

„Det er da ikke noget særligt. Her på egnen hjælper folk hinanden.“

„Alle de ting,“ sagde hun. „Brænde, høns ...“

„... de var i virkeligheden ikke fra mig. Jeg sagde til Colin, at du sikkert gerne ville bytte de træpaller for et par høns. Det skal du altså ikke tænke på.“ Han tog den anden hvalp op. „Det ville være rart, hvis den lille fyr kunne få et godt hjem.“

Hun så på ham – han var ikke sådan at blive klog på. Han virkede lige så forlegen, som hun var. Det slog hende, at han var yngre, end hun havde troet, at hans størrelse, hans styrke, hans reserverethed dækkede over en form for sårbarhed. Og hun prøvede at få ham til at slappe af. „Jamen så tak,“ sagde hun og smilede. „Jeg tror ... jeg er helt sikker på, at han enormt gerne vil have en hundehvalp.“

„Han er ...“

Byron tav, da der kom en varevogn kørende ud mellem træerne. Isabel blev rød i hovedet, da hun kunne genkende dieselmotoren. Hun følte en barnlig trang til at løbe indenfor og gemme sig, indtil den kørte væk igen.

Men det gjorde den selvfølgelig ikke. Matt hoppede ud af bilen, slentrede afslappet hen mod bagdøren og fik så øje på dem. Isabel lagde mærke til, at Byron bakkede lidt væk fra hende, da Matt nærmede sig.

„Byron, fik du hentet det der rockwool?“ spurgte han.

„Ja.“

„Er du færdig med at rense tagrender?“

Byron nikkede.

Da Matt havde fået svar på sine spørgsmål, vendte han sig lidt væk fra Byron, som om han ikke længere var interessant. Isabel kunne se, at Byron havde trukket sig ind i sig selv, som om hans krop var et panser. Hans ansigt var udtryksløst.

„Undskyld, jeg ikke har været her på det seneste.“ Matt stillede sig lige foran Isabel. „Jeg har haft travlt med en opgave i Long Barton.“

„Det er helt fint,“ sagde Isabel. „Det skal du ikke undskylde.“

„Jeg ville bare lige fortælle, at jeg kommer tilbage i morgen. Til sædvanlig tid.“ Han så meget direkte på hende, som om det, han sagde, havde en ekstra betydning.

Isabel knugede hvalpen endnu mere ind til sig – hun var taknemlig for at have en undskyldning for ikke at se Matt i øjnene. „Okay,“ sagde hun.

Han rørte sig ikke. Hun mødte hans blik og skød skuldrene tilbage. Han så hende i øjnene en anelse længere end nødvendigt, men da han tilsyneladende ikke kunne læse noget i dem, så han til sidst væk igen.

„Hvis hvalp er det?“ spurgte han.

„Det er min,“ sagde Byron til ham.

„Er den ikke lidt lille til at være udendørs?“

Byron tog hvalpen tilbage fra Isabel og lagde den ned i kassen igen. „Jeg tager dem med hjem nu,“ sagde han.

Det var, som om Matt ikke var meget for at tage af sted igen. Han så fra den ene til den anden, indtil han igen henvendte sig til Byron. „Jeg glemte helt at sige til dig, at fra nu af vil jeg gerne have, at du arbejder nede hos familien Dawson. Er du med på den? De har noget jord, som skal ryddes. Nå jo, og så har jeg noget til dig.“ Han fandt en konvolut frem og gav sig til at tælle penge op, meget demonstrativt. „... og tyve. Her har du din løn.“ Han smilede skævt. „Lad nu være med at bruge dem alle sammen på én gang.“

Byron tog stift imod pengene. Hans øjne skød lyn.

„Nå, Byron, vi skal ikke forstyrre mrs. Delancey hele aftenen. Vil du have et lift tilbage til landsbyen?“

„Nej tak,“ sagde Byron. „Jeg holder omme på den anden side af søen.“ Han fløjtede, og straks kom hans to voksne hunde susende og sprang af sted efter ham, mens han med lange skridt gik ned ad stien. Isabel havde lyst til at kalde på ham, men tog sig i det.

Matt så efter ham og vendte sig så om mod hende. Han virkede nu knap så kry. „Isabel,“ sagde han stille. „Jeg vil gerne snakke ...“

Køkkendøren blev åbnet, og Kitty dukkede op med en tot hår i den ene mundvig. „Kommer du snart og hjælper mig med at lave aftensmad?“ spurgte hun og tog hårtotten ud et øjeblik. „Du har været herude i hundrede år.“

Isabel vendte sig lettet om mod ham igen. „Beklager. Jeg bliver nødt til at smutte nu.“

Kitty holdt et dørslag frem. „Der vokser sådan nogle små dimser på næsten alle kartoflerne.“

„Hør her ...“ sagde hun så, „vi har ... jeg har penge nok til at betale for de opgaver, du foreslog.“ Hun lagde mærke til, hvordan han lyste op, og det slog hende, at han måske troede, der var en anden årsag til, at hun ville have ham til at arbejde videre i huset. „Rørene, varmen og badeværelset. Vi har virkelig brug for det badeværelse.“

„Jeg kommer tilbage i morgen,“ sagde han.

„Fint.“ Hun smuttede ind ad køkkendøren og lukkede den lettet efter sig.

Kapitel 16

Byron Firth var en mand, der ikke fantaserede særlig meget, men han havde alligevel gjort sig nogle forestillinger om huset på Appleby Lane, og de havde vist sig slet ikke at holde stik. Han havde regnet med, at det var meget småt, måske et rækkehus lidt i stil med det, han og hans søster lige var flyttet fra, eller et parcelhus fra 70’erne med en lille klaustrofobisk have.

En stue og to værelser, havde hans søster sagt, og han havde tænkt, at det måske ligefrem var en lejlighed i et socialt boligbyggeri. Men så havde det vist sig at være et stråtækt hus på en rolig vej og med 1.200 kvadratmeter have, en klassisk engelsk idyl med fritlagte loftsbjælker og frodige blomsterbede ude foran.

„Kunne du ellers tænke dig noget, Byron?“

Han lænede sig tilbage i den bløde sofa. „Nej tak. Det smagte rigtig dejligt.“

„Jason er lige ude at sætte vand over. Han vil gerne snakke med dig om nogle planer, vi har med haven. Vi vil plante en ny hæk og lidt forskelligt. Måske kan du give ham nogle råd.“

Byron var udmærket godt klar over, at det var Jason overhovedet ikke interesseret i. De to mænd var ikke voldsomt begejstrede for hinanden. Byron var af princip meget skeptisk over for Janets kæreste, som jo potentielt kunne blive Lilys stedfar. Men han kunne godt forstå, hvad det var, hun prøvede at gøre, og fordi han var taknemlig for deres gæstfrihed, spillede han med på det.

„Ja, selvfølgelig. I skal bare sige til,“ sagde han.

Det var pludselig blevet sommer i det lille hjørne af England. Det betød, at der var en vældig masse aktivitet ude i skoven – de stævnede træer skød helt vildt, og i den østlige ende havde der i flere uger været et helt tæppe af blomster i skovbunden.

Mens Janet gik tilbage til det hyggelige køkken, lod Byron hovedet falde tilbage på puderne og lukkede øjnene. Stegen havde været rigtig lækker. Men sofaen ... han havde aldrig tænkt over, hvilken luksus en sofa kan være, før han havde sovet flere uger på et betongulv. Han var ellers ikke sart, men lige nu kom han i tvivl om, om han ville kunne klare endnu en nat i kælderrummet.

Det tog længere tid at skaffe penge til en ny bolig, end han havde håbet på. Den gamle mand på Catton’s End havde endnu ikke betalt for den mindste af tæverne, og mrs. Dorney fra havecenteret ville først have sin hvalp, når hun var færdig med at flytte.

Byron havde fundet en lille medarbejderbolig på en stor gård med malkekvæg fire kilometer væk. Landmanden havde ikke noget imod hundene, og måske ville Byron ovenikøbet kunne få lidt arbejde på gården, men han kunne ikke betale depositum, før alle hvalpene var solgt. Og de penge var ikke engang nok til at betale det beløb, gårdejeren forlangte. Byron ville desuden blive nødt til at tage alt det overarbejde, Matt kunne give ham.

„Vil du hjælpe mig med at samle den her stol?“ Lily satte sig op på skødet af ham og rakte ham delene til et af de dukkehusmøbler, han havde taget med. Hun havde vist ham sit værelse og det dukkehus, hun havde fået af ‘onkel Jason’. Det var næsten en meter højt og havde stråtag.

„Han vil så gerne have, hun skal føle sig velkommen,“ havde Janet forklaret. „Han har selv lavet det. Det er en kopi af det her hus.“

Det var ikke første gang den dag, han var blevet overrasket over den fåmælte Jason. Når man så ham, ville man ikke have gættet på, at han var i stand til at lave noget så fint med sine hænder. „Ræk mig lige limen, Lily.“ Byron lænede sig frem og sørgede omhyggeligt for, at den lille limtube ikke dryppede.

„Vil du ikke også nok samle køkkentingene bagefter?“

„Jo, selvfølgelig.“

Hun så på ham og smilede drilsk.

„Mors veninde Sarah kan godt lide dig. Mor har sagt til hende, at hun gerne må få dig, hvis bare hun også tager dit vasketøj.“

„Helt ærlig, Byron,“ havde hun sagt til ham, da han rakte hende sit tøj. „Hvor længe er det siden, du har vasket det her?“ Hun havde holdt posen ud i strakt arm. „Det ligner dig da slet ikke.“

„Min kammerats vaskemaskine er gået i stykker. Jeg er kommet lidt bagud med det.“ Han lod, som om han pludselig var meget interesseret i haven. Det var det værste ved at bo i kælderrummet. Det nærmeste møntvaskeri lå femogtyve kilometer væk, og det ville blive meget dyrt i diesel. Selv om han skyllede tøjet i søen, så det stadig beskidt ud, og det var flere dage om at tørre. Nogle gange, når han sad og lyttede til, at Isabel spillede, forestillede han sig, at han listede sig ind i huset og i smug brugte hendes vaskemaskine. Men det ville føles uhæderligt og forkert. Og tænk, hvis han glemte en sok eller noget.

Nu sad han og nød lyden af sin søsters vaskemaskine, som centrifugerede. En fuld mave, et blødt sted at sidde og udsigt til rent tøj. Han rakte Lily den færdige dukkestol. Der skal i grunden ikke ret meget til at gøre folk tilfredse.

„Hun er ret pæn,“ sagde Lily. „Hun har langt hår.“

„Hej, Byron.“ Jason kom ind og satte sig i en af lænestolene.

Byron rettede sig lidt op i sofaen. Det ville være så nemt at falde i søvn. „Det er ellers et rart sted, I bor,“ sagde han. „Det hele. Det er ... rigtig dejligt.“

„Jeg satte det i stand sammen med min far for nogle år siden.“

„Det er bedre end vores gamle hus.“ Lily satte klistermærker på træmøblerne. „Selv om jeg også godt kunne lide at bo der.“

Byron smilede til hende. „Du giver vist Matt McCarthy kamp til stregen,“ sagde han til Jason.

„Ikke for noget, Byron, men jeg ville ikke have den mand inden for min dør. Ikke med alle de historier, man hører om ham.“

Hvilke historier? havde Byron lyst til at spørge.

Lily sad og nynnede, mens hun arrangerede dukkehusmøblerne. Til sidst sagde Jason: „Lily, skat, vil du godt gå ud og spørge din mor, om jeg skal finde kiksene frem?“

Lily rejste sig og gik ud i køkkenet, trylleordet havde straks fået hende til at vågne op til dåd. Da hun var uden for hørevidde, hviskede Jason: „Hør her, Byron, jeg ved godt, du ikke har været så begejstret for, at din søster og jeg har fundet sammen ...“

Byron forsøgte at afbryde, men Jason holdt hånden frem. „Nej, lad mig lige tale færdig. Hun har fortalt mig om, hvad der skete med dig. Fængslet og det. Og der er noget, du skal vide.“

Hans blik var gennemborende og alvorligt. „Jeg vil aldrig nogensinde lægge en finger på din søster eller Lily. Sådan ... er jeg bare ikke. Det vil jeg have, at du skal vide. Og du skal også vide, at hvis jeg havde været dig, så havde jeg nok gjort det samme.“

Byron sank en klump. „Det var ikke min mening ...“

„Ja?“

„Han faldt uheldigt,“ sagde han endelig. „Det er længe siden.“

„Ja. Det har hun fortalt.“

Der hang et lille ‘men’ i luften. Gennem døren kunne Byron høre kedlen fløjte og klirren med kopper, som blev taget ud af skabene.

„Nå, men bare så du ved det, så har jeg tænkt mig at spørge hende, om hun vil gifte sig med mig, når først de er kommet helt på plads og sådan.“

Byron lagde hovedet tilbage mod puderne og prøvede at fordøje alt det her, den nye version af en mand, han på forhånd havde været negativt stemt imod. Han var anderledes her i sit eget hjem. Det er de fleste måske.

Der gik flere lange minutter.

„Jeg går lige ud og ser, hvordan det går med teen,“ sagde Jason. „Du bruger mælk, men ikke sukker, ikke?“

„Jo tak,“ sagde Byron.

Så kom hans søster ud af køkkenet med en bakke. „Jeg forstår ikke, hvad du mener med de kiks,“ sagde hun og gav Jason en albue i siden, da hun satte sig ned ved siden af ham. „Du ved da godt, at vi spiste de sidste Digestives her i formiddags.“

Hun hældte te op i et krus, som hun rakte til sin bror. „Der er noget, du stadig ikke har fortalt mig – selv om du stak mig et halvt ton vasketøj. Hvem er den der kammerat, du bor hos?“

I tre dage var Thierry sikker på, han havde hørt det. Han var gået forbi laderne omme bag huset, og der var den, en knurrende, pibende lyd, men helt svag, som om det kom fra et sted nede under jorden. „Det er nok ræveunger,“ havde Byron sagt, da han vinkede ham derhen. „De er sikkert i en hule et eller andet sted. Kom, vi skal have fodret fasanerne.“ Byron havde sagt, at man aldrig måtte forstyrre vilde dyr uden grund, især ikke unger. Hvis man tog en dyreunge op eller forstyrrede et bo, så risikerede man, at forældrene blev bange og aldrig kom tilbage.

Men i dag var Byron der ikke. Thierry stod helt stille i solen med hovedet på skrå og prøvede at finde ud af, hvor lyden kom fra. Der lød musik oppe fra Kittys værelse, hvor hun og mor var i gang med at male. Mor havde sagt, at Kitty helt selv måtte bestemme, hvad hun ville have på væggene. Han ville spørge, om han måtte få alle planeterne. Han kunne godt lide tanken om at have solsystemet både uden for vinduet og inde på sit værelse.

Rundt omkring sig kunne han høre den lette vind suse i fyrretræerne, deres duft blev båret hen mod ham af den lune brise. Der var det igen. Thierry tog hænderne op af lommerne og begyndte at gå rundt om huset. Han standsede op, da han nåede til den gamle mørnede dør. Byron havde lært ham at kigge efter spor, og da han så på jorden foran døren, kunne han se, at døren havde været åbnet for nylig.

Han rynkede panden. Hvordan kunne en ræv åbne en dør – især sådan en tung en som den her? Han gik hen og lagde fingrene rundt om kanten og trak til. Så trådte han indenfor og lod sine øjne vænne sig til mørket. Den pibende lyd var holdt op.

Thierry kunne lige ane, at rummet var formet som et L. Da han lukkede døren bag sig og gik ned ad trinene, kom de pibende og knurrende lyde tilbage, og han fulgte dem hen til noget, han så tit havde set. Han bøjede sig ned og tog en af Byrons hvalpe op af kassen og tog den ind til sig. Han måtte have stillet dem herind, så de kunne være i sikkerhed, mens han arbejdede.

Thierry satte sig på betongulvet og lod hvalpene springe op og slikke ham i ansigtet, selv om hans søster altid sagde, at det var vildt klamt.

Først da hvalpene var faldet til ro og gav sig til at snuse rundt, lagde han mærke til, at kassen og hundene ikke var det eneste, der var i rummet. I hjørnet stod der en klapstol, og på en presenning var der en sovepose, en rygsæk og et par andre tasker. I nærheden så han hundenes skåle til mad og vand. En kop med en tandbørste og en tube tandpasta stod og balancerede på kanten af en lille vask. Thierry klemte en streg tandpasta ind i munden. Hvorfor sov Byron her?

„Thierry!“ kaldte hans mor oppe ovenfra. „Der er frokost! Thierry!“

Han stillede omhyggeligt tandpastatuben tilbage. „Ssh!“ sagde han til hundene og holdt fingeren op til læberne. „Ssh.“

Thierry vidste alt om hemmeligheder, og hvorfor man skal holde nogle ting for sig selv, og han ville ikke have, Byron skulle vide, at hans bo var blevet forstyrret.

En hånd kan huske musik, længe efter at den er holdt op med at spille. På samme måde kunne Isabels hånd huske fornemmelsen af den gamle violin, selv om det var længe siden, hun havde givet den fra sig. Hun tænkte på den, mens hun mimede Dvořáks symfoni, forestillede sig de spændte strenge, følelsen af Guarnerien under hagen. Hun ville sikkert aldrig komme til at holde en sådan violin igen, aldrig høre dens fløjlsbløde klang, mærke strengenes eksklusive sitren, men hun sagde til sig selv, at hun til gengæld havde fået så meget andet.

Sommerens komme havde skabt en dejlig fredfyldt stemning efter de turbulente uger i slutningen af foråret. Køkkenhaven bugnede af afgrøder. Hun havde købt en kummefryser, som hun havde stillet i spisestuen, og nu da børnene havde fået sommerferie, havde Kitty overtaget ansvaret for hønsene. Hun avlede sorte kinesiske høns, dværghøns, kæmpestore gyldenbrune Orpingtonhøns. Æggene og kyllingerne gav hende en lille, men stabil indtægt. Husets hoved- og bagdør stod åbne i alle dagtimerne, og Isabel fandt tit en hane med farvestrålende fjerdragt siddende i sofaen, hvor den stirrede på hende med plirende øjne, eller en skrukhøne, som havde lagt sig til rette i en bunke vasketøj. Hun havde svært ved at blive rigtig irriteret over det – hun nød bare at se Kitty og Thierry helt opslugt af kyllingerne. Det var så rart at se, at de interesserede sig for noget og ikke længere kun sørgede over alt det, de have mistet.

Thierry var meget ude i skoven sammen med Byron – han kom tit hjem med svampe og blade, de kunne bruge i salater, eller hele trillebørfulde brænde til vinteren. Isabel forestillede sig, at han kaldte på den hvalp, Byron nu havde givet ham. Hun havde fået tårer i øjnene af at se sin søns ansigt, da han forstod, at hvalpen var hans. Sig noget, Thierry, havde hun i tankerne sagt til ham. Vær nu glad. Råb hurra, lyd som den dreng, du er, men han var bare gået hen til hende og havde slået armene om hende. Hun havde gengældt hans knus og været bange for at vise ham, at hun havde håbet på mere.

„Han skal snart i gang med at træne hvalpen,“ havde Byron sagt, mens Thierry hørte det, og Isabel bad til, at det lille dyr ville hjælpe hendes søn med at få talens brug igen.

En formiddag lærte Byron hende at hugge brænde. Hun havde åbenbart gjort det skrupforkert. Øksen var sløv. Hun troede, man skulle stille træstykket på den lange led på huggeblokken og hakke den midt over med øksen, men det var åbenbart farligt, og hun kunne risikere at miste et øje. Hun skulle flække det, ikke hugge det over. Han viste hende, hvordan hun skulle få øksen fri af træet ved at slå bag på med en forhammer. Hans stærke hænder skar igennem den med et rent slag. „Det er faktisk sundt at hugge brænde,“ sagde han og smilede over hele hovedet, da hun løftede øksen igen. „Det hjælper med at klare hjernen. Det er ren terapi.“

„Så længe jeg ikke hugger fødderne af mig selv.“

Isabels hænder blev dog ru og forrevne af at hugge brænde og plukke stikkelsbær og brombær. Hun fik også små rifter af kniven, når hun flåede kaniner, og havde fået hård hud i håndfladerne af at male huset indvendigt, der hvor det ikke var pakket ind i afdækningsplast. Hun havde sat sig for at friske det op med maling, der hvor hun kunne. Hun tænkte, at Laura McCarthy og de andre fruer sikkert ville synes, det var noget værre sjuskeri – de ikke særlig præcist malede lister og primitive farver, og de gule og grønne efeuranker, der snoede sig op omkring dørkarmene. Hun var ligeglad: Alle de aftryk, hun efterlod, fik huset til at føles mere som et hjem end som et sted, hvor hun, Kitty og Thierry var havnet ved en ren tilfældighed.

Men det var det, der var så løjerligt ved Det Spanske Hus, og hun indrømmede det først over for sig selv, efter at Kitty havde sagt det. „Jeg kan godt lide det her hus,“ havde datteren sagt en aften. „Meget bedre, end da vi kom. Også selv om det er fyldt med huller og rod. Men det føles ikke rigtig som et hjem, vel?“

Isabel havde sagt noget beroligende om, at det jo heller ikke var færdigt endnu, og at det var umuligt at bedømme det, før det rigtig var deres. Og så ville der jo også komme nye badeværelser og vinduer. Men hun vidste godt, at der var noget om det, Kitty havde sagt.

Er det på grund af dig? spurgte hun i tankerne Laurent. Er det umuligt for os at føle os hjemme uden dig?

Hun undgik så vidt muligt Matt – i den udstrækning det da er muligt at undgå en, som går rundt i ens hus hver dag. Nogle gange var det nemt, for eksempel når hun var ude og undervise i violinspil, hvilket hun ikke kunne fordrage. Hun havde udviklet alle mulige strategier for at sikre sig, at hun aldrig var alene med ham – hun holdt sig eksempelvis tæt på Byron eller de andre mænd, når hun gik rundt med te til dem, eller også bad hun børnene om at komme og hjælpe til, når hun skulle gøre et eller andet færdigt. Hvis der var noget, hun var nødt til at snakke med ham om, gjorde hun det på et tidspunkt, hvor han arbejdede ved siden af sin søn. Matt spillede med på det – han var måske knap så lystig og snakkesalig, som han havde været, men somme tider overbeviste hun sig selv om, at det også passede ham helt fint, at der var lidt større afstand mellem dem.

Det virkede, som om der var lidt gnidninger mellem ham og Anthony. De talte stort set ikke sammen, og Anthony så på sin far med slet skjult afsky i blikket. Hvis drengen ikke havde været så utrolig sød og rar over for Isabel, kunne hun godt blive helt bekymret for, at han havde opdaget det. En sjælden gang imellem kunne hun mærke Matts øjne på sig, men for det meste kunne hun godt bare skubbe det fra sig.

En dag hun var ude i køkkenhaven, lykkedes det ham at komme på tomandshånd med hende. Det var sidst på eftermiddagen, Kitty og Thierry var ude i skoven sammen med hvalpen, og hun havde besluttet sig for at grave nogle af de nye kartofler op til aftensmaden. Hun var bange for at komme til at hugge dem over med spaden og trak dem i stedet op med fingrene. Hun lå på knæ på en gammel sæk og smed dem op i en zinkspand, klar til at vaske. Hun syntes, der var noget dybt tilfredsstillende ved at tage kartofler op, mærke de pudsige små knolde under jorden og blive glædeligt overrasket over, hvor store de var, når de kom op i lyset. Hun holdt en lille pause for at stryge håret tilbage og lagde mærke til sine fingre. De engang så hvide hænder var nu fregnede, og hun havde jord under neglene. Åh Laurent, hvad mon du ville sige, hvis du så mig nu? tænkte hun og smilede. Og hun blev på samme tid lettet og trist til mode, da det slog hende, at det var første gang, hun havde kunnet tænke på ham uden at mærke et stik af sorg.

Hun tog en sidste kartoffel op, plukkede den af stænglen og skubbede jorden tilbage, hvor planten havde været. Så gned hun hænderne mod hinanden for at få jorden af, og fór sammen, da hun hørte en stemme sige: „De er stadig smukke.“

Matt stod omme bag hende og lænede sig op ad spaden. „Dine hænder er stadig smukke.“

Hun forsøgte at afkode hans ansigtsudtryk og rejste sig så op og rystede sækken fri for jord. „Hvordan går det med badeværelset?“ spurgte hun og sørgede for at holde stemmen neutral. „Du regnede jo med at blive færdig engang i denne uge.“

„Det er ikke det, jeg vil snakke om,“ sagde Matt. „Vi er gået på listesko omkring hinanden i flere uger nu. Jeg vil snakke om os to.“

„Der er ikke noget ‘os to’, Matt,“ sagde Isabel bestemt og hankede op i spanden.

„Det kan du ikke mene.“

Han gik tættere på Isabel, og hun tænkte på, om børnene – eller en af håndværkerne – mon var i nærheden.

„Jeg var der selv, Isabel,“ sagde han med lav, intim stemme, „og jeg kunne mærke, hvordan du var – hvordan vi var. Det, jeg sagde bagefter ... det var en fejl, en misforståelse. Jeg kan slet ikke holde op med at tænke på det. På os.“

Isabel begyndte at gå op mod huset med raske skridt. „Vil du ikke nok lade være, Matt,“ sagde hun.

„Jeg ved, hvad jeg følte, Isabel.“

Hun snurrede rundt. „Måske vil det være bedst, hvis jeg bare betaler dig for det arbejde, du har gjort, og så stopper her.“

„Du har brug for mig her, Isabel. Der er ingen, der kender det hus bedre end mig.“

„Det kan godt være,“ sagde hun ud i vinden, „men jeg tror bare ikke, det her er godt for nogen af os. Få nu bare badeværelset gjort færdigt, og så ...“ Hun var nået hen til køkkendøren. „Jeg bliver nødt til at gå nu,“ sagde hun. Hun lukkede døren bag sig og lænede sig op ad den.

„Isabel? Hvad har jeg gjort, siden du er så vred på mig? Hvorfor er du sådan?“

Hun håbede ikke, han ville tage i døren.

„Isabel, jeg mente ikke det, jeg sagde den nat. Det var slet ikke sådan ment.“

„Jeg vil ikke snakke mere om det,“ sagde hun.

Der gik et øjeblik. Så hørte hun hans stemme igen, ganske tæt på døren, som om han havde lagt kinden op mod den. Den var hviskende, konspiratorisk. „Du kan ikke bare lade som ingenting,“ sagde han.

Hun ventede, lyttede til den fyldige tavshed udenfor, og så, da hun kunne høre hans skridt bevæge sig væk derfra og til sidst forsvinde helt, åndede hun tungt ud. Hun holdt den ene hånd op foran sit ansigt – den var beskidt og fyldt med jord, og hun kunne næsten ikke selv kende den. Den rystede.

Matt kørte det lille stykke vej hjem alene. Byron, som stort set ikke havde sagt et ord til ham hele dagen, var forsvundet lige inden fyraften, og Anthony havde sagt, at han gerne ville blive lidt længere hos Kitty.

„Din mor regner ellers med, at du kommer hjem,“ sagde Matt, som var helt misundelig på knægten over, at han bare kunne blive i huset.

„Nej, hun gør ej. Jeg har sagt til hende, at jeg bliver her og ser en film. Du hører ikke efter.“

Under andre omstændigheder ville Matt ikke have fundet sig i den tone, men han blev distraheret af, at Isabel stemte sin violin oppe ovenpå. Hun lod sig ikke mærke med deres samtale. Han var begyndt at have det underligt med at høre hende spille. Det skabte billeder inde i hovedet på ham af den stormfulde nat, hvor hun havde sukket under ham. Han kunne ikke forstå det, der lige var sket mellem dem: Han vidste jo, hvad hun følte – hvorfor benægtede hun det så?

Han bremsede hårdt op uden for sit hus og knaldede irriteret bildøren i. Bernie humpede hen for at hilse på ham, men han gik bare forbi den gamle hund og prøvede at få ro i hovedet. Der er ikke noget ‘os to’, havde hun sagt. Som om det havde været en fejltagelse.

Han åbnede ovnen og så, at den var tom. „Hvor er min aftensmad henne?“ råbte han op ad trappen.

Der kom ikke noget svar, så han gik rundt i køkkenet og løftede på grydelåg og kiggede i køleskabet for at se, hvor hun havde stillet den.

„Hvor er min aftensmad henne?“ spurgte han igen, da Laura dukkede op i døren.

„Hej, skat, har du haft en god dag? Jo tak,“ sagde Laura med flad stemme.

„Hej, min elskede,“ sagde Matt med overdreven tålmodighed. „Jeg vil bare gerne vide, hvor min aftensmad er.“

„Tja ... der er koteletter i fryseren og købesuppe og kold kylling i køleskabet. Ost og kiks. Der er frit valg.“

Han stirrede på hende.

„Matt, i flere uger har du nægtet at give mig besked om, hvornår du kom hjem – og om du overhovedet kom hjem eller ej,“ sagde hun, „så jeg tænkte, jeg lige så godt kunne lade helt være med at lave mad til dig. Fra nu af må du gøre det selv.“

Han rettede sig op. „Skal det forestille at være morsomt?“

Hun gengældte hans uvenlige blik. „Nej, Matt. Jeg synes ikke, det er spor morsomt, men jeg er altså ikke din tjenestepige. Hvis du ikke engang gider hilse på mig, når du kommer hjem, hvorfor skulle jeg så ulejlige mig med at lave aftensmad til dig?“

„Lad nu være med at hakke på mig. Jeg vil bare gerne have noget at spise.“

„Og jeg har sagt, hvor maden er. Der er masser af mad. Det eneste, du skal gøre, er at bikse det sammen.“

Hun fór sammen, da Matt slog hånden ned i køkkenbordet. „Er det her din hævn, eller hvad? Dit latterlige lille hævntogt? Hvor tror du, jeg har været hele dagen, Laura? Henne i Det Spanske Hus sammen med din søn. Jeg har lavet det, du ville have, nemlig at rykke os tættere på at få det skide hus. Lagt rør. Installeret badeværelse. Skiftet vinduer. Og nu er du fornærmet over, at du ikke får al min opmærksomhed, og så synes du lige, du vil hævne dig ved at lade mig sulte.“

„Lad være med at true mig, Matt. Du ved udmærket godt, at det ikke er det, det her handler om.“

„Jeg går ned på pubben. Jeg orker ikke det her efter en lang arbejdsdag.“ Han masede sig forbi hende hen til døren. „Så spiser jeg dernede. Der bliver jeg måske ligefrem budt velkommen.“

„Fint!“ råbte Laura, idet han satte sig ind i varevognen. „Måske er der også en seng til dig dernede!“

Ikke engang en portion mikrobølgeopvarmet lasagne med adskillige fadøl til kunne få Matt i bedre humør. Han sad på barstolen og svarede så kortfattet som overhovedet muligt, hver gang nogen prøvede at komme i snak med ham. Han var helt væk i sine egne vrede tanker.

Han havde set pubbens indehaver puffe til Theresa flere gange og hviske: „Hold lige øje med ham.“ Et par stamkunder, som ellers normalt ville have hyggesnakket lidt med ham, havde opfanget, hvordan arrigskaben lyste ud af ham, og holdt sig på sikker afstand.

„Er du okay, Matt?“ Ejendomsmægleren Mike var kommet hen ved siden af ham. „Skal du have en til?“

Matts glas var blevet tomt igen. „Fadøl. Tak.“

„Her er stille i aften.“ Mike sagde det til alle i baren, måske fordi han havde lagt mærke til Matts humør.

„Det er, fordi der er fodbold,“ sagde indehaveren. „Så er her altid dødt. De kommer alle sammen klokken ti, hvis der ikke er forlænget spilletid.“

„Jeg hader fodbold,“ sagde Theresa. „Det er så kedeligt. Men jeg kommer også nemt til at kede mig.“

„Hvordan går det med huset, Matt?“ Mike skubbede fadøllen hen ad bardisken til ham. „Jeg hører, at du nærmest har splittet det fuldstændig ad.“

Matt nikkede. „Du ved jo godt, hvordan det så ud før,“ sagde han.

„Det gør jeg, ja. Jeg kunne godt tænke mig at se resultatet på et tidspunkt, hvis du ikke har noget imod at vise mig det.“

„Det bliver flot,“ sagde Matt og rettede pludselig hovedet op. „Det bliver helt fantastisk. Et drømmehus. Flottere, end du har fantasi til at forestille dig.“

Mike skottede til ham. „Jamen det vil jeg da glæde mig til så. Jeg ringer en gang i løbet af ugen.“

Theresa ventede, til Mike var gået, og indehaveren var ude i baglokalet, og gik så hen til Matt. „Ro på,“ sagde hun. „Du må vist hellere holde lidt igen med de øl.“

Hans blå øjne var krigeriske. „Står du der og fortæller mig, hvad jeg skal og ikke skal, Theresa?“

Hun blev noget lang i ansigtet. „Jeg vil bare ikke have, at du skal få problemer. Altså på grund af spritkørsel.“

Han kiggede på hende, som om han så hende for første gang. „Så du er ikke ligeglad med mig?“ snøvlede han.

Hun lagde diskret sin hånd på hans og lod sine fingre løbe hen over hans knoer. „Nej, det ved du da, jeg ikke er. Jeg er jo glad for dig. Rigtig meget, endda.“

Han rettede sig op og så rundt i den halvtomme pub. „Vi mødes ude bagved,“ hviskede han. „Jeg ... skal snakke med dig.“ Han kunne se spændingen og glæden i hendes ansigt. Så trippede hun hen til ejeren og hviskede noget i øret på ham. „Fem minutter,“ hørte han manden sige, da han skulede hen til Matt.

Asfalten gyngede under Matt, da han var kommet ud i den friske luft og gik hen mod parkeringspladsen.

Hun stod henne ved siden af kasserne, og møllene flaksede rundt i lyset fra lampen over hendes hoved. Da han kom hen til hende, slog hun armene om halsen på ham. „Jeg har sådan savnet dig,“ sagde hun og kyssede ham. Hun smagte af mundspray, som om hun lige havde taget et pust i løbet af de få sekunder, der var gået, siden de havde været indenfor. „Hvad var det, du ville sige til mig? Jeg troede ikke, du gad mig mere.“ Hun lod hænderne glide op under hans T-shirt. „Jeg er så træt af, at jeg ikke ser noget til dig. Når du ikke kigger forbi, er aftenerne bare så lange.“

„Så du kan godt lide mig, eller hvad?“

Hun trykkede sig ind til ham. Hun duftede af vanilje. „Ja, rigtig meget. Jeg er helt vild med dig,“ hviskede hun i øret på ham. Hendes fingre legede med hans nakkehår.

„Ryk op i nederdelen,“ sagde han med ru stemme.

Hvis han så hende tvivle et øjeblik, så valgte han at ignorere det. Hans bevægelser var blevet tunge og klodsede, han flåede i hendes bluse, rykkede i hendes nederdel og pressede hendes ryg op ad kasserne.

„Matt, jeg ved altså ikke rigtig, om jeg ... Ikke her.“

Men det ænsede han ikke. Han tog hendes ben rundt om sig, begravede læberne i hendes hals, kyssede hende, æltede hendes bryster, baller og hår, indtil hendes protester døde hen. Så masede han sig hårdt ind i hende, glemte alt omkring sig, lukkede øjnene og prøvede at genfinde de følelser, han havde mærket i det mørke hus, da hendes hår var faldet ned over ham. Det var hende, han kneppede, hende, han tog, hendes musik, han kunne høre i ørerne. Det var hende. Det skal bare være hende. Han forsvandt ind i et mørkt sted, hans bevægelser blev grove og tvungne. Han var ligeglad med, hvem der så det, og hvem der vidste det. Han ænsede svagt, at Theresas gisp blev mere forpinte og passive, som om han bare trykkede luften ud af hende. Så, med et halvkvalt brøl, kom han og faldt sammen over hende. Helt udtømt. Forpint.

Det duede ikke. Det var værre end ingenting.

Matt udstødte et langt suk, trådte tilbage og støttede sig til kasserne med den ene hånd.

Han lynede sine bukser og så, at Theresa så forskræmt op på ham, mens hun trak blusen sammen og baksede med det forstrakte stof. „Undskyld,“ sagde han, da han så, at der var røget et par knapper.

Han havde forventet, at hun ville slå armene om halsen på ham og se forelsket op på ham med sine hundeøjne, sådan som hun plejede. At hun ville sige til ham, at det ikke gjorde noget. At uanset hvad han gjorde, så var det helt fint med hende. Men hun virkede forvirret og gjorde sig fri af hans hånd.

„Theresa ...“

„Jeg bliver nødt til at gå tilbage,“ sagde hun og tog den anden sko på igen, hvorefter hun løb indenfor.

Laura var gået i seng, da han kom hjem. Han gik ind i det tyste hus og lagde mærke til, at gardinerne var trukket for, og at lyset var tændt oppe på afsatsen. Alt var pænt og nydeligt, indbydende, fredfyldt. Det var helt forkert. Han var ikke klar til at gå op ovenpå, var ikke engang sikker på, hvor han skulle lægge sig til at sove, når han gjorde det.

Han sparkede støvlerne af, tændte fjernsynet, hældte en whisky op til sig selv og drak den i én slurk. Den gjorde ham ikke bedre tilpas, så han drak endnu én, mens tankerne kværnede rundt i hovedet på ham.

Endelig, kvart over tolv, tog han telefonen og tastede et nummer. „Det er mig,“ sagde han.

Oppe ovenpå lå Laura i den store seng og lyttede til, at hendes mand gik rundt med tunge skridt nedenunder. Han var tydeligvis fuld. Det havde hun gættet på, han nok ville være, da han ikke kom hjem ved lukketid. Hun havde været i tvivl om, om hun skulle prøve at gøre det godt igen, og havde gjort noget, hun ellers aldrig gjorde, nemlig ringet ned på The Long Whistle. Den var blevet taget af en ung pige. „Har Matt McCarthy været hos jer i aften?“ havde Laura spurgt, og hun havde været lige ved at tilføje: ‘Det er hans kone.’ Men hun nægtede at påtage sig rollen som den kagerullesvingende hustru. ‘Spærretid,’ havde han sagt. Som om hun var hans fangevogter.

Der var blevet stille i den anden ende. Hun kunne forestille sig, at det krævede en hel del diplomatisk sans at arbejde på en pub.

„Ja,“ sagde den unge pige. „Men han er her ikke mere.“

Ti minutter senere havde Laura hørt bilen komme kørende op ad grusvejen. Hun vidste ikke, om hun skulle være lettet over, at han bare havde været nede på pubben, eller urolig over, at han ikke var kommet op ovenpå. Hun vidste ikke, hvad hun skulle gøre, hvis han gjorde det. Efterhånden vidste hun hverken ud eller ind. Hun tænkte på Nicholas, der havde holdt hende i hånden og sagt, at hendes mand var en idiot. Hun var blevet helt pinligt berørt og havde taget hånden til sig. Hun havde siddet der og afsløret de mest intime detaljer om sit ægteskab for ham og følte sig illoyal. Nicholas havde set på hende med sådan et intenst blik. Hun vidste godt, at hun bare behøvede at give ham et tegn. Hun havde fortalt ham for meget, men andet havde hun ikke gjort.

Den lille lap papir med hans telefonnummer lå oppe ovenpå i hendes havebukser. Hun sagde til sig selv, at hun ville smide den væk. Men det gjorde det ikke nemmere at være gift med Matt, for han vidste ikke noget om hendes selvbeherskelse. Han råbte bare ad hende, gik ned på pubben og kom fuld hjem.

Laura satte sig op i sengen og hvilede hovedet i hænderne. Det var noget værre rod, og hun var nødt til at gøre noget ved det. Hvad var det nu, hendes veninde havde sagt til hende? Har du lyst til at gøre det rigtige, eller har du lyst til at være lykkelig? Hun ville sige undskyld. Hun ville forsøge at komme igennem det.

Hun skulle lige til at åbne døren til soveværelset, da hun hørte, at Matt snakkede i telefon. Det måtte være på mobilen, for telefonen ved hendes seng havde ikke sagt det sædvanlige lille klik. Laura åbnede døren helt lydløst og gik ud på afsatsen. Hendes tæer borede sig ned i det beigefarvede gulvtæppe.

„Det er mig.“ Matts stemme flød op ad trappen. „Jeg har noget, jeg skal sige til dig. Tag nu telefonen. Der er noget, der er gået op for mig.“ Han tøvede, og hun spidsede ører for at høre, om der blev sagt noget i den anden ende. „Tag den nu,“ sagde han. „Vil du ikke nok tage den ... hør her, jeg er nødt til at fortælle dig, hvad jeg føler. Alt det, vi sagde den nat bagefter ... det var én stor misforståelse. For nu ved jeg, hvorfor du slet ikke er dig selv. Det er på grund af Laura. Du er ikke ligesom ... du er ikke ligesom de andre kvinder. Men jeg har aldrig set dig på den måde – forstår du det? Ikke bare som noget ved siden af ... Vi kan blive lykkelige sammen, du og jeg, i det hus. Det er dig, jeg vil have, Isabel. Det er dig ...“

Lauras liv sank i grus foran hende. Et øjeblik troede hun, at hun skulle besvime.

„Ring til mig,“ lød hendes mands snøvlende stemme. „Jeg kan vente ved telefonen hele natten, hvis det skal være. Men jeg ved ...“

Nu var han åbenbart faldet i søvn. Oppe ovenpå gik Laura McCarthy som i trance ind i soveværelset og lukkede døren. Hun tog sin morgenkåbe af, lagde den pænt sammen på sengen og gik hen til vinduet, hvor hun trak gardinerne fra. Hun kunne lige ane silhuetten af Det Spanske Hus bag træerne. Der var lys i et enkelt vindue oppe ovenpå. Laura stirrede på det og kunne ganske svagt høre, at der blev spillet musik. Sirenesang, tænkte hun, mens smerten skar igennem hele hendes sjæl. Sirenesang.

Kapitel 17

Det var ikke noget, Isabel kunne finde på at fortælle nogen, men skoven omkring Det Spanske Hus mindede hende om havet – stemningen i den kunne pludselig skifte mellem at være truende, anspændt eller fredfyldt. Her flere måneder efter at hun var flyttet hertil, havde hun fundet ud af, at skovens stemning var en spejling af, hvordan hun selv havde det. De nætter, hvor hun havde været længst nede, havde den været mørk og uhyggelig, fyldt med alskens lurende ondskab. Når hendes børn løb hujende ud og ind mellem træerne, mens hundehvalpen rendte gøende af sted mellem dem, var skoven helt fortryllende, et fristed, hvor der stadig fandtes uskyld og magi. Når hun tænkte på, at Thierry gik rundt derude og råbte, virkede skoven venlig og tryg, som en barriere, der beskyttede dem mod den farlige verden ude på den anden side.

Nu, i timerne efter morgengry, var den så fredfyldt, og fuglesangen overdøvede kaosset i hendes hoved. Helende, trøstende. Et sted, hvor hun kunne glemme.

„Pas på den der rod.“ Byron, som gik ved siden af hende, pegede hen på en tyk rod, som stak op af jorden.

Hun flyttede kurven med svampe over på den anden arm og satte farten ned, mens hun støttede geværet mod skulderen. „Jeg forstår det ikke. Jeg er efterhånden blevet ret god til at sigte – jeg har øvet mig rigtig meget på dåserne. Jeg kan ramme en halv mursten på ti meters afstand. Men hver gang jeg bare overvejer at skyde en kanin, smutter de væk, inden jeg har nået at løfte geværet.“

Byron tænkte sig om. „Larmer du? Måske støjer du mere, end du selv er klar over.“

Hun gik uden om nogle brændenælder. „Det tror jeg ikke. Jeg er meget bevidst om lyd.“

„Går du ud på de rigtige tidspunkter? Altså hvor du kan se, der er masser af dem derude?“

„Sent om aftenen, sådan som du sagde. Eller tidligt om morgenen. Der er masser af kaniner, Byron. Jeg kan se dem overalt.“

Han holdt armen frem, mens de krydsede en grøft. Isabel støttede sig til ham et øjeblik, selv om det ikke længere var nødvendigt. Hun var blevet mere sikker på benene i løbet af de seneste måneder, hendes muskler var blevet hårde og senede af at gå rundt i den ujævne skovbund, af at slæbe, male og løfte. Hun havde aldrig før været specielt bevidst om sin krop, kun i forhold til violinen, og hun nød den nye fornemmelse af at være i god form.

„Og du har ikke din skrigblå frakke på,“ sagde han.

Hun grinede. „Nej. Jeg har ikke min skrigblå frakke på.“

„Hvilken vej blæser det fra?“ sagde han. „Hvis du har vinden i ryggen, får de færten af dig, længe før de ser dig. Uanset hvor forsigtig du er.“

„Hvad er det her til?“ spurgte hun og pegede på det tynde grønne tørklæde, han havde sagt, hun skulle tage om halsen.

„Det er kamuflage,“ sagde han. „Det skal du trække op, så kaninen ikke kan se dit ansigt.“

Hun lo. „Så den ikke kan genkende mig? Ligesom når en bøddel har en hætte over hovedet?“

„Grin du bare, men kaniner er snu. De er eksperter i at spotte rovdyr.“

Isabel fulgte efter ham hen mod udkanten af skoven. „Jeg har aldrig før tænkt på mig selv som et rovdyr,“ sagde hun.

Han havde ikke taget hundene med i dag. De blev for let ophidsede så tidligt om morgenen, havde han fortalt, da hun kom ud ad bagdøren uden at være rigtig vågen. De ville bare skræmme alle dyr i miles omkreds væk. Han måtte have stået og ventet på hende, selv om de havde aftalt at mødes allerede halv seks.

Det var tredje morgen, han var gået med hende ud – de gjorde det altid tidligt, inden han skulle i gang med dagens arbejde for Matt. Den der stund lige efter daggry er den bedste tid på hele dagen, havde han sagt. De havde set rålam, grævlinger og en hunræv med næsten voksne unger. Han havde vist hende de fasaner, han opdrættede for en landmand i nærheden. Deres farvestrålende fjerdragt fik dem til at skille sig sådan ud i alt det grønne og brune i det engelske landskab, ligesom indiske rajaher, som har forvildet sig ud af paladset og er havnet et mere jævnt sted. Han havde vist hende skovsyre og brøndkarse, plukket hvidtjørneblade i læhegnene og fortalt hende, at dem havde han spist som barn på vej til skole. Han holdt dem ikke hen mod hendes læber, sådan som Matt ville have gjort, men lagde dem blidt i hendes hånd. Hun forsøgte at lade være med at se på hans hænder: Hun ville ikke se ham sådan. Hun ville ikke ødelægge noget, der var blevet dyrebart for hende.

Han havde fortalt hende, at han havde gået på lærerseminariet, og smilede, da hun virkede overrasket. „Troede du ikke, jeg var typen på det?“ spurgte han.

„Nej. Jeg hader sådan at undervise i violin, at jeg har svært ved at forstå, at nogen ligefrem kan have lyst til at undervise.“ Hun skævede op til ham. „Men du er god til børn,“ grundede hun. „Til Thierry. Du kunne være blevet en god lærer.“

„Ja.“ Han tav lidt. „Men det her passer mig fint.“

Byron fortalte ikke, hvorfor han alligevel ikke var blevet lærer, og hun spurgte ikke. Når man kunne bo herude, fri for alle det moderne livs begrænsninger og frustrationer, var det nemt at gætte, hvorfor han havde valgt det her. Hun kunne fornemme, at Byron godt kunne lide at være alene med hende; hans bevægelser blev mere afslappede, og det var, som om han talte mere frit. Måske fordi han virkede knap så reserveret, eller fordi hun ikke rigtig havde andre at tale med, fortalte hun ham sandheden om huset. „Det er svært,“ sagde hun, „for jeg er blevet ret glad for at bo her. Jeg har ikke rigtig lyst til at flytte tilbage til storbyen. Men nogle gange kan jeg godt blive bange for, at huset ender med at ruinere os.“

Det så ud, som om Byron skulle til at sige noget, men bed ordene i sig igen. Det er der ikke noget at sige til, tænkte hun. Han arbejder jo for Matt. „Det er også et stort hus,“ sagde han så, meget diplomatisk.

„Det er ligesom at smide penge ned i et stort sort hul,“ sagde hun. „Huset sluger bogstavelig talt alt, hvad jeg har. Og jeg vil gerne have, at Matt snart stopper. Jeg ved godt, du arbejder for ham, Byron, men ... jeg har det lidt svært med, at han er i huset. Jeg ville gerne bare sælge det og flytte ind i noget mere overkommeligt, men han har taget hul på så mange forskellige projekter i huset – der er ikke et eneste rum, han har ladet stå intakt. Vi har stadig ikke noget badeværelse, der fungerer. Og jeg kan ikke sælge det, sådan som det er nu – ikke hvis jeg skal have nok penge med herfra til at købe noget, der er bare nogenlunde. Og det virkelig spegede ved det hele er, at jeg ikke har råd til at lade ham fortsætte. Selv om vi gør alt det her,“ hun gjorde et nik ned mod svampene i kurven, „og sparer, hvor vi kan, så har jeg stadig kun lige råd til at betale ham for det arbejde, han allerede har gjort.“ Hun tænkte på den hæslige besked, der var blevet indtalt på telefonsvareren, og som hun havde hørt morgenen forinden. Hun havde skyndt sig at slette den og havde været skrækslagen for, at børnene havde hørt den. Vi kan blive lykkelige sammen, havde han sagt – som om han vidste noget som helst om hende.

„Nå, men jeg skal nok finde en løsning.“ Hun smilede og håbede ikke, han kunne se de tårer, der pressede sig på. „Måske skulle jeg tage på blikkenslagerkursus og ordne badeværelset selv.“

Det var ikke nogen særlig sjov bemærkning, og Byron lo da heller ikke. De gik videre uden at sige noget. Isabel tænkte på, om hans tavshed mon betød, at hun havde gjort ham forlegen. Hun kunne se, at han gik og bed tænderne hårdt sammen.

„Sikke en dejlig morgen,“ sagde hun endelig – det havde vist ikke været helt fair af hende at sige alt det om hans arbejdsgiver. „Somme tider får jeg lyst til bare at blive ude i skoven altid.“

Han nikkede. „Jeg tænker tit, at når man er herude, lige når solen står op, så føles det, som om man er det eneste menneske i hele verden.“

Sådan fik hun det også her i skoven. Nogle gange, på en morgen som denne, nød hun at være afskåret fra civilisationen, og hun følte en næsten primitiv tilfredsstillelse ved at vende tilbage med noget spiseligt til sin familie. Når man kunne skaffe sig mad ud af ingenting, virkede det ikke nær så overvældende at bo her.

Byron holdt en hånd op. „Der,“ sagde han stille.

Hun stillede forsigtigt kurven fra sig og satte sig på hug bag træet sammen med ham. Foran dem åbnede skoven sig ud mod marken, hvor hveden nu stod tæt.

„Der er et stort kaninbo derude ved kanten,“ hviskede han. Han stak en finger i munden og holdt den op i luften. „Og vi har vinden imod os. Sid helt stille og tag geværet frem.“

Hun trak tørklædet op for ansigtet, løftede geværet op til skulderen og ventede, så stille hun kunne. Det havde Byron sagt, at hun var usædvanlig god til, og hun regnede med, at det var på grund af musikken. Hun var stærk og meget bevidst om bevægelserne i sin overkrop, så hun havde nemt ved at sikre sig, at musklerne ikke rørte sig.

„Der,“ hviskede han.

Gennem sigtet kunne hun se kaninerne omkring ti meter væk – der var en tre-fire stykker, og der sad en lysegrå en på kanten af stien. De hoppede rundt og kiggede sig hele tiden vagtsomt omkring.

„Vent, til de er mindst fem meter væk fra deres bo,“ hviskede Byron. „Du skal huske, at du er ude på at dræbe dem, ikke såre dem. Du skal ramme hovedet.“ Han havde sagt til hende, at hun kun ville få én chance.

Kaninen, som hun nu kunne se midt i den lille metalcirkel, troede åbenbart, der var fred og ingen fare. Den nippede til noget græs, smuttede om bag en tot ukrudt og kom så frem igen. „Du skal ikke tænke på den som et lille nuttet dyr,“ havde han sagt til hende. „Tænk på den som en grøntsagstyv. Tænk på den som aftensmad til Kitty og Thierry. Tænk på kaninragout med vilde svampe, fløde og hvidløg.“

„Du skal gøre det,“ sagde hun og prøvede at give ham geværet.

Han skubbede det tilbage til hende. „Nej.“

„Hvad nu, hvis jeg kun sårer den?“ Hun var bange for, at den kom til at lide ganske forfærdeligt.

Hun kunne fornemme hans tilstedeværelse bag sig, da hun løftede geværet igen og tog sigte. Han duftede af mos og jord og sommer. Han rørte hende ikke. „Du skal nok ramme plet,“ hviskede han.

Isabel lukkede øjnene, åbnede dem igen og skød.

Det var et stykke tid siden, Laura sidst havde været i London, og endnu længere siden, hun havde været på så fin en restaurant. Derhjemme ville Lauras hørbukser og lave blanke sko blive regnet for at være smarte, men her lyste de langt væk af provins. Jeg ligner en bondekone, der har taget stadstøjet på, fordi hun skal til storbyen, tænkte hun.

„Har De bestilt bord?“ spurgte en ung pige med knivskarpt pandehår. Hun så ud, som om hun kedede sig bravt.

„Jeg skal mødes med en,“ svarede Laura.

Restauranten var fyldt med mænd i mørke jakkesæt – de faldt helt sammen med de granitgrå vægge.

„Hvad var navnet?“ spurgte pigen.

Laura tøvede, som om det ville kunne bruges imod hende i retten, hvis hun sagde det højt. „Trent. Nicholas Trent.“

Han var blevet så glad for at høre fra hende, at hun var blevet helt rørt – han havde lydt så begejstret for, at hun ville komme et smut til London, og havde straks ryddet kalenderen for at kunne spise frokost sammen med hende.

„Skal du ikke arbejde?“ havde hun spurgt og prøvet at huske, hvad han havde sagt, han lavede.

„Jeg har lige sagt op,“ sagde han sorgløst, „så nu kan jeg holde lige så lang frokostpause, som jeg har lyst til. Jeg kan jo alligevel ikke blive fyret.“

Pigen gik med raske skridt hen mod bordene i atriummet, og hun tog åbenbart for givet, at Laura fulgte med. Alle i London så så unge ud, så smarte og velplejede. Selv om hun havde gjort sig stor umage for at se smart ud og sætte sit hår pænt, følte hun sig gammel og malplaceret. Hun havde efterhånden ikke nogen anelse om, hvordan andre så hende. Hun var ikke gammel, men heller ikke ung længere. Elsket, uelsket. Begæret ... ikke begæret. Laura tog en dyb indånding og holdt vejret, da hun så ham rejse sig fra et bord, mens et smil brød frem i hans ansigt.

Han var en flot mand her i disse omgivelser, som om de afspejlede noget i ham. Og ikke bare det, han virkede gladere, knap så nedslået. Måske også yngre. Eller også havde det hele tiden været noget, hun troede, hun havde set i ham – i sammenligning med hendes mand, der jo nærmest var en urkraft, virkede alle andre mænd knap så vitale.

„Du kom,“ sagde han og tog hendes hånd.

„Ja,“ sagde hun. Og hun vidste, at det ord var det samme som at indrømme, at hun ville gå i seng med ham. Nu havde hun krydset en grænse. Det rørende var, at det ikke virkede, som om han så sådan på det. Han tog hende slet ikke for givet.

„Jeg var ikke sikker på, du kom. På grund af sidste gang troede jeg, at du måske ...“ Han tav.

„Han elsker mig ikke længere,“ sagde hun og satte sig ned. Hun havde i tankerne gentaget disse ord så mange gange, at hun nu kunne sige dem, som om de ikke betød noget. „Jeg hørte ham tale i telefon. Jeg ved, hvem det er. Så derfor,“ sagde hun og gjorde med vilje sin stemme glad, „er der ikke meget, der kan forhindre mig i at gøre, hvad jeg vil.“

Da hun fik tårer i øjnene, tog hun menukortet op. Hun hørte, at Nicholas bestilte en drink til hende og spurgte tjeneren, om de lige kunne få et par minutter mere. Da tjeneren kom med hendes gin og tonic, havde hun genfundet fatningen.

„Nu fortæller jeg dig om det helt kort, og så snakker vi ikke mere om det,“ sagde hun roligt. „Jeg vil gerne have, at vi får os en dejlig frokost og ikke tænker på det.“ Hun kunne ikke kende sin egen stemme, den var helt stram og skrøbelig. Hans hånd hvilede på bordet, som om han havde lyst til at tage hendes, men var bange for, at det ville være for anmassende.

„Det er hende, der ejer det store hus,“ sagde hun. „Huset på den anden side af søen, det hus, som du syntes var så smukt.“ Hun syntes, hun så ham skære en lille forpint grimasse, og blev helt rørt over at se dette ubevidste tegn på solidaritet.

„Det er min mand, som står for at sætte huset i stand, så jeg kan tænke mig, at de ...“

„Din mand?“ Det var lidt underligt, at han sagde det på den måde, men hun fortalte bare videre. Hvis hun holdt inde nu, ville hun måske aldrig få fortalt det.

„Han har hele tiden sagt, at han arbejdede på huset for vores skyld. Vi ville nemlig gerne have haft det. Den gamle mand, som boede der før, havde praktisk taget lovet os, at vi skulle arve det. Vi tog os af ham i flere år. Da enken flyttede ind, tilbød Matt at stå for istandsættelsen. Han sagde til mig, at han ikke troede, hun nogensinde ville blive lykkelig der, at hun ikke havde råd til at få lavet alt det, der skulle gøres, at hun ville flytte inden jul. Han bildte mig ind, at han gjorde alt det for vores skyld.“ Hun tav for at drikke en tår af sin gin og tonic.

„Men så overhørte jeg en samtale. Og ved du hvad? Han har planer om at flytte ind hos hende. Så nu får hun ikke kun mit hus, men også min mand.“ Hun lo – det var en hård, trist lyd. „Han har brugt de tegninger, vi havde fået lavet sammen. Alle de små forbedringer, jeg havde udtænkt. Han ville sågar have, at jeg skulle være veninder med hende. Er det ikke utroligt?“

Hun havde troet, at Nicholas ville tage hendes hånd igen i det øjeblik, at han ville prøve at trøste hende, at han igen ville sige, at hendes mand var en idiot. Men han var åbenbart helt opslugt af sine egne tanker.

Åh nej, han synes, jeg er kedelig at høre på, tænkte hun panisk. Han havde regnet med at skulle nyde en dejlig frokost sammen med en livlig kvinde, og så skulle han trækkes med en bitter forsmået hustru.

„Du må undskylde ...“ begyndte hun.

„Nej, Laura. Det er mig, der undskylder. Der er noget, jeg er nødt til at fortælle dig. Noget, du skal vide ... nej, du skal ikke se så forskrækket ud. Jeg vil bare ... nej, nu må De altså lige vente.“ Han verfede tjeneren væk, da han igen kom hen til deres bord.

„Nej,“ sagde Laura, som gerne ville udskyde øjeblikket. Hun kaldte tjeneren tilbage. „Vi vil gerne bestille nu. Jeg vil gerne bede om fisken.“

„Det samme til mig,“ sagde Nicholas.

„Og også noget vand, tak. Uden brus eller is.“ Nu var hun blevet helt bange for, hvad Nicholas ville sige. Han var sikkert alligevel gift. Han havde skiftet mening om hende. Han havde aldrig været interesseret i hende, ikke på den måde. Han havde en uhelbredelig sygdom og var døende.

Hun så på ham. Det var, som om hans øjne aldrig havde forladt hendes ansigt. „Hvad var det, du ville sige?“ spurgte hun høfligt.

„Jeg vil ikke have, der skal være nogen hemmeligheder mellem os, og der skal ikke ske nogen misforståelser. Det er vigtigt for mig, at vi er helt åbne over for hinanden.“

Laura drak endnu en tår af sin drink.

„Den første gang vi mødtes i skoven, var jeg ikke kørt forkert.“

Hun rynkede panden.

„Jeg ville have endnu et kig på Det Spanske Hus. Jeg var kommet forbi det helt tilfældigt et par uger forinden, og jeg havde forhørt mig om dets historie, for jeg tænkte, at det kunne blive et fantastisk byggeprojekt.“

„Byggeprojekt?“

„Det er det, jeg laver. Det, jeg lavede engang. Jeg er entreprenør. Jeg køber ... ja, i virkeligheden er det vel beliggenheden, jeg køber og prøver at bruge til noget fantastisk.“ Han lænede sig tilbage. „Og hvis jeg skal være helt ærlig, noget, der vil kunne komme en masse penge ud af. Jeg tænkte, at det hus havde et stort potentiale.“

„Men det er ikke til salg.“

„Det ved jeg godt. Men jeg havde hørt, at det var i en sølle forfatning, og at ejeren ikke havde ret stor kapital, og så tænkte jeg, at jeg ville tilbyde hende at købe det.“

Laura foldede servietten sammen og ud igen. Den var lavet af et smukt, kraftigt stof, stivet og kridhvidt. Og så skulle den bare snavses til. „Hvorfor har du så ikke gjort det?“

„På grund af timing, er det vel. Jeg ville være sikker på, at det var det rigtige at gøre. Og jeg ville først vide så meget som muligt om huset. Jeg tænkte, at hvis nu jeg ventede, til hun virkelig var kommet i pengenød, så ville hun acceptere en ret lav pris. Det lyder måske usympatisk, men det er altså sådan, det foregår i den verden.“

„Det var vel nok praktisk for dig, at du mødte mig,“ sagde Laura stramt. „En, som vidste så meget om huset.“

„Nej,“ sagde han bestemt. „Du fik mig til at glemme alt om det. Tænk tilbage – vi snakkede jo slet ikke om det hus, Laura. Du fortalte mig ikke noget om det. Jeg var ikke klar over, at du havde en tilknytning til det. Jeg troede bare, at du var ... en åbenbaring i skoven.“

Det slog hende, at hun var blevet så mistænksom – hun havde svært ved at tro på, at nogen kunne være interesseret i hende for hendes egen skyld.

Nu rakte han hånden hen mod hendes, og hun tog den. Det krævede kun en ganske lille bevægelse. Hans fingre lukkede sig om hendes – han havde bløde, elegante hænder. Slet ikke ligesom hendes mands.

„I hele mit voksenliv har jeg ønsket mig det hus,“ sagde hun. „Vi har aldrig været en rigtig familie, men jeg troede, det ville blive bedre, hvis vi boede der.“

„Jeg vil skabe os en formue. Vi kan bygge et endnu bedre hus.“

Hun rettede hovedet op med et ryk.

„Undskyld,“ sagde han. „Der var jeg nok lige lidt for hurtig. Det er bare, fordi jeg ikke har følt sådan her, siden jeg mødte min kone – min ekskone – og det er længe siden. Jeg ville have, at du skulle kende sandheden.“

En ekskone. Det skulle hun lige fordøje. Hvorfor kom det sådan bag på hende, at han havde været gift? „Jeg ved ikke ret meget om dig,“ sagde hun.

„Bare spørg løs,“ sagde han og lænede sig tilbage i stolen. „Du må spørge mig om hvad som helst. Jeg er en midaldrende mand, som har været helt nede og vende og set sig selv som en fiasko, og som pludselig har fået en fornemmelse af, at der vil kunne ske alt muligt fantastisk. Min karriere er kommet tilbage på sporet igen, jeg har det bedre, end jeg længe har haft, jeg har fået penge i banken, og jeg har mødt den smukkeste kvinde, som ikke har været værdsat nok, og som slet ikke er klar over, hvor vidunderlig hun er.“

Det tog lige et øjeblik, før det gik op for Laura, at det var hende, han snakkede om.

„Du er så dejlig, Laura,“ sagde han og kyssede hendes hånd. „Du er så klog og sød og har fortjent så meget bedre. På alle måder.“

De slap hinandens hænder, da tjeneren stillede maden foran dem med en flot bevægelse. Laura stirrede på den grillede fisk, som lå på et leje af skriggrøn spinat med en kraftigt reduceret sauce. Det slog hende, at den svage følelse af, at der var noget, der manglede, ikke havde noget med sult at gøre. Hun savnede følelsen af Nicholas’ hånd. Hun så på ham, da han sagde tak til tjeneren, og granskede hans klassiske træk, det ansigt, der udstrålede, at han kendte sig selv så godt. Og idet tjeneren gik derfra, lagde hun hånden hen ved siden af hans.

„Hvornår var det, du sagde, du skulle være tilbage på arbejde?“ spurgte hun, mens hans fingre lukkede sig om hendes. Denne gang var hendes stemme selvsikker og velkendt.

„Det sagde jeg ikke. Jeg kan være her lige så længe, som du har lyst til.“

Hun så ned på sin fisk og derefter tilbage på Nicholas. Hun lod øjnene hvile på hans. „Jeg er ikke sulten,“ sagde hun.

Isabel blev ellevild, da hun ramte den. „Så du det?“ sagde hun. „Ej, hvor vildt! Så du det?“ Hun knugede hans arm, flåede tørklædet væk fra ansigtet og sprang op.

Byron rejste sig. „Du ramte den helt rent,“ sagde han og gik hen til kaninen. „Det kunne jeg ikke have gjort bedre selv. Der har du din aftensmad.“ Han holdt den frem – den var stadig varm. „Så må vi hellere gå hen og finde noget hvidløg.“ Han tjekkede, at kaninen var død, løftede den op i bagbenene og bar den hen til hende. Hun rakte ud efter den, men da hun mærkede den varme pels, trak hun i en fart hånden til sig igen. Hun så helt chokeret ud. „Den er så smuk,“ sagde hun.

„Sådan ser jeg ikke på dem,“ sagde han.

„Men dens øjne ... lille stakkel.“ Hun prøvede at lukke dem. „Du godeste, jeg har rent faktisk slået den ihjel.“

Byron rynkede panden.

„Undskyld, men ... det er bare en mærkelig fornemmelse at vide, at den var i live lige før, og nu er den død på grund af mig. Jeg har aldrig før taget et liv.“

Det er virkelig en rystende oplevelse at gøre et levende væsen fortræd. At afslutte et liv. Byron prøvede at finde på noget at sige, som ville få hende til at få det bedre. „Tænk på en burhøne,“ sagde han, „og tænk så på den her kanin, som har levet hele sit liv sådan, som det er meningen, en kanin skal leve. Hvem af de to ville du helst være?“

„Jeg ved godt, det lyder fjollet. Jeg kan bare ikke fordrage tanken om at gøre nogen ondt.“

„Den døde så hurtigt,“ sagde han. „Den nåede ikke at mærke noget som helst.“ Han lagde mærke til, at hun pludselig så helt forpint ud. „Er du okay?“ spurgte han, da hun ikke reagerede. „Isabel?“

„Det var lige præcis det, de sagde om min mand,“ sagde hun med blikket rettet mod den døde kanin. „Han kom kørende hen ad motorvejen og glædede sig til at se sin søn optræde til en skoleforestilling. Han sad sikkert i bilen og sang.“ Hun smilede. „Han var virkelig dårlig til at synge.“

Rundt omkring dem var fuglene begyndt at synge igen. I det fjerne kunne Byron høre solsortesang og den insisterende rytmiske kurren fra en skovdue.

Og Isabel fortalte videre med blød stemme: „En modkørende lastbil krydsede midterrabatten og stødte frontalt ind i ham. Det var det, de sagde, da de kom og fortalte mig det. ‘Han nåede ikke at mærke noget som helst.’“

Byron syntes, hun lød så uendelig trist. Han ville gerne sige noget, men nogle gange var det, som om han så længe havde holdt alting for sig selv, at han ikke længere kunne finde ud af at sætte ord på noget.

Hun forsøgte at smile igen. „Han havde lyttet til Faurés Requiem. Ambulancefolkene sagde, at der ikke var nogen, der kunne finde ud af at slukke for hans bilradio, mens de skar ham fri. Det må have været det sidste, han hørte, mens han døde ... jeg ved ikke, hvorfor det trøstede mig lidt, men det gjorde det.“

Hun sukkede dybt. „Det var os, der følte det hele. Han mærkede jo ingenting.“

„Det gør mig så ondt,“ sagde Byron.

Da kiggede hun på ham, og han kunne ikke se på hende, om hun syntes, han var et fjols. Hun så så spørgende ud, som om hun ledte efter noget. Hun var så mystisk – det ene øjeblik lo hun og gik rask af sted, fuld af liv og energi, og det næste var hun helt anderledes og adskilte sig fra alle andre, han nogensinde havde kendt. Det ene øjeblik var hun en sørgende enke, det næste var hun en kvinde, som tog imod Matt med åbne arme midt om natten ...

Det var, som om hun tvang sig selv tilbage til nuet. Hun sparkede noget af den ene sko. „Ved du hvad? Jeg tror ikke, der er gået det store rovdyr tabt i mig. Jeg er meget taknemlig, Byron, men jeg tror, jeg holder mig til at henrette kartofler fra nu af.“ Hun rakte ham højtideligt geværet tilbage med begge hænder. Han lagde mærke til, at hun havde malingfregner og små felter af hård hud i håndfladerne. Han havde lyst til at lade sin tommelfinger løbe hen over dem.

„Vi må hellere se at komme tilbage. Du skal jo også på arbejde.“ Hun gav hans arm et lille klem og gik så med raske skridt forbi ham og tilbage mod stien. „Kom. Du kan spise morgenmad sammen med os, inden Matt kommer.“

Hold lav profil. Det havde Janet rådet ham til at gøre, da han havde fortalt hende om sin mistanke. Du har brug for hver en klink, du kan tjene, og jobbene hænger ikke på træerne. Underforstået: I hvert fald ikke, når man har siddet i fængsel. Byron så Isabel trave af sted foran og nynne ved sig selv, mens hun gik ud og ind mellem træerne. Det er det, en fængselsstraf gør ved én: Den indskrænker ens valgmuligheder, og længe efter fratager den én muligheden for at opføre sig som et normalt menneske. Resten af livet ville han blive nødt til at undertrykke sine følelser og ignorere, hvordan folk som Matt McCarthy opførte sig, bare for at undgå at bekræfte det, folk troede om ham.

„Sig mig, står du og sover, Byron?“ Han havde virket fraværende hele formiddagen, og hans ansigt var helt tillukket, som om han havde tankerne et andet sted. „Jeg bad dig om at række mig det der rør. Nej, det andet, det af plastic. Og flyt badekarret over til væggen. Hvor er Anthony blevet af?“ Af en eller anden grund ville hans søn ikke snakke med ham. Hver gang Matt gik ind i et rum, gik Anthony ud.

Matt kaldte på ham, mens han tænkte på Isabels besøg hos guldsmeden i Long Barton dagen forinden. Han havde ikke været ude på at overvåge hende, men da han kom ud af banken, så han, at hun drejede ind på parkeringspladsen, og så blev han nysgerrig og besluttede sig for lige at se, hvor hun skulle hen. Det var så nemt at spotte hende: Hun stak ud i den lille by med sit farvestrålende tøj og store vilde hår. Han så hende skynde sig over gaden – hun havde en fløjlsrulle i hånden, og han satte sig til at vente, mens han forsøgte at regne ud, hvad hun skulle. Bagefter gik han selv ind i butikken. Guldsmeden stod med fløjlsrullen og så på noget gennem et forstørrelsesglas. „Er det der til salg?“ spurgte han og forsøgte at lyde henkastet. Han kunne se, der var en perlekæde, og han så også et glimt af noget rødt.

„Det kommer det til at være,“ sagde guldsmeden. Matt tog mandens visitkort og gik ud og satte sig i varevognen. Hun havde da ikke solgt sine smykker på grund af hans faktura. Det var ikke hans skyld. Hun gjorde det nok for at starte på en frisk, for at komme fri af minderne om sin mand, sagde han flere gange til sig selv, men han følte sig stadig anspændt og var i dårligt humør.

Matt sørgede for, at Byron brugte det meste af formiddagen på at slæbe byggeaffald fra den gamle stue ud i containeren. Lige for tiden blev Matt så irriteret af at se på Byron, selv om han ikke selv vidste hvorfor. Det var nemmere, hvis de ikke arbejdede lige op og ned ad hinanden. Matt og Anthony var gået i gang med badeværelset. Nu havde hun snakket om det så længe, at han var nødt til at få det til at se ud, som om de lavede noget. De havde været fire mand om at bakse støbejernsbadekarret op ovenpå, og det havde taget en hel time. Matt havde i al hemmelighed ikke været meget for det, for om et par måneder, når huset endelig var hans, ville de blive nødt til at flytte det igen. „Når du lægger gulvbrædderne ned igen, skal du sørge for, at sømmene rammer strøerne og ikke rørene, for ellers trækker jeg det fra din løn,“ havde han advaret Anthony, som havde sin åndssvage hue på.

Anthony var ved at rydde op, da Matt kaldte på ham og bad ham om at hjælpe med at flytte badekarret igen. „Det skal derover,“ sagde han og stønnede af anstrengelse, „der, hvor rørene stikker op.“

Hans søn begyndte at hale i det tunge støbejern, men stoppede så. „Vent lige, far. Der kan det da ikke stå.“

„Hvad?“

„Spærene. Rørene er jo ført under der. Spærene er kun få centimeter tykke, der hvor badekarret står.“

„Badeværelset skal jo alligevel ikke blive ved med at være her,“ brummede han.

Anthony rynkede forvirret brynene, og det gik op for Matt, at han var kommet til at tænke højt. „Det forstår jeg ikke,“ sagde Anthony.

„Det behøver du heller ikke,“ sagde Matt. „Du får ikke løn for at forstå. Bare se at komme i gang med at flytte det.“

Anthony rykkede i det igen og standsede så. „Ikke for noget, far, men hvis mrs. Delancey virkelig gerne vil have badekarret til at stå her, burde vi så ikke lægge rørene ude langs siden?“

„Og du er lige blevet udlært rørlægger, eller hvad?“

„Nej, men man behøver altså ikke være rørlægger for at kunne se, at ...“

„Har jeg spurgt om din mening? Er du blevet forfremmet, uden at jeg har hørt noget om det? Så vidt jeg husker, Anthony, hyrede jeg dig og Byron til at flytte tunge ting. Rydde op. Lave ting, der ikke kræver nogen hjerne.“

Anthony tog en lang, dyb indånding. „Jeg tror altså ikke, mrs. Delancey ville blive særlig glad, hvis hun vidste, at du sjusker.“

„Nå, så det tror du ikke, hva’?“

„Nej.“

En skoldhed vrede bruste gennem Matts årer. Det var Laura, der havde ødelagt forholdet mellem Anthony og Matt. Knægten var begyndt at svare igen ...

„Jeg vil ikke være med til det her mere.“

„Du har sgu bare at gøre, hvad jeg beder dig om.“ Han stillede sig midt i rummet, så han spærrede vejen til døren, og kunne se et glimt af usikkerhed i drengens øjne. I det mindste vidste knægten, hvem der bestemte.

„Matt?“

Byron. Han var altid der, hvor han ikke skulle være. „Hvad vil du?“

„Det her er vist din.“

Matt tog imod dyretransportkassen, inden han nåede at tænke sig om. Det, som ordene indebar, hang tungt i stilheden.

„Den lå i containeren længst væk,“ sagde Byron. „Det er den anden, jeg har fundet her. Mrs. Delancey vil nok nødig have flere ubudne gæster.“

Matt skævede til sin søn, som tilsyneladende endnu ikke havde forstået implikationerne af det, Byron havde sagt. Drengen kantede sig langsomt hen mod døren – det så ud, som om han var ved at tage flugten.

„Jeg tager hjem.“ Anthony tog sit værktøjsbælte af og smed det på gulvet.

Matt ignorerede ham. „Mrs. Delancey, mrs. Delancey. Det er, som om alle er sikre på, at de kan gætte hendes tanker. Altså jeg tror faktisk ikke, mrs. Delancey ville blive begejstret, hvis hun hørte din historie – tror du? Der er ikke mange her på egnen, der ville give dig lige så mange chancer, som jeg har gjort – og som kunne drømme om at ansætte dig.“ Han mødte Byrons rolige blik. „Ved du hvad, Byron, problemet med dig er, at du ikke sætter pris på det, du har.“

„Matt, jeg vil ikke skændes med dig, men jeg kan ikke bare se til, når ...“

Isabel stod i døren. „Jeg kommer lige med noget at drikke til jer alle sammen,“ sagde hun og kantede sig ind gennem døren. Hendes hår var samlet i en hestehale, og hun havde shorts på, så man kunne se hendes lange brune ben. „Anthony, her er noget koldt at drikke til dig. Du er jo ikke så glad for te. Nå jo, Byron, du glemte dine nøgler på køkkenbordet i morges. Dem må du hellere lige få. Jeg var nær ved at smide dem ud, da jeg ryddede af bordet efter morgenmaden.“

„Morgenmaden?“ sagde Matt. Den nye oplysning fik hans hjerne til at summe. „Så du har spist morgenmad sammen med familien Delancey, hva’? Det lyder vel nok hyggeligt.“

Isabel stillede bakken på en kasse.

„Har du rigtigt fået møvet dig ind, hva’, Byron?“ fortsatte Matt.

„Han har hjulpet mig. Det mindste, jeg kunne gøre, var da at byde på en gang te og toast,“ sagde Isabel.

Rødmede hun? Eller var det hans fantasi, der løb af med ham?

Hans søn masede sig forbi med foragten lysende ud af sig.

Matt følte sig helt ør. „Jeg tror ikke, du ville have været helt så gæstfri, hvis du havde vidst besked.“

Den sad. Byron lukkede øjnene et øjeblik, og han faldt lidt sammen.

„Vidst besked om hvad?“

„Har han da ikke fortalt dig det?“

„Okay. Jeg siger op,“ sagde Byron stille. „Jeg orker ikke det her mere.“

„Hvad sker der?“ spurgte Isabel.

Byron rakte ud efter sine nøgler, men Matt var for hurtig. „Isabel – du ved jo, at jeg hele tiden har prøvet at hjælpe dig, ikke?“

„Øh, jo,“ sagde hun lidt tøvende.

„Jeg ville have fortalt dig det her før, men jeg ville give Byron en chance for selv at fortælle det. Jeg synes bare ikke, det er rimeligt, at du er den eneste, som ikke kender sandheden, især fordi I åbenbart tilbringer en del tid alene sammen. Er du tryg ved, at en forbryder, som har siddet i fængsel, spiser morgenmad sammen med din lille familie eller er alene med din søn ude i skoven?“

Han kunne ane et anstrøg af tvivl i hendes ansigt. Han havde altid været god til at finde folks svage punkt.

„Var du ikke klar over, at Byron har siddet i fængsel? Det havde jeg ellers troet, at han havde fortalt dig på en af jeres hyggelige små udflugter. Hvor længe var det, du sad inde, Byron? Næsten halvandet år, ikke, for betydelig legemsbeskadigelse? Så vidt jeg husker, kom ham fyren ret slemt til skade. Endte han ikke i kørestol?“

Hun spurgte ikke, om det passede. Det var slet ikke nødvendigt, for det kunne man tydeligt se på Byron. Matt kunne se, hvordan hun øjeblikkelig mistede tilliden til ham, ændrede sit syn på ham, og han kunne smage sejrens sødme. „Jeg havde da regnet med, at du havde fortalt mrs. Delancey ...“

„Okay,“ sagde Byron. „Jeg smutter.“ Han så ikke på Isabel, da han tog sine nøgler. Hans ansigt var som mejslet i sten.

„Ja, smut du bare. Og hold dig væk fra det her hus.“ Man kunne høre triumfen i Matts stemme. Han vendte sig om mod Isabel. De kunne høre, at hoveddøren blev lukket.

„Sådan,“ sagde han tilfreds.

Isabel iagttog ham, som om hun pludselig så mere klart. „Det er altså ikke dit hus,“ sagde hun.

Kapitel 18

Det var i virkeligheden ret enkelt. En næsten perfekt løsning. Matt stillede forsigtigt den nye rude i vinduesrammen og gav sig til at ælte kittet med fingrene, indtil det var varmt og til at arbejde med. Han trykkede det omhyggeligt ned langs siden af glasset med den præcision, der kommer af lang tids erfaring, og det bløde kit sad glat og med en skarp kant. Lyset blev kastet tilbage fra glasset og ned i skoven, der var levende af fugle og andre dyr. Nogle gange kom man så tæt på noget, at man ikke kunne se skoven for bare træer. Tanken fik ham til at smile.

Mens kittet tørrede, rettede Matt på sit værktøjsbælte og gik i gang med det andet vindue. Det her ville blive det smukkeste rum, han nogensinde havde lavet. Han havde aldrig lagt så meget sjæl i et stykke arbejde. Der var udsigt over søen fra værelset, så når de vågnede, ville de som det første kunne se ud over vandet, hvor tågen hang tidligt om morgenen, og fuglene fløj hen over træerne. Han havde bestilt stukgesimserne og -rosetterne hos et italiensk specialfirma og havde skåret alle delene til, så de passede sammen som et kompliceret, tredimensionelt puslespil. Gipslofterne var lavet så omhyggeligt, at der ikke var så meget som et fingeraftryk på overfladen. Det havde næsten været umagen værd at tage det oprindelige loft ned bare for at få fornøjelsen af at lave noget så smukt til hende. Han havde lagt gulvet om, bræt for bræt, så hendes bare fødder aldrig ville komme til at mærke den mindste lille ujævnhed. Han forestillede sig, hvordan hun trak den røde silkemorgenkåbe sammen om sig, når hun rejste sig fra den kæmpestore seng. Han kunne så tydeligt se hende for sig – morgensolen skinnede på hendes ansigt, mens hun trak gardinerne fra. Så vendte hun sig om og smilede til ham, og lyset skinnede ind gennem silken, så han kunne se omridset af hendes krop.

Hvorfor havde han først tænkt på det nu? Det var jo løsningen på alle problemerne. Han ville flytte ind hos hende og færdiggøre arbejdet med huset. Hun ville ikke behøve at betale for det, når først de var sammen. Hendes pengeproblemer ville blive løst. Det var jo helt tydeligt, at hun ikke var i stand til at klare sig på egen hånd. Siden han var startet her, havde hun bare ladet ham om at træffe beslutningerne, havde haft fuld tillid til ham. Huset ville blive deres. Han ville få drømmehuset. Han ville få Isabel Delancey. Laura ville få det fint henne i skovriderhuset, med sine kaffeselskaber og alle sine beklagelser. Hun var jo alligevel lige så færdig med ham, som han var med hende. Det var helt utroligt, så lidt han efterhånden tænkte på hende. Det var, som om hun var blevet ligegyldig. Isabel havde skubbet alt andet til side. Hun var alt. Alt det, han havde arbejdet for, alt det, han havde fået at vide, han ikke kunne få. Alt det, han havde været nødt til at forlade, da hans far blev smidt på porten. Nogle gange havde han svært ved at finde ud af, hvor hun endte, og huset begyndte.

Med fornyet mod færdiggjorde Matt vinduet – det var, som om han arbejdede i takt til en ny indre rytme. Det var meget muligt, at han godt kunne have nøjedes med at fjerne en del af træet og bibeholde hovedparten, men han havde for længe siden fundet ud af, at man nogle gange er nødt til at skære alt det døde væk.

Byron vågnede til lyden af hamren og banken og så, at der slap en sprække lys ind under døren. Det tog lige et øjeblik, før det gik op for ham, hvad det betød, og så så han på sit ur. Klokken var halv otte. Matt var allerede gået i gang med dagens arbejde.

Ved siden af Byron sad hundene tavse og forventningsfulde og stirrede på ham. Han satte sig op, gned sig i ansigtet og kløede sig i håret. Udenfor var fuglesangen ikke helt så larmende og entusiastisk som ved daggry.

„I kunne altså godt have vækket mig,“ hviskede han til Meg og Elsie. „Hvordan pokker kommer vi nu ud?“

Han havde næsten ikke fået sovet, var travet rundt ude i skoven næsten indtil midnat, og da han var gået tilbage til kælderrummet, havde han ligget vågen i timevis, mens han havde grublet over, hvad han nu skulle gøre. Han overvejede at ringe til Janet, men nu var hun jo lige flyttet sammen med kæresten i det lille hus, og han ville så nødig trænge sig på. Han havde stadig ikke råd til depositummet for medarbejderboligen på gården. Måske havde han været lidt for hurtig til at sige op, men han kunne bare ikke holde ud at være med til den mands snyderi. Hvis han skulle være blevet ved med at høre på Matts ubehageligheder, var han måske endt med at gøre noget, han ville komme til at fortryde.

Igen tænkte Byron på, hvordan Isabel havde set ud i hovedet, da hun hørte om hans fortid. Hun havde først set overrasket ud og derefter usikker. Men han virker jo så rar og almindelig. Byron havde set det mange gange før.

„Shit.“ Han kastede sig hen i hjørnet, da døren gik op og derefter blev lukket bag Thierry og hvalpen, som løb hen til Byron og sprang op ad ham.

„Shh – shh!“ Han forsøgte desperat at få den til at holde op med at bjæffe.

Da han igen så op, stod Thierry og balancerede på det ene ben. Byron rejste sig halvvejs op. „Hold da fast, Thierry, du gav mig et helt ... hvordan vidste du, at jeg var her?“

Thierry nikkede hen til hvalpen Pepper, som snusede til sin mor.

„Har ... har du fortalt det til nogen?“ Han kom ud af soveposen og kiggede forbi drengen hen på døren.

Thierry rystede på hovedet.

„Shit, mand. Jeg troede, det var ...“ Han lod hånden løbe ned over ansigtet og forsøgte at få vejrtrækningen i ro. Thierry var tilsyneladende ikke klar over, hvor forskrækket han havde gjort Byron. Nu sad han på hug foran hundene og omfavnede dem og lod dem slikke ham i ansigtet.

„Jeg ... jeg har sovet her et par nætter, fordi det sted, jeg skal flytte hen, ikke er helt klart endnu. Vil du ikke nok lade være med at fortælle det til nogen? Det vil måske virke lidt ... mærkeligt.“

Han var ikke sikker på, at Thierry havde hørt ham. „Jeg kunne ikke give Meg og Elsie fra mig. Det kan du godt forstå, ikke?“

Thierry nikkede. Et øjeblik senere stak han hånden ind under sin bluse, fiskede en lille firkantet pakke frem og gav den til Byron. Byron pakkede den hvide serviet op og fandt to stykker lunt toastbrød, der var klappet sammen til en sandwich. Så fiskede Thierry en lettere fladmast brik juice op af lommen og gav ham også den. Derefter satte drengen sig ned til hundene igen og kløede Meg på maven.

Byron havde ikke fået noget at spise siden frokost dagen før. Han tog en bid af sandwichen, der var med smør og marmelade. Så lagde han hånden på Thierrys skulder – han var helt rørt over, at han var så betænksom. „Tak,“ sagde han, og drengen smilede. „Tak, Thierry.“

„Hvor bliver du af? Du sagde, du ville komme klokken tre.“ Kitty lå på tæppet ved siden af søen og lyttede til fårekyllingerne og kiggede op i det endeløse blå. Af og til summede der en humlebi forbi hendes øre, men da en af dem satte sig på hendes T-shirt, jog hun den ikke engang væk. Det var for varmt til at bevæge sig. Desuden arbejdede hun på at blive brun. Hun havde læst i et blad, at ens ben er pænest, hvis de er brune. Deres lillebitte have i London havde været vendt mod nord, så der havde aldrig været sol.

„Min mor opfører sig virkelig underligt,“ sagde Anthony i telefonen.

Kitty tog et græsstrå i munden. „Alle voksne er underlige. Det skal de være.“

„Nej. Hun ... jeg tror, der foregår noget meget underligt mellem mine forældre og din mor.“

Kitty smed græsstrået fra sig og lyttede til sin mor, som hamrede på fodpanelerne i stueetagen. Det gav genlyd hen over vandet og ødelagde den fredfyldte stemning ved søen. Så kunne Kitty alligevel bedre lide, dengang hendes mor spillede violin. „Hvordan underligt?“ spurgte hun.

Det lød, som om han var ret led ved situationen. „Du må love mig ikke at sige noget. Jeg tror, min far har forlangt overpris af din mor for sit arbejde.“

„Overpris?“ Hun så op på en sky med sammenknebne øjne, mens hun legede med en tot hår. „Han er håndværker, Anthony. Det troede jeg da, alle håndværkere gjorde.“

„Nej, jeg mener rigtig meget. Vildt meget.“ Anthony dæmpede stemmen. „Jeg var inde på kontoret her til formiddag, og min mor sad derinde og gennemgik alle kvitteringerne, der har med jeres hus at gøre. Hun så virkelig underlig ud i hovedet ...“

„Er du og far stadig ikke på talefod?“

„Vi har vist ikke så meget at sige til hinanden for tiden,“ havde hun svaret med rolig stemme. Hun sad med kopierne af alle de fakturaer, der var udstedt til mrs. Isabel Delancey. Hun tog en af dem op. „Din far og jeg ser åbenbart ret forskelligt på, hvordan man bør behandle andre mennesker.“

„Hvad mener du, mor?“

Hun så op, og det var, som om hun først da rigtig så ham. „Ikke noget, skat. Jeg sidder vist bare og snakker med mig selv.“ Hun rejste sig op, børstede noget usynligt støv af bukserne og tog et stort smil på. „Ved du hvad, nu går jeg ud og laver mig et glas iste. Skal jeg også lave et til dig?“

Anthonys stemme var dæmpet i telefonen, og han lød helt nervøs. „Jeg tror, min mor har fundet ud af, at far har forlangt overpris. Den slags kan hun simpelthen ikke have. Mens hun var ude i køkkenet, tog jeg et kig på et par af fakturaerne. Den der varmtvandsbeholder – jeg er ret sikker på, han har forlangt dobbelt så meget for den af din mor, som han selv har givet for den.“

„Men er det ikke bare timelønnen, han lægger oveni?“ Den slags snakkede hendes mor meget om. „Altså min mor tror ikke, der er noget galt. Hun siger, det koster hende en formue, men når man ser på, hvor meget han har lavet ...“

„Du forstår ikke.“

„Huset er jo vildt forfaldent.“

Nu var Anthony ved at miste tålmodigheden. „Ved du hvad, Kitty, min far er et røvhul. Han gør, hvad der passer ham, og han er fuldstændig ligeglad med alle andre. Han har været ude efter jeres hus i årevis, og jeg kan forestille mig, at det er derfor, han har forlangt overpris af din mor. For at prøve at tvinge hende ud.“

Kitty satte sig op. Hun trak knæene ind til sig. Pludselig blev hun helt kold, selv om det var en dejlig varm solskinsdag. „Har han været ude efter vores hus?“

„Ja, inden I kom. Han og mor. Men da først I var flyttet ind, troede jeg, de var kommet over det. Det er jo bare et hus, ikke?“

„Jo,“ sagde Kitty usikkert.

„Desuden plejer jeg ikke at holde så meget øje med, hvad min far laver. I min familie lærer man at dukke nakken. Men det med fakturaerne lyder alligevel lidt for underligt, og desuden tror jeg ikke, han laver tingene rigtigt. Jeg hørte Asad sige noget lidt mærkeligt til ham forleden.“

„Asad?“

Det var, som om han pludselig blev bange for, at han havde sagt for meget. „Hør her – du må ikke sige noget til din mor. Ikke endnu. Jeg vil gætte på, at min mor får ham til at betale nogle af pengene tilbage, for hun vil have bragt orden i sagerne. Det tror jeg, han skylder hende ...“ Kitty kunne høre, at han lagde hånden over telefonen og sagde noget til en anden. „Jeg bliver nødt til at smutte nu. Men skal vi mødes nede på pubben lidt senere? De holder grillfest i aften, og alle er velkomne. Jeg giver,“ tilføjede han.

Vandet var uklart inde ved bredden; der lå en slimet film på overfladen. „Okay,“ sagde hun.

Isabel sad på hug og malede fodpanelerne i gangen med lysegrå maling. Det lugtede skrapt. „Pas på, du ikke kommer for tæt på,“ sagde hun, da Kitty løb op ad trappen fra køkkenet. „Ellers får du bare maling på skoene.“ Hun rettede sig op og tog sit værk i øjesyn. Hun havde en plet grå maling på kinden, og hendes hvide skjorte var fugtig af sved. „Hvad synes du?“

„Det er flot,“ sagde Kitty.

„Det var faktisk ikke meningen, jeg ville have malet dem, men de var så skrammede, og farverne skreg sådan til hinanden. Jeg tænkte, at det ville friske lidt op.“

„Jeg smutter,“ sagde Kitty. „Der er grillfest nede på pubben, og jeg skal mødes med Anthony dernede.“

„Det lyder vel nok hyggeligt, skat. Har du set Thierry?“

„Han var inde ved hønsene for lidt siden.“ Han havde siddet og snakket med dem, havde skældt de store ud for, at de var efter de små, men så snart han havde fået øje på hende, var han klappet i.

„Jeg er nødt til at blive hjemme, for jeg vil være færdig med det her,“ sagde Isabel. „De skal værre tørre på den her side, før jeg går i gang med den anden. Tror du, malingen tørrer hurtigere i varmen?“

De hørte skridt på trappen, og Matt dukkede op med værktøjsbæltet om livet og T-shirten klæbende til overkroppen. Han standsede op ved foden af trappen. „Jeg er færdig for i dag. Jeg tænkte, vi måske kunne tage ned på pubben og drikke en øl eller et glas vin, hvis ...“ Det gav et sæt i ham, da han fik øje på Kitty, og så genvandt han fatningen. „Hvis en af de damer har lyst.“

„Nej tak,“ sagde Isabel. „Jeg har et par ting, jeg skal have ordnet. Kan vi bruge badeværelset nu?“

„Jeg har været i gang inde i soveværelset. Du skulle faktisk komme med ind og se det.“

Hendes mor så op på ham. „Men jeg bad dig jo om at ordne badeværelset. Vi har brug for et badeværelse, Matt. Vi blev enige om, at det var det, du skulle fokusere på.“

„Jeg skal nok gøre det i morgen,“ sagde han. „Men du skulle altså tage et kig på soveværelset.“ Det var, som om han slet ikke havde hørt hende. „Jeg er sikker på, du bliver helt vild med det. Det er rigtig flot. Jeg synes, du skal gå derind og se det.“

Kitty syntes, hendes mor så noget sammenbidt ud. Hun havde lyst til at sige noget, men havde lovet Anthony at lade være. „Jeg er så dødtræt af den zinkbalje,“ sagde hun i stedet for. „Hvor svært kan det lige være at installere et badekar?“

Det så ikke ud til, at Matt hørte hende. „Man kan slet ikke se, at loftet har været styrtet sammen. Jeg tror faktisk, stukken i det værelse er flottere nu, end dengang huset oprindelig blev bygget. Kom, jeg synes virkelig, du skal gå ind og se det.“

Hendes mor sukkede og strøg en svedig lok hår væk fra ansigtet. Hun havde tydeligvis svært ved at skjule, hvor frustreret hun var. „Matt, kan du lige gå lidt til side, så jeg kan blive færdig med at male her? Og Kitty, du skal komme hjem, inden det bliver mørkt.“

„Okay,“ sagde Kitty og stirrede på Matt.

„Følger Anthony dig hjem?“

„Ja.“

„Skal du med ned til grillfesten? Skal jeg give dig et lift ned til vejen?“ spurgte Matt.

„Nej.“ Hun skulede til ham, og da hendes mor sendte hende et bestemt blik, tilføjede hun: „Nej tak.“

„Det må du også selv om,“ sagde han. „Og er du sikker på, jeg ikke kan friste dig, Isabel?“

Kitty ventede, til Matts bremselys var forsvundet, og gik så med raske skridt gennem skoven ud til vejen. Selv om det var sidst på eftermiddagen, var det varmt og lummert i dalen, så det var rart at gå i skyggen, hvor der var lidt køligere. Hun var holdt op med hele tiden at se uhyggelige skygger og øksemordere mellem træerne. Nu vidste hun, at den virkelige trussel var en helt anden. Hun tænkte på den joviale Matt, som altid lavede sjov og hyggesnakkede med dem alle og kom med friske croissanter. Han havde rigtig ladet, som om han var deres ven. Alle i byen havde faktisk ladet, som om de var deres venner. Gad vide, hvor mange der havde været klar over, hvad han havde gang i?

Da Kitty kom ud af skoven, snurrede tankerne rundt i hovedet på hende. Hun havde aftalt med Anthony, at de skulle mødes klokken seks, men der var stadig lys henne i butikken, og hun kunne se, at der var nogen derinde. Hun besluttede sig for at gå et lille smut derind.

„Så sagde han: ‘Hvad bilder du dig ind?’“ sagde Henry og forsøgte at holde masken. „‘Jeg hedder altså Hucker. Rudolph Hucker.’“ Han klukkede af grin.

„Du må ikke få mig til at grine,“ gispede Asad, som var ved at tælle pengene i kasseapparatet sammen. „Tænk på min astma.“

„Jeg har stadig ikke forstået det,“ sagde mrs. Linnet. „Forklar det lige en gang til.“

„Måske skulle du have præsenteret ham for Dick Hunter.“

Mrs. Linnet stillede tekoppen fra sig. „Hvad? Er han i familie med familien Hunter fra Warburton?“

Døren gik op, og Kitty kom ind sammen med et sus varm luft udefra og høj musik fra pubbens gårdhave på den anden side af vejen.

„Der har vi jo vores yndlingsteenager,“ sagde Henry. „Åh, hvor ville jeg dog gerne være ung igen.“

„Nej, du ville ej,“ sagde Asad. „Du har selv fortalt, at det var den periode i hele dit liv, hvor du var allermest ulykkelig.“

„Så vil jeg bare gerne have min teenagekrop tilbage. Hvis jeg dengang havde været klar over, hvor lækker og ikke-rynket jeg var, i stedet for at gå og skamme mig over usynlige bumser, var jeg gået rundt i Speedos fra morgen til aften.“

„Når man kommer i min alder,“ sagde mrs. Linnet, „så er man bare taknemlig, hvis ens krop stadig virker.“

„Du skal da være velkommen til at gå rundt i Speedos nu,“ sagde Asad. „Så kunne vi lave det til et fast indslag og sætte et skilt op: ‘Torsdag er Speedos-dag’.“

Henry viftede formanende med pegefingeren. „Jeg har nu aldrig syntes, det var særlig pænt, når en butiksindehaver udstillede sine blommer.“

„Hvad så med svesker?“ fnisede Asad.

Henry havde svært ved at lade være med at grine. „Jeg skal nok bare være glad for, at du ikke startede med at sige rosiner.“

„Deirdre, du har simpelthen dårlig indflydelse på os,“ sagde Asad. „Nu må du altså holde op.“

„Ja, hold op, Deirdre. Vi er jo i selskab med en uskyldig ung pige med sarte ører. Hvad kan jeg gøre for dig, Kitty? Eller har du flere æg med til os? Vi er næsten løbet tør.“ Henry lænede sig ind over disken.

„Hvor længe har I vidst, at Matt McCarthy prøver at få os ud af huset?“

Der blev meget stille i butikken. Henry skottede til Asad.

Kitty så det godt. „Skal det tolkes som ‘en hel del længere end først nu’?“ spurgte hun med bitterhed i stemmen.

„Få jer ud af huset?“ spurgte mrs. Linnet.

„Ja, det er åbenbart det, han er ude på. Ved at forlange overpriser for sit arbejde,“ sagde Kitty ligeud. „Vi er åbenbart de sidste, der hører om det.“

Asad åbnede klappen i disken og kom ud i butikken. „Sæt dig lige ned, Kitty,“ sagde han. „Nu drikker vi en kop te og tager en snak.“

„Nej tak.“ Hun lagde armene over kors. „Jeg skal mødes med en. Jeg ville bare lige høre, hvor mange folk der har gået og grinet ad os bag vores ryg. Latterlige storbyfolk, hva’? Som kommer her og tror, de kan få sat det store gamle hus i stand?“

„Sådan var det altså ikke,“ sagde Asad. „Jeg havde en mistanke om, at der var noget, der ikke var, som det skulle være, men jeg havde ingen beviser.“

„Asad ville have sagt noget,“ indskød Henry, „men jeg sagde til ham, at han ikke bare kunne gå og anklage folk for alverdens ting, som vi ikke havde bevis for. Vi anede jo ikke, hvad der foregik i jeres hus, eller hvad han lavede.“

„Men I vidste godt, at han var ude efter huset. Inden vi flyttede hertil.“

De så ulykkeligt på hinanden. „Altså, ja. Det vidste alle.“

„Alle andre end os,“ sagde Kitty. „Det ville have været en stor hjælp, hvis nogen havde advaret os om, at den mand, der splittede hele vores hjem ad og forlangte helt vildt mange penge for det, var den samme mand, som selv gerne ville have haft det. Men hvis man skal se positivt på det, så har vi da fundet ud af, hvem der er vores rigtige venner.“ Hun vendte sig om for at gå.

„Kitty!“ råbte Asad efter hende. „Ved din mor det? Har du snakket med hende om det her?“ Henry kunne høre, at han var begyndt at hive efter vejret – det var altid et sikkert tegn på, at han var helt ude af den.

„Jeg ved ikke, hvor meget hun ved,“ sagde Kitty. „Jeg har ikke lyst til at give hende mere at bekymre sig om.“ Pludselig blev hun til en lille pige, der var ude, hvor hun ikke kunne bunde. „Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre. Men det kan jo også være lige meget nu, for han bliver alligevel nødt til at stoppe snart. Vi er løbet tør for penge. Vi er nødt til at blive boende i vores smadrede hus og finde ud af, hvor meget det har kostet os, og prøve at komme videre med vores liv.“

Hun fik det til at lyde meget dramatisk, men det kunne Henry dårligt fortænke hende i. „Kitty, vil du ikke nok vente lidt. Lad mig forklare lidt om ...“

Klokken bimlede igen, og døren lukkede sig bag hende.

„Det må jeg nok sige,“ udbrød mrs. Linnet ud i tavsheden. Og så, da der ikke var nogen, der sagde noget: „Det må jeg ellers nok sige.“

„Hun skal nok blive god igen,“ sagde Henry. „Når hun nu lige får tænkt over det. Gud ved, hvad den mand har gjort ved det hus. Undskyld, Asad,“ sagde han og gik hen og trak rullegardinerne ned. „Nu må du gerne sige ‘Hvad sagde jeg’. Vi burde have sagt noget, også selv om vi kun havde en mistanke.“

„Jamen vidste I, at han ikke havde rent mel i posen?“ spurgte mrs. Linnet.

„Altså nej,“ sagde Henry og vred hænder. „Det var jo lige det, der var problemet. Vi vidste det ikke med sikkerhed. Og hvad skulle vi gøre? Man går jo ikke rundt og spreder rygter, man ikke har belæg for, vel? Især ikke om folk som ham.“

„Han sidder henne på pubben lige nu,“ sagde mrs. Linnet. „Det er ikke engang ti minutter siden, jeg så ham gå derind, og han lignede uskyldigheden selv.“

Asad løsnede sløjfen i forklædet.

„Ved I hvad,“ fortsatte hun, „jeg har altid syntes, der var noget lusk ved ham. Dengang han lavede den der tilbygning for mrs. Barkes, satte han håndtagene for tæt på dørkarmene. Jeg siger jer, så mange gange hun har fået hudafskrabninger på knoerne ...“

„Hvor skal du hen?“ spurgte Henry. Asad tog forklædet af.

„Jeg har aldrig været så flov. Aldrig nogensinde.“ Det lød, som om han næsten ikke kunne beherske sig. „Pigen havde jo ret, Henry. Hun havde ret i alt det, hun sagde. Vi har alle sammen opført os skammeligt.“

„Men hvor skal du hen?“

„Jeg skal over og snakke med mr. McCarthy,“ sagde Asad, „inden mrs. Delancey hører, hvad der er foregået. Jeg har tænkt mig at bede ham om at opføre sig som et anstændigt menneske. Og så vil jeg fortælle ham, hvad jeg helt præcis mener om ham.“

„Nej, Asad, lad være med det,“ sagde Henry og spærrede vejen hen til døren. „Lad være med at blande dig. Den sag angår ikke dig.“

„Jo, den gør. Det er vores pligt som deres venner, som deres naboer.“

„Vores pligt? Hvem har nogensinde taget os i forsvar, Asad?“ Nu råbte Henry – han var fuldstændig ligeglad med, om andre kunne høre det. „Hvem kom og støttede os, dengang vi lige var flyttet hertil, og de der snæversynede idioter behandlede os så forfærdeligt? Hvem kom og hjalp os, dengang de smed ting ind ad vores vinduer? Og skrev alt muligt på vores dør?“

„Hun er helt alene, Henry.“

„Og det var vi også.“

„Det er mange år siden.“ Asad rystede uforstående på hovedet. „Hvad er det, du er så bange for?“ spurgte han, og så gik han.

Manden ved grillen havde et forklæde på med bare bryster og dametrusser trykt foran. Indimellem holdt han hænderne op for brysterne eller holdt en pølse i vejret, klikkede med grilltangen og lavede trutmund eller svingede sexet med hofterne i takt til musikken fra det stereoanlæg, som stod på et lille bord henne ved døren. Kitty lagde ikke rigtig mærke til ham. Hendes nerver stod på højkant. Fætrene var blevet dybt rystede og helt ulykkelige over det, hun havde sagt til dem, men der var ingen tvivl om, at de havde vidst det. Hvorfor havde de så ikke sagt noget?

„Det er hende der,“ sagde Anthony, da der gik en kvinde hen bag grillen for at sige noget til manden. Hun havde brede lyse og røde striber i håret, som var sat bevidst skødesløst op. „Det er hende, min far har knaldet med.“

Kittys glas stoppede foran hendes læber. „Hvad?“ sagde hun – hun var ikke sikker på, hun havde hørt rigtigt.

„Theresa Dillon. Barpigen. Min far har haft en affære med hende i flere måneder.“ Han sagde det så henkastet, som om det var helt normalt, at ens far gik i seng med en anden end ens mor.

Kitty stillede colaen fra sig. „Er du sikker?“

„Ja.“ Han stirrede foragteligt på kvinden. „Og hun er ikke den første.“

I løbet af det sidste års tid havde Kitty nogle gange følt sig som den ældste teenager i hele verden. Hun var den eneste i sin familie, som kunne finde ud af at træffe nogle fornuftige beslutninger, betale regninger og organisere hverdagen som kontrast til sin mors kaos. Men indimellem, for eksempel i dag, var det, som om hun rejste igennem et landskab, hun ikke fattede en brik af. Matt var kommet slentrende over til hende og Anthony, da de havde sat sig ved et bord. Han havde spøgt med, at hun kunne have givet en omgang, hvis hun havde sagt ja til hans tilbud om et lift. Anthony havde dårligt set på ham, og hun havde været helt stum af raseri, og til sidst havde Matt mumlet noget om teenagere og sat sig hen til det bord, hvor han nu sad sammen med nogle andre.

„Hvis du er så sikker på det,“ sagde hun forsigtigt, „hvorfor siger du det så ikke til din mor?“

Han så på hende, som om hun var håbløst naiv, og så kom hun i tanke om, at hun havde fortalt ham, hvor lykkelige hendes egne forældre havde været sammen, og at hendes mor nærmest var gået helt i stykker, efter at hendes far døde.

Han bød hende af en pose chips. „Du kender ikke min far,“ sagde han bare. De sad lidt på bænken uden at sige noget, mens varmen fra aftensolen trængte igennem stoffet i Kittys kjole.

„Jeg går lige op efter nogle baconchips, inden de bliver udsolgt.“ Anthony rodede i sin lomme efter mønter. Så stivnede han. „Åh nej. Hvad sker der nu?“

Asad stod foran Matt, som sad ved et bord i den anden ende af gårdhaven. Hun kunne ikke høre alt det, der blev sagt, men kunne se på Matts og Asads kropssprog, at det ikke var noget særlig pænt.

„Du aner ikke, hvad du snakker om, Asad, så jeg synes, du skulle holde næsen for dig selv, inden du gør dig selv til grin.“ Matts stemme kunne høres hen over musikken i den stille aften.

„Du er simpelthen uanstændig. Du gør fuldstændig, som det passer dig, og satser bare på, at folk er bange for dig. Men ved du hvad, jeg er ikke bange for dig. Og jeg er heller ikke bange for at sige sandheden.“

Der var blevet meget stille i gårdhaven, og alle havde nu lagt mærke til, at de to mænd var oppe at skændes.

„Sandheden?“ sagde Matt. „Det er jo ikke andet end landsbysladder. I sidder derinde i jeres latterlige lille biks og spreder sladder som et par gamle kællinger. I er jo fuldstændig til grin.“ Han lo.

Kittys hjerte sprang et slag over. Hun skævede til Anthony, som rystede på hovedet. „Åh nej,“ mumlede han.

Matt rejste sig, og Kitty ville gå derhen, men Anthony stak en arm frem og holdt hende tilbage.

Henry, som lige var kommet ind i gårdhaven sammen med mrs. Linnet, så sig om efter Asad og skyndte sig så hen til ham og hviskede noget, Kitty ikke kunne høre.

Det så slet ikke ud til, at Asad lagde mærke til ham. „Nu synes jeg, du skal gøre det, du har gjort, godt igen,“ sagde han roligt.

„Hvad fanden bilder du dig ind at komme her og spille moralsk overdommer?“

„Jeg kan bare ikke holde ud at se på, at du snyder en sympatisk kvinde.“

Da Matt svarede, var hans stemme kold som is. „Asad, lad mig give dig et godt råd. Gå hjem og leg med dine konservesdåser.“

Asad hævede stemmen: „Hvordan kan du få dig selv til at snyde hende for alle de penge – og hun er ovenikøbet enke. Har du da ingen skam i livet?“

„Mrs. Delancey er godt tilfreds med det arbejde, jeg har udført på hendes hus,“ sagde Matt. „Bare spørg hende selv. Okay? Spørg hende, om hun er tilfreds med mit arbejde.“

„Hvis hun er det, så er det, fordi hun ikke kender sandheden.“

„Lad mig være i fred, Asad.“ Matt slog afvisende ud med hånden og drak en lang tår af sin øl. „Jeg gider ikke høre mere på dit vrøvl.“

„Hun er ikke klar over, at du helt systematisk har taget overpris for arbejdet og snart har franarret hende alle hendes penge ...“

Henry rykkede ham i armen. „Kom, Asad, vi går nu.“

„Ja, Asad. Gå med dig – inden du kommer til at sige noget, du vil komme til at fortryde.“

„Det eneste, jeg fortryder, er, at jeg ikke har sagt noget før nu,“ sagde Asad. „Du ved udmærket godt, at jeg ...“

„Hvad fanden mener du med det?“

„Jeg siger det til hende,“ sagde Asad, der var begyndt at hive efter vejret. „Jeg går hjem til mrs. Delancey og fortæller hende, hvad du har gjort.“

Pludselig så Matt McCarthy helt anderledes ud i hovedet. Han gik et skridt frem og stod så truende over for den gamle mand. „Gå så hjem med dig,“ hvæsede han med ansigtet helt tæt på Asads. „Du begynder at gå mig på nerverne.“

„Bryder du dig ikke om, at der er nogen, der fortæller hende sandheden, eller hvad?“

„Næh. Det er dig, jeg ikke bryder mig om,“ sagde Matt og prikkede ham i brystet. „Og bland dig så uden om mine sager. Hold snuden for dig selv og pas din egen tallerken.“

„Matt ...“

En anden mand lagde hånden på Matts arm, men han gjorde sig fri. „Nej! Den idiot har været på nakken af mig i flere uger og er kommet med alle mulige hentydninger. Nu skal jeg sige dig en ting, Asad. Hvis ikke du holder snuden fra mine sager, bliver det værst for dig selv.“

Kittys hjerte hamrede. Henne ved grillen tog en mor sin lille dreng i hånden og trak ham med hen mod lågen.

Nu rykkede Henry i Asad. „Vil du ikke nok lade det ligge, Asad. Tænk på din astma.“

Men Asad nægtede at rokke sig ud af stedet. „Jeg har kendt sådan nogle typer som dig hele mit liv,“ sagde han stakåndet. „Og I er alle sammen ens. I tyranniserer andre mennesker og satser bare på, at folk er så bange for jer, at de ikke tør blande sig.“

Matt puffede Asad i brystet. „Du kan bare ikke lade det ligge, hva’? Dit gamle fjols – du kan simpelthen ikke finde ud af, hvornår du skal holde din kæft!“ Han skubbede Asad baglæns, så han vaklede.

„Matt!“ Barpigen med striberne i håret rykkede i hans skjorte. „Lad nu være ...“

„Du stikker altid snuden i alt muligt, der ikke rager dig, og kommer med trusler. Og du ved ingenting, forstår du det?“ råbte Matt lige ind i hovedet på Asad. „Ingenting.“

Kitty rystede, og Anthony løb hen til sin far. Men det var, som om Matt slet ikke kunne høre de andres protester.

„Nu skal du bare klappe i og skride, er det forstået?“ Skub. „Hold op med at sprede din åndssvage løgnagtige sladder, latterlige gamle fjols.“ Skub. „Er du med? Hold din kæft og skrid med dig.“ Skub.

Nu var Asad lige ved at falde, og man kunne ligefrem høre, hvordan han hev efter vejret. „Jeg – er – ikke - bange – for – dig,“ sagde han.

Udtrykket i Matts øjne gav Kitty kuldegysninger. „Nu skal du kraftedme til at passe lidt på, Asad,“ sagde han.

„Stop så, Matt. Han er en gammel mand.“ Manden, der havde stået ved grillen, stod nu foran Matt med grilltangen i den ene hånd. „Henry, få Asad væk herfra. Matt – nu skal du lige slappe lidt af.“

Men Matt skubbede ham bare til side og prikkede Asad i brystet. „Hvis du siger så meget som et ord til Isabel, så er du dødsens, er du med?“

„Så er det nok.“ Nu var der kommet en hel håndfuld mænd hen til Matt, og de styrede ham væk fra Asad. „Styr dig, McCarthy,“ sagde Grillmanden. „Gå hjem og køl af.“

„Dødsens, er du med?“ Han vristede sig fri af de hænder, der holdt ham fast. „Jeg går nu. Bare lad mig være. Det er sgu ham, I burde smide ud.“

„Åh nej!“

Midt i en halvcirkel af tilskuere faldt Asad sammen på jorden, hans lange ben foldede sig lige så nydeligt sammen under ham, og han tog sig til halsen med sin brune hånd.

„Hent hans inhalator!“ råbte Henry. „Hent hans inhalator, en eller anden!“ Han bøjede hovedet. „Træk vejret dybt, min ven.“

Asad klemte øjnene fast i. Kitty nåede lige at se, at han havde fået en underlig lilla kulør i hovedet, inden folkemængden lukkede sig om ham. Der var en, der sagde noget om astma. Mrs. Linnet fumlede med et nøglebundt. „Jeg ved ikke, hvad for en det er!“ jamrede hun. „Jeg ved ikke, hvad for en, der er nøglen til butikken!“

Anthony stod henne ved lågen og talte meget bestemt til sin far.

Henne på grillen var der noget, der brændte på og sendte små sorte røgskyer op i den stille aftenluft. Det var, som om optrinnet foran Kitty ligesom blev mindre og mindre, indtil hun ikke længere var en del af det, men stod og så på det igennem en glasvæg. Hun lagde mærke til, at fuglene stadig sang.

„Hold ham, en eller anden. Hold ham for mig. Årh nej nej ... ring efter en ambulance! Skynd jer at ringe efter en ambulance!“ Og så, da Henry løb forbi hende hen mod butikken, kunne hun høre ham sige, nærmest til sig selv: „Det var lige præcis det her, Asad ...“ Han var lige ved at græde, og han var helt rød i hovedet af anstrengelse og hev også selv efter vejret: „Det var lige præcis det her, jeg frygtede ville ske.“

Kapitel 19

Andreas Stephanides havde de nydeligste negle, Nicholas nogensinde havde set på en mand: vældig sirlige og regelmæssige, og de skinnede som små lyserøde muslingeskaller. Han må have fået en manicure, tænkte Nicholas fraværende. Tanken om at spørge Andreas Stephanides, om han med jævne mellemrum fik en manicure, var lige ved at få Nicholas til at grine nervøst, og han skyndte sig at hoste for at skjule det.

„Er du okay?“

„Ja, ja.“ Nicholas viftede afværgende med hånden. „Det er på grund af airconditionen. Halsen ...“

Andreas lænede sig tilbage i stolen og nikkede ned mod papirerne foran sig. „Ved du hvad? Du har faktisk gjort mig en tjeneste. Min kone er kommet i den der alder, du ved ... hun har brug for at have et projekt.“

Han tog et af papirerne op. „Det er det, alle kvinderne gør nu, ikke? Før i tiden, når børnene flyttede hjemmefra, så gav de sig til at sy gardiner. Hjalp hinanden med at vælge en ny farve til væggene i stuen. Måske lavede de lidt frivilligt arbejde. Nu har hun sgu fået i hovedet, at hun vil ombygge huse.“ Han trak på skuldrene. „Det er helt fint med mig. Bare hun er glad. Og det her hus kan hun godt lide. Rigtig godt endda.“

„Det har et stort potentiale.“ Nicholas lagde det ene ben hen over det andet og nød fornemmelsen af sit nye jakkesæt. Det var flere år siden, han sidst havde haft råd til at forkæle sig selv med et nyt jakkesæt i den kvalitet, og fornemmelsen af det fine uldstof mod huden fik ham til at føle sig mere maskulin – måske fik det ham ligefrem også til at se mere maskulin ud. Nu virkede det helt ufatteligt, at han kunne have taget andet på til dette møde. Han havde købt det for den første løn, han havde fået af Andreas.

Andreas nikkede. „Hun er enig med dig. Som sagt er hun meget glad. Og hvis hun er glad ...“

Nicholas ventede. Han vidste af erfaring, at man gjorde klogest i ikke at sige ret meget, når man var sammen med Andreas. Manden spillede en del poker, og han tog én mere alvorligt, hvis man ikke røbede for meget. „Kun en tåbe viser alle sine kort,“ yndede han at sige. Mens Nicholas ventede, nød han udsigten over Hyde Park. Det var dejligt solskinsvejr, og kontorfolkene sad ude på græsset og holdt tidlig frokostpause med skjorteærmerne rullet op og nederdelene trukket op over knæene. Trafikken klumpede sig sammen på vejene omkring parken og bevægede sig i små utålmodige ryk, men Nicholas kunne kun ganske svagt høre bilhornene og motorstøjen. Her på kontoret med træpanelerne på væggene og de tykke ruder blev man afskærmet fra hverdagens larm, stress og kaos. Penge kan beskytte en mod næsten alt.

„Vil du have et forskud?“

Nicholas smilede til ham. „Fem procent burde kunne gøre det.“

„Tror du, at du kan skaffe mere, der minder om det her?“

Nicholas rettede atter opmærksomheden mod skrivebordet. „Andreas, du ved lige så godt som mig, at den slags bygninger ikke vokser på træerne, især ikke i den del af London. Men jeg skal nok sørge for at holde antennerne ude.“ Han havde med vilje vurderet ejendommen for lavt for at få den solgt i en fart og havde så fået et kontantbeløb af både køber og sælger og dermed fungeret som en usynlig mellemmand. Det var ikke helt lovligt, men der var jo så meget i ejendomsmæglerbranchen, der befandt sig i en gråzone. Sælgeren, som var søn af den afdøde tidligere ejer, havde været godt tilfreds med at slippe for at betale mæglergebyr.

„Og hvad med dig – er du tilfreds med det, du har fået ud af det?“

„Det er småpenge, hvis jeg skal være helt ærlig.“

Andreas var en flot mand – selv om han var i tresserne, havde han kraftigt sort hår, og hans nydelige tøj og på overfladen meget afslappede facon fik ham til at minde om en natklubsanger fra 1950’erne. Der var bittesmå diamanter i hans manchetknapper. Alt ved ham og hans kontor osede langt væk af store penge.

Han løftede telefonrøret og fik fat i sin sekretær. „Shoula, vil du lige være sød og komme ind med frokosten og noget at drikke? Tak.“ Han løftede det ene øjenbryn og så hen på Nicholas. „Har du tid?“

Nicholas trak på skuldrene, som om han havde al den tid, det skulle være.

Andreas lagde røret på igen og tændte en cigaret. „Nå, men hvad får du så ud af det? Det her er den anden ejendom, du har skaffet mig til langt under markedsprisen. Du er jo ikke dum, Nicholas. Du er selv entreprenør. Hvorfor gør du mig de her tjenester?“

Nicholas havde håbet, at det spørgsmål først ville komme, efter at de havde fået noget at drikke. Han tog en dyb indånding og håbede selv, at han så helt afslappet ud. „Tja ... jeg tænkte, du måske kunne hjælpe mig med et lille projekt ... jeg har nemlig fået kig på en ejendom, jeg kan omskabe til noget ganske særligt,“ sagde han. „Jeg vil gerne selv stå for projektet, men jeg har brug for at have nogen i ryggen.“

„Hvorfor gjorde du ikke det med disse to ejendomme?“ Andreas pegede ned på papirerne på bordet. „Det kunne du have fået en mindre formue ud af, også hvis du bare solgte dem videre. Hvis du havde givet en dygtig håndværker et par måneder med dem, kunne du have tjent endnu mere.“

„Jeg tror ikke, jeg får tid til det. Det her vil kræve min fulde opmærksomhed. Og jeg er nødt til at slå til i en fart.“

„Jamen vil du ikke have mig med i dit ‘ganske særlige’ projekt? Som partner?“

Nicholas lagde hænderne på skrivebordet. „Jeg har brug for et lån. Jeg kan betale dig tilbage med en procentdel af overskuddet, hvis det gør det mere attraktivt for dig. Det er en meget vigtig sag for mig, Andreas.“

„En vigtig sag?“

„Det drejer sig om en kvinde ...“

„Aha! Det drejer sig altid om en kvinde.“

De to mænd tav, da Andreas’ sekretær kom ind med en bakke. På den stod der en masse små tallerkener med forskellige lækkerier: små strimler pitabrød, humus, tzatziki, oliven og halloumi. Hun skænkede vin op, lagde to servietter frem og gik så igen.

„Værsgo.“ Andreas slog ud med hånden. Nicholas var faktisk for anspændt til at kunne spise noget, men tvang sig til at tage et par oliven.

Andreas nippede til vinen og drejede stolen om mod vinduet. „Den bedste udsigt i hele London,“ bemærkede han og så ud på alt det grønne.

„Den er rigtig flot,“ nikkede Nicholas og overvejede, hvor han skulle gøre af olivenstenene.

„Den der ejendom, du snakker om. Har du købt den?“

„Nej.“

„Er der en byggetilladelse?“

„Nej.“

„Ingen ejendom, ingen byggetilladelse,“ konstaterede Andreas, som om han snakkede med en, der ikke var helt rigtig oven i hovedet.

„Jeg kan skaffe begge dele. Jeg ved, hvad jeg gør.“

De sad lidt og småspiste af maden, og så tog Andreas igen ordet: „Ved du hvad, Nicholas? Jeg blev faktisk overrasket, da du ringede til mig. Meget overrasket. Da dit firma gik ned, var der mange, der sagde, at du var en færdig mand. Du havde mistet modet. De sagde, at du ingenting var uden din kones penge.“ Da Nicholas ikke sagde noget, fortsatte han: „Nu vil jeg være helt ærlig over for dig. Der er stadig folk, som mener, det vil være dumt at satse på dig. Hvad skal jeg sige til dem?“

Nicholas knugede servietten i hånden. Bankerne ville ikke låne ham nær så mange penge, som han skulle bruge. Det var de færreste investorer, der overhovedet gad bruge tid på at mødes med ham. Alt det var Andreas godt klar over. Nicholas tænkte sig om et øjeblik. „De har ret. På papiret vil det være dumt at sætte sine penge på mig.“

Andreas rynkede panden.

„Jeg skal nok lade være med at spilde din tid på at overtale dig, hvis du allerede har truffet en beslutning, men både du og jeg ved, at man kan tjene mest på at satse på det, der har dårligst odds.“

Det føltes, som om der gik flere år, inden manden smilede – det var i hvert fald længe nok til, at Nicholas begyndt at svede på ryggen, selv om der var aircondition på kontoret.

„Ha!“ sagde Andreas. „Det er godt at se, at hende din ekskone ikke også tog dine arhidia ... okay, Nicholas, jeg kan godt lide at se folk komme på fode igen. Nu skal du fortælle mig lidt mere om dit projekt. Og så snakker vi om det med pengene bagefter.“

Telefonen nåede at ringe mange gange, før hun tog den. Da hun endelig gjorde det, lød hun helt forpustet, som om hun var løbet for at nå den.

„Det er mig,“ sagde han og kom straks til at smile over hele hovedet.

„Det ved jeg godt.“

„Har du da kodet mit navn ind i telefonen?“ Han var overrasket over, at hun var så dristig.

„Ikke rigtigt. Du hedder Sheila.“

Han stod ude på gaden, hvor Londons trafik brølede forbi, og bilosen blandede sig med friturestanken fra den snuskede fastfood-biks ved siden af ham. Hvis han trykkede telefonen ind til det ene øre og holdt sig for det andet, kunne han ane fuglesang i baggrunden og se for sig, hvordan hun stod på marken ved siden af skoven, og ja, måske ligefrem ane honningduften fra hendes hår.

„Jeg kunne simpelthen ikke vente med at fortælle dig det,“ sagde han. „Jeg har skaffet pengene.“ Det føltes, som om han havde bestået en prøve, som om det havde været det sidste skridt i hans genopstandelse. Nu følte han igen, at han var noget. Alt det havde han lyst til at fortælle hende, for han vidste, at hun ville forstå. Han ville gøre det for hende. Hun havde givet ham en grund til at bevise sit værd.

„Har du?“

„Jeg tager nok op og snakker med hende engang i begyndelsen af næste uge. Og så tænkte jeg på, om vi mon kunne ses ved samme lejlighed.“

„Har du tænkt dig at give hende et tilbud på huset?“

„Noget i den stil.“

Hun var tavs så længe, at han blev helt bekymret. „Er du okay?“ En lastbil bremsede med et højt hvin ved siden af ham, og han måtte spidse ører for at høre hende.

„Det føles bare lidt mærkeligt. At huset ikke skal blive stående, som det er.“

„Vil du da hellere have, at de bor i det sammen?“

Det var tarveligt sagt, og han blev flov over det, lige så snart ordene var sluppet ud. „Undskyld,“ råbte han hen over trafikken. „Det skulle jeg ikke have sagt.“

Han kunne svagt høre, at hendes stemme knækkede over, da hun sagde: „Nej, du har fuldstændig ret. Det ville da være ulideligt. Så er det bedre, at der bor nogle andre.“

„Hør her,“ sagde han uden at ænse de forbipasserendes nysgerrige blikke, „vi to finder noget bedre. Et hus, der ikke rummer nogen dårlige minder.“

Han kunne ikke høre, hvad hun svarede.

„Jeg elsker dig,“ sagde han. Det var flere år siden, han sidst havde sagt de ord. Han sagde dem igen. „Jeg elsker dig, Laura.“

Hun tøvede et ganske kort øjeblik. „Jeg elsker også dig,“ sagde hun så.

Laura slukkede for telefonen og tog et par dybe indåndinger for at få farven i sine kinder til at fortage sig, før hun gik indenfor. Det var utroligt, at Matt ikke kunne se det – på hendes ansigt og hendes gang. Hun havde altid kunnet se den slags på ham.

Hun kunne stadig mærke, hvor Nicholas havde rørt hendes hud. Hans kærlige ord lød igen og igen for hendes ører. De fjernede ikke smerten, men de dulmede den, formindskede effekten af Matts systematiske nedbrydning af hendes selvtillid. Denne mand elskede hende. Denne kærlige, kultiverede mand elskede hende. Hun havde ikke alene været i seng med ham efter kun at have været i selskab med ham i ganske få timer, men havde også allerede sagt til ham, at hun elskede ham. Laura McCarthy på knap fyrre år, en dødkedelig husmor, hvis linnedskab var organiseret med militærisk præcision, og hvis fryser altid kunne bespise tolv personer med kort varsel. Pludselig vidste hun slet ikke, hvem hun var.

Matt sad inde på kontoret. „Jeg går lige ned og handler. Skal du ikke på arbejde i dag?“ spurgte hun høfligt. Hun var holdt op med at tilbyde at lave te til ham – de få gange, han sagde ja tak, glemte han at drikke den. Så fandt hun krusene med te stående iskolde og urørte rundtomkring på borde og skabe. „Jeg troede, du skulle arbejde henne i Det Spanske Hus.“

„Jeg venter på materialer.“

„Kunne du ikke gå i gang med opgaven for familien Dawson i stedet for?“

„De har aflyst.“

„Hvorfor dog det? Jeg troede da, de var godt tilfredse med tilbuddet.“

„Det ved jeg ikke. De aflyste bare.“

„Matt, har det her noget at gøre med det, der skete nede på pubben?“

Han holdt blikket rettet mod skrivebordet, løftede forskellige papirer og lagde dem fra sig igen.

„Anthony har fortalt mig lidt om det, men jeg kunne godt tænke mig at høre fra dig, hvad der i grunden skete.“ Hun holdt sin stemme neutral. Hun havde ikke lyst til at starte et skænderi. Hun sagde ikke noget om, at naboerne ikke ville møde hendes blik henne i supermarkedet, eller at mrs. Linnet havde mumlet, at Matt skulle skamme sig, da de var gået forbi hinanden på parkeringspladsen.

„Han render bare med sladder ligesom alle de andre,“ sagde han affærdigende.

„Asad er blevet indlagt, Matt.“

„Det er bare astma. Det er ikke noget særligt.“

„Det er ikke ‘bare astma’. Han er en gammel mand, Matt, og du kunne have slået ham ihjel. Hvad er det, der foregår?“

Han masede sig forbi hende hen til arkivskabet og gav sig til at rykke skuffer ud og tage mapper op og kigge i dem. „Han gik mig på nerverne, okay? Vi kom op at skændes. Han fik et astmaanfald. Det var ikke noget særligt.“

„Ikke noget særligt? Og hvorfor er Byron ikke ansat hos os længere? Det er da kun et par uger siden, du snakkede om at fastansætte ham.“

Det så ud, som om han ledte efter noget. Pludselig gik det op for hende, at alle fakturaerne lå hulter til bulter. Alle de papirer, som havde noget med de forskellige opgaver at gøre, lå i kaotiske dynger på skrivebordet. Matt var ellers meget omhyggelig med sit papirarbejde. Han kunne godt lide at vide, hvor han stod, kunne altid gøre rede for hver en klink. Hun havde aldrig før set sådan et rod i hans papirer. Jeg er da ligeglad, sagde hun bestemt til sig selv. Inden længe er det her en andens problem. Inden længe er jeg sammen med en, der påskønner mig. ‘Vil du da hellere have, at de bor i det sammen?’

„Matt?“ Tænk, at hun var gift med denne fraværende, fjendtlige mand. Hun kunne ikke forstå, hvordan de kunne være gledet så helt og aldeles fra hinanden i sådan en fart. Er du slet ikke klar over, hvad det her snart ender med? spurgte hun ham i tankerne. En anden mand har lige sagt til mig, at han elsker mig. En mand, som i sidste uge brugte flere timer på at kærtegne min nøgne krop på et hotelværelse i London. En mand, som siger, at hvis han skal forestille sig himmerige, så ville det være at vågne op ved siden af mig hver eneste morgen resten af hans liv. En mand, som siger, at jeg betyder alt for ham. Alt.

Men Matt var ligeglad. Han elskede nemlig Isabel Delancey. Laura prøvede at sætte et neutralt ansigt op. „Matt? Jeg er nødt til at vide, hvor han er, så vi kan få styr på papirarbejdet.“

„Jeg gider ikke snakke om Byron,“ sagde han, mens han bladrede igennem en regnskabsbog. Han så ikke engang op.

Hun blev stående et øjeblik længere og vendte sig så om og gik ind i stuen.

Endnu en lang, hed dag blev lige så stille til aften. I Det Spanske Hus ændrede lydene sig: Byron kunne høre violinen, efter at en højlydt klirren med bestik og porcelæn signalerede, at der blev ryddet af bordet. En overgearet hundehvalps gøen og en dæmpet mumlen fra en teenagepige, som snakkede i telefon, flød ud gennem det åbne vindue i det forfaldne gamle hus, og indimellem lød der også en høj summen fra en myg, fulgt af et eftertrykkeligt klask.

Byron sad på sin stol i kælderrummet og så tomt frem for sig. I løbet af de seneste to måneder var de lyde blevet så velkendte for ham, og de dannede nu lydtæppet for slutningen på hans dag. Nu forsøgte han at gætte, hvilke lyde hans fremtidige liv ville rumme, og ingen af dem brød han sig om at tænke på: trafikstøj, et kværnende fjernsyn omme på den anden side af en papirtynd væg, evindeligt ringende mobiltelefoner. Lyden af alt for mange mennesker samlet på for lidt plads.

Lige da han var flyttet ind her, havde han været overvældet af skam. Nu følte han sig mærkeligt nok hjemme i noget, der dybest set bare var en mørk, beskidt kælder. Han kunne stadig høre fængslets lyde for sig: den evindelige skramlen med metaldøre, dunkende musik fra de andre afdelinger, råbende, vrede stemmer, og neden under det hele: en summen af trusler, angst, vrede og fortrydelse. Sammenlignet med det signalerede disse spartanske omgivelser ikke hjemløshed, men en besynderlig frihed, et sted, der var tæt på noget civiliseret og varmt. En anden måde at leve på. Her var han tæt på Thierry, Isabel og Kitty, og han kunne høre Isabels latter, se hende gå rundt mellem træerne, når solen stod op, høre, hvordan hun lod sig opsluge af musikken, og iagttage hende, selv om han forsøgte at lade være, og se de små skygger af bekymring, som næsten altid var at finde i hendes ansigt. Hvis hans situation og fortid havde været anderledes, kunne han måske have tilbudt hende mere end krydderurter og brændeknuder.

Byron tvang sig selv op at stå. Hvis først han kom til at sidde for længe og tænke, endte det uvægerligt med, at han blev nedtrykt. Han gik rundt i kælderrummet og samlede sine få ejendele i sirlige bunker. Hans store krop bevægede sig hjemmevant rundt i det halvmørke rum. Han hørte døren gå op, og Thierry smuttede ind med hvalpen lige i hælene. Drengen rakte ham en skål med hindbær, vilde jordbær, fløde og en hjemmebagt småkage.

„Sagde du til din mor, at du ville spise udenfor, eller hvad?“

Thierry smilede over hele hovedet.

Byron så på den søde, tavse dreng, og pludselig fik han dårlig samvittighed over det, han var nødt til at fortælle ham. „Ved du nu hvad,“ sagde han og gjorde tegn til, at han skulle lukke døren. „Det går da ikke, at du ikke selv får dessert. Men vi kan måske dele.“

Hun har været heldig med vejret her i sommer, tænkte Byron bagefter, mens han og Thierry sad og spillede kort – og forsøgte at forhindre hvalpen i at snuppe kortene fra den kasse, han brugte som bord. Han kunne stadig smage bærrene. Måske var hun et naturtalent til at få planter til at gro. Det er der jo nogle, der er.

„Krig,“ sagde han. Thierry ville stadig ikke sige det højt. Han sagde et lille grynt og smækkede kortet ned i bordet. Byron tog kortene og smilede til drengen, som tog nederlaget pænt. Thierry var blevet højere i den tid, han havde boet i huset, og hans gustne hud og triste ansigtsudtryk var blevet erstattet af fregner, et glad smil og en sund kulør. Men nu hvor han var begyndt at slippe sorgen, især når han var udendørs eller legede med hunden, hvorfor ville han så stadig ikke snakke?

Byron hostede hurtigt og rømmede sig. Så gav han kort igen. „Der er noget, jeg skal fortælle dig, Thierry,“ sagde han uden at se på drengen. „Jeg, øh ... jeg skal flytte.“

Drengen rettede hovedet op med et ryk.

„Der er ikke noget arbejde til mig her,“ forklarede Byron nænsomt, „og der er ikke noget ordentligt, jeg kan bo i, så jeg bliver nødt til at pakke sammen og tage et andet sted hen.“

Thierry stirrede på ham.

„Jeg ville ikke rejse, hvis ikke jeg havde været nødt til det. Men det er lige det, der er problemet med at være voksen. Man er nødt til at have et arbejde og tag over hovedet.“

Thierry pegede opad.

„Jeg kan ikke gemme mig her for evigt. Jeg er nødt til at have et rigtigt sted at bo, især før det begynder at blive koldt.“

Drengen prøvede virkelig at skjule det, men Byron kunne godt se, hvor knust han var, og selv havde han det på samme måde. „Jeg er ked af det, Thierry. Jeg har været rigtig glad for at være sammen med dig.“ Han havde vænnet sig til, at Thierry for det meste var i nærheden – klatrede rundt i træerne, løb om kap med hundene og koncentreret rynkede panden, mens han tjekkede, om der sad insekter på undersiden af en spiselig morkel. Byron havde fået en klump i halsen, og han var glad for, at det stadig var ret mørkt i det lille rum. „Jeg er ked af det,“ sagde han igen.

Han drejede sig rundt og aede Meg over hovedet for at have en undskyldning for at vende sig væk. Så gik Thierry rundt om bordet og satte sig ved siden af ham. Han lagde hovedet mod Byrons arm. Sådan blev de siddende i et par minutter. Isabels musik nåede sit dramatiske højdepunkt og stoppede så. Han kunne høre den samme tone blive spillet igen og igen, og det lød nærmest spørgende.

„Jeg skal nok give dig besked om, hvor jeg er,“ sagde Byron stille. „Jeg kan skrive et brev til dig, hvis det er. Så kan du komme og besøge mig.“

Ingen reaktion.

„Du mister mig altså ikke, at du ved det. Du har jo Pepper, og jeg har Peppers mor, så på den måde vil vi altid være knyttet til hinanden. Og der er jo også telefonen.“

Thierry kunne bare ikke bruge en telefon til særlig meget. Byron så ned på drengens mørke hår. Han ventede lidt. „Hvorfor vil du ikke sige noget, Thierry? Jeg ved jo, at du godt kan. Hvad er det, der er så svært at få sagt?“ Byron kunne ikke se hans ansigt, men der var noget over barnets anspændte tavshed, der satte nogle tanker i gang hos ham. Hans stemme knækkede over, da han sagde: „Thierry, har du oplevet noget rigtig slemt?“

Der kom et lille, næsten usynligt nik. Han kunne mærke det ind mod armen.

„Noget andet end det, der skete med din far?“

Endnu et nik.

„Men du har ikke lyst til at fortælle det.“

Drengen rystede på hovedet.

Byron ventede. Så sagde han med blid stemme: „Ved du, hvad jeg gør, når der er sket noget slemt? Så fortæller jeg det til Meg eller Elsie.“ Han lod det bundfælde sig i mørket. „Det er noget af det gode ved hunde. Når man fortæller dem noget, så lytter de altid. Men de fortæller det aldrig videre. Hvad med, om du fortæller det til Pepper, og så sidder jeg bare her uden at lytte?“

Han sad bomstille. Udenfor var der en fugl, der blev skræmt op og lettede med larmende vingeslag.

„Prøv nu, Thierry. Det hjælper at fortælle det. Det lover jeg dig.“

Byron stirrede på væggen, mens han ventede i tavshed, og endelig, lige da han skulle til at give op, hørte han en svag hvisken. Den skrabende lyd fra hvalpens poter, mens den sprællede i drengens arme. Og da Thierry tav igen, lukkede Byron øjnene.

Den ildrøde solkugle forsvandt om bag træerne og udsendte lysende stråler, der kun kunne anes som små nister gennem løvtaget. Isabel gik af sted under trækronerne og prøvede at fastholde melodien inde i hovedet, mens hendes fingre løb hen over usynlige strenge. Engang lød der konstant musik i hendes hoved; den blev næsten ikke afbrudt af hendes børns behov og samtalerne med hendes mand. Nu blev den tit afbrudt af hverdagens mange problemer.

I dag var det, som det så ofte var, noget med penge. Matt havde endnu ikke sendt sin sidste faktura, men ifølge hendes lille bog skyldte hun flere tusind for leje af maskiner og nye vinduer. Hun havde troet, at pengene for violinen så rigeligt ville kunne betale for hele istandsættelsen af huset, men det stod stadig ikke færdigt, og nu var mr. Cartwright begyndt at snakke om kapitalvindingsskat. „Hvorfor skal jeg betale skat af noget, jeg sælger?“ havde hun dybt rystet spurgt ham, da han nævnte det i telefonen. „Jeg forsøger jo bare at overleve.“ Han var blevet hende svar skyldig. Hun havde solgt alle sine smykker bortset fra sin vielsesring. Og hun kunne stadig se sin opsparing skrumpe uge for uge.

„Brahms,“ sagde hun højt. „Anden sats. Kom så. Koncentrer dig.“

Der var nok ikke store chancer for, at det ville lykkes her i aften, men hun havde fundet ud af, at det hjalp at gå gennem skoven. Det var ikke kun den konstante baggrundsstøj i hendes hjem, der forstyrrede: fjernsynet, Thierry og hvalpen, Kittys mobil. Den rigtige støj var ikke til at høre, men alligevel langt mere påtrængende. Huset føltes ikke længere som et tilflugtssted – det var bare én lang række problemer, en konstant påmindelse om opgaver, som stadig ikke var gjort færdige, og arbejde, der stadig ikke var betalt for.

Isabel standsede op og kastede et blik ind mellem træerne på søen. Den var allersmukkest på denne tid af dagen, når solens sidste stråler dannede en lysende sti hen over vandet, og fuglene dæmpede sig, mens de satte sig til at sove. Hun kunne jo bede om at vente med at betale den sidste regning, til hun havde solgt huset. Hun kunne forsøge at låne pengene. Hun kunne betale Matt med alle de penge, hun havde tilbage, og håbe, at de ville have nok at leve for, indtil hun fik mere arbejde. Hun satte sig tungt ned på en træstub. Hun kunne også bare blive siddende her og glemme det hele.

„Isabel?“

Byrons store skikkelse dannede en sort silhuet mod solen og træerne. Hun sprang op og forsøgte så at virke knap så forskrækket, som hun var blevet.

Men han havde jo set det.

„Jeg havde slet ikke hørt dig,“ sagde hun. Hun kunne ikke se hans ansigt.

„Jeg kaldte ellers på dig.“

„Det er helt fint,“ sagde hun lidt for sorgløst. Han var så bred over skuldrene – hele hans krop udstrålede styrke og soliditet. Men nu kunne hun ikke lade være med at tænke på den skade, en sådan styrke kunne forvolde, den trussel, den også kunne være. Lige siden Byron flere dage forinden havde forladt huset, havde han, der ellers havde været hendes blide, lidt generte allierede, været helt fremmed for hende – alt det, hun havde troet, hun vidste, var blevet knust af Matts ord.

„Jeg var lige på vej tilbage til huset,“ sagde hun med påtaget munter stemme. „Var der noget, du ville?“ Hun tog sig i at gå hen mod søen, som om der var mere sikkert ude i dagslyset, væk fra skovens mørke.

Da han vendte sig, virkede han mere nervøs, end hun selv følte sig. I det samme så hun, at han rakte nogle breve hen mod hende. Hun tog imod dem og så, at der var noget velkendt over håndskriften. Begge konvolutter var blevet åbnet. „Jeg har ikke læst dem,“ sagde Byron, „men det har Thierry. Der er noget, jeg synes, du skal vide ... han tror ... at det er farligt at tale.“

„Hvad?“

Isabel læste de første fjorten linjer af den smukke, snørklede håndskrift. Hun stirrede på de ord, som var skrevet af en ukendt kvinde. Den kvinde, som ikke havde været klar over, at Laurent var død, og at han ikke bare undgik hende. Hun læste brevet igen, prøvede at få det til at give mening, tvang sig selv til at se virkeligheden i øjnene. Det må være en dårlig spøg, sagde hun til sig selv og var lige ved at begynde at le. Så læste hun det igen.

Det var det brev, Kitty havde forsøgt at få hende til at læse dengang for alle de måneder siden, da mr. Cartwright havde gjort hende så flov, at hun endelig havde fået set på Bunken. Det var et af de første breve, hun havde fået, ikke engang en uge efter at han var død. Hun havde ikke åbnet det – hun havde ikke åbnet noget i flere måneder. Hvorfor havde Thierry taget det?

Det kunne ikke være rigtigt. Det andet var blevet videresendt fra Laurents kontor, og mens hun læste de fortvivlede ord, sank hendes hjerte, eller det, hun havde troet, der var tilbage af det, ned i en afgrund.

Nej, sagde hun i tankerne. Og musikken forsvandt. Hun stod tilbage med en øredøvende stilhed, som kom af hendes egen selvforskyldte uvidenhed. Nej. Nej. Nej. Nej. Byron stod stadig og så på hende. Og det gik op for hende, at han havde vidst, hvad der stod i brevene.

Hvad var det nu, han havde sagt? Han tror, at det er farligt at tale. Ikke hendes mand. Hendes søn. Og hendes følelse af at være blevet svigtet blev overtrumfet af en ny følelse. „Vidste han det?“ spurgte hun og holdt brevet frem med bævende stemme. „Vidste Thierry noget om det her? Er han gået rundt med det så længe?“

Byron nikkede. „Kvinden afleverede det første personligt. Han kunne genkende hende. Og senere fandt han det andet i en bunke breve.“

„Kunne han genkende hende? Åh gud.“ Og nu gav det mening alt sammen, og hun blev fuldstændig overvældet af sin mands forræderi, af at hun selv uden at vide det havde svigtet sin egen søn, som ikke turde sige noget, fordi han vidste for meget. Og nu var der slet ikke noget tilbage af den lille familie, som engang havde boet i et lunt og dejligt hus i Maida Vale. For der var ingen minder, ingen uskyld, intet at bjærge fra bilulykken. Isabel lod sig dumpe ned på træstubben igen. Der var ingen, der kunne hjælpe, ingen, der kunne gøre det her godt igen. Og hun kunne ikke længere sørge over at have mistet sin mand, for nu vidste hun, at hun havde mistet ham længe inden.

„Isabel? Er du okay?“ Det dumme spørgsmål hang i luften imellem dem.

Thierry, tænkte hun bare. Hun var nødt til at finde Thierry.

Hun rejste sig og stod lidt usikkert. „Tak,“ sagde hun høfligt og forstod ikke selv, hvordan hun havde fået sin stemme til at lyde så relativt normal. „Tak, fordi du fortalte mig det.“

Hun gik med raske skridt tilbage mod huset og snublede indimellem på den ujævne skovbund, nu da lyset var ved at forsvinde. Skoven omkring hende bølgede op og ned og blev helt sløret for hendes blik. Byron løb op på siden af hende. „Undskyld,“ sagde han.

Hun snurrede rundt. „Hvorfor siger du undskyld? Var det da dig, der gik i seng med min mand? Var det dig, der kørte den lastbil, som slog ham ihjel? Var det dig, der gav min søn så stort et chok, at han blev helt tavs? Nej. Så hold op med at sige sådan noget vrøvl. Det har ikke noget med dig at gøre.“ Hun var lidt forpustet, og ordene lød skingre og hårde.

„Jeg er ked af, at jeg har givet dig sådan en dårlig nyhed,“ sagde han. „Men for Thierrys skyld syntes jeg, du skulle vide det.“

„Jamen tillykke med det da.“ Hun snublede over en tyk gren, der lå på jorden.

„Isabel, jeg ...“

„Hvem ved det ellers? Hvis du skynder dig ned til Fætrene, kan du blive den første til at fortælle dem det. Men uanset hvad ved hele byen det inden i morgen tidlig.“

„Der er ingen andre, der ved det.“

Hun kunne se huset. Hendes søn var derinde. Oppe ovenpå, måske, tavs og helt opslugt af et computerspil. Hvordan kunne jeg undgå at se det? Hvordan kunne jeg lade ham lide sådan?

„Ikke så hurtigt, Isabel. Vent lige lidt med at snakke med ham.“

Han lagde hånden på Isabels skulder, men hun vristede sig fri.

„Du rører mig ikke!“

Han bakkede væk, som om han havde brændt sig. Et øjeblik sagde ingen af dem noget. „Jeg ville have brændt dem, hvis jeg kunne. Jeg prøvede jo bare at hjælpe Thierry.“

„Nå, men vi har ikke brug for din hjælp,“ hvæsede hun. „Vi kan godt klare os selv, uden at du eller nogen andre hjælper os.“

Han så undersøgende på hendes ansigt og gik så sammenbidt væk fra hende.

Isabel så efter ham. „Jeg kan godt selv passe på ham!“ råbte hun.

Han var omkring tyve meter fra hende, da hun tilføjede: „Jeg kan godt selv passe på dem begge to!“

Han satte ikke farten ned.

Et stort hulk undslap hende. „Okay,“ sagde hun – hendes stemme knækkede over. „Byron, vent.“

Han standsede og vendte sig om. Isabel stod ved siden af et væltet egetræ, og søen kunne lige anes bag hende. Hun stod med hænderne i siden og blussende kinder.

„Fortæl mig, hvorfor han fortalte alt det her til dig og ikke mig. Hvorfor ville han ikke sige det til mig? Det er da mig, der er hans mor, ikke? Det kan godt være, jeg ikke altid har været nogen særlig god mor, men jeg har elsket ham hele hans liv. Jeg er den eneste, han har tilbage. Hvorfor fortalte han det til dig i stedet for mig?“

Han kunne se, hvor såret hun var, og at hun inde under den vrede facade i virkeligheden bare var dybt chokeret og ulykkelig. Et såret dyr går også altid til angreb på alt og alle.

„Han var bange,“ sagde han.

Da var det, som om hun gik en lille smule i stykker. Hun så op på himlen og lukkede øjnene et øjeblik. Hvis jeg havde været enhver anden, tænkte Byron pludselig, en hvilken som helst anden person i hele verden, så var jeg gået hen til hende og havde lagt armene om hende. Så kunne jeg have trøstet hende.

„Han ville ikke sige noget, fordi han ville beskytte dig.“

Han ventede, til hun vendte sig om, og gik så roligt hen mod vejen.

Thierry var vågen, da Isabel kom hjem. Selv i halvmørket inde på hans værelse kunne hun se hans øjne. Hun havde på fornemmelsen, at han havde ligget og ventet på hende et godt stykke tid. Han måtte have gættet, at Byron ville sige det. Men nu da hun var her, vidste hun ikke, hvad hun skulle sige til ham. Hun var ikke engang sikker på, hun selv havde kaperet det, hun havde fået at vide. Men én ting vidste hun, og det var, at hun var nødt til at fjerne denne byrde fra hans skuldre. Hun lagde en hånd på hans hoved og mærkede det velkendte bløde hår. „Jeg ved det hele,“ hviskede hun, „og det er okay.“ Hun prøvede af al magt at holde sin stemme rolig. „Folk ... opfører sig ikke altid, sådan som de burde gøre, men det gør ikke noget. Jeg elsker stadig din far, og jeg ved, at han elskede mig.“

Der kom en lille hånd ud inde under dynen og tog hendes, og hun aede ham over fingrene.

„Det, du så i de breve, ændrer ikke noget, Thierry. Det ændrer ikke ved, hvor højt vi elskede far, eller hvor højt han elskede os. Du skal ikke være bekymret over det.“

Nu lukkede hun øjnene. „Og så er der noget, du skal vide, noget meget vigtigt. Der er ingenting, der er så slemt, at du ikke kan fortælle mig det. Forstår du det, Thierry? Den slags behøver du ikke holde for dig selv. Det er det, du har mig til.“

Der blev stille meget længe. Nu var det blevet helt mørkt udenfor, og Isabel lagde sig på sengen ved siden af sin søn. Uden for vinduet var stjernerne som små lysende prikker på nattehimlen.

Hvor utilstrækkelig en mor havde hun da lige været, siden hendes yngste barn ikke havde følt, han kunne støtte sig til hende? Tænk, hvor sart, selvoptaget og egoistisk hun måtte have virket, siden begge børn havde følt, at det var dem, der skulle beskytte hende.

„Du må fortælle mig alt,“ sagde hun, nærmest til sig selv. Hun var helt udmattet af sorg og chok, og et øjeblik overvejede hun bare at lægge sig til at sove her. Det virkede fuldstændig uoverskueligt at gå op ovenpå.

Thierrys stemme skar ind i stilheden. „Jeg sagde til ham ...“ hviskede han, „jeg sagde til ham, at jeg hadede ham.“

Straks blev Isabel lysvågen. „Det er okay,“ sagde hun et øjeblik efter. „Man må gerne sige, hvad man føler. Jeg er sikker på, far godt kunne forstå det. Og jeg ...“

„Nej.“

„Thierry, lille skat, du kan ikke ...“

„Jeg så dem sammen den dag. Inden forestillingen. Hun kom hjem til vores hus, og jeg så dem sammen ... og far prøvede at lade som ingenting. Men jeg er altså ikke dum. Og jeg sagde til ham ... jeg sagde til ham, at jeg ville ønske, han var død.“

Nu trykkede han sig ind til hende og begyndte at hulke, og hans små næver knugede hendes bluse. Isabel lukkede øjnene fast i mod mørket, mod det sorte sted, hvor hendes barn havde været i al den tid, og selv om hun havde mest lyst til at skrige, bed hun det i sig og knugede ham ind til sig.

Kapitel 20

Den dag havde Isabel været ude af huset to gange, første gang for at plukke salat i køkkenhaven – hun var gået hen ad stien med bøjet hoved og med et dørslag dinglende fra den ene hånd. Hun havde en forvasket T-shirt og afklippede jeans på, og håret var samlet lidt tilfældigt i et stort spænde, som det prøvede at slippe ud af. Heden fik hendes tøj til at klæbe til huden. Den hang over søen hele dagen og satte en dæmper på alle bevægelser og lyde, og kun sjældent kom der en lille befriende brise.

I skoven var der lidt køligere, men ude på den anden side af træerne flimrede huset i varmen. De tagsten, som var blevet skiftet, var helt blanke, fordi de i modsætning til alle de gamle ikke var begroet med mos. Man kunne også tydeligt se, hvilke brædder der var blevet skiftet. På et tidspunkt skulle alt træværket males i den samme farve, men allerede nu kunne man tydeligt se, at der havde været en dygtig håndværker i gang. Huset ville næsten ikke blive til at kende.

Når Matt McCarthy fulgte sine egne arkitekttegninger, sjuskede han aldrig. Han havde sans for smukt, godt håndværk og havde efterhånden så stor erfaring, at han vidste, at det altid var de ting, man forsøgte at spare penge på – billigere armaturer, billigere gulvbrædder – som endte med at nage en. Hvis noget skal være smukt, må man ikke gå på kompromis med kvaliteten. Hans hus ville blive perfekt.

Hvis hans gode smag og perfektionisme kostede Isabel Delancey flere penge, end hun havde råd til at bruge, syntes han i begyndelsen, at det kun var godt. Det fremskyndede bare det øjeblik, hvor han og hans familie kunne flytte ind i Det Spanske Hus, og hun kunne flytte tilbage til London med sine børn. De ting, hun selv havde bedt ham om at gøre, de få ønsker, hun selv havde givet udtryk for, havde han lavet temmelig lemfældigt, for der var jo ingen grund til at bruge særlig meget energi på noget, han alligevel skulle ændre igen få måneder senere. Da hun ikke var blevet afskrækket af hans fakturaer eller af, at huset efterhånden var blevet direkte farligt at opholde sig i, af rotter eller hans snak om rådne gulve, havde han bare opfundet nye opgaver. En væg, som skulle flyttes, bjælker, som skulle udskiftes. Han havde i sit stille sind undret sig over, at der gik så lang tid, før hun begyndte at sætte spørgsmålstegn ved noget af det, han gjorde.

Matt viftede en flue væk, som summede ind gennem den nedrullede siderude. Hun var kommet ud for anden gang lige efter frokost, havde gnedet sig i øjnene, som om hun kun lige var vågnet. Han havde overvejet at gå hen og snakke med hende, men så var knægten kommet løbende ud efter hende sammen med hunden. Hun havde bøjet sig ned og kysset sin søn, og han tænkte tilbage på, hvordan hendes læber havde føltes mod hans, mens de lå tæt omslyngede.

Måske døsede han hen et øjeblik – han sad med førersædet slået tilbage og forsøgte at hvile øjnene. Han havde så svært ved at sove for tiden. Hans eget hus var ikke længere rart at være i: Lauras anklagende blikke fulgte ham, hvor han stod og gik, og hendes høflige spørgsmål var fyldt med bitterhed. Han var der så lidt som muligt, for det var det nemmeste. Han havde en mistanke om, at hun var begyndt at sove inde i gæsteværelset; døren havde været lukket, sidste gang han gik ovenpå. Men det havde døren til soveværelset også været.

De seneste uger havde været så mærkelige. Det var trykkende varmt om dagen, så Matt vågnede og faldt i søvn på de særeste tidspunkter og følte sig skiftevis helt udmattet og opfyldt af en næsten manisk energi. Hans søn undgik ham. Byron var forsvundet. Matt havde helt glemt, at han havde fyret ham, og da han ringede til ham for at høre, hvor han blev af, var han blevet rystet, da Byron lidt brysk havde mindet ham om det. Matt havde brugt som undskyldning, at det måtte være varmen, der gjorde, at han ikke kunne tænke klart. Det havde Byron ikke reageret på. Matt havde snakket videre et godt stykke tid, før det var gået op for ham, at der ikke var nogen i den anden ende.

Han var gået ned på The Long Whistle. Han kunne ikke huske, hvornår han sidst havde fået sig et ordentligt måltid mad, og han havde været helt sikker på, at Theresa ville lave noget til ham og sende ham et venligt smil. I stedet havde hun ret kort for hovedet informeret ham om, at de ikke længere serverede varm mad, og da han havde tigget og bedt hende, havde hun tilbudt ham en tør bolle med skinke. Hun ville ikke snakke med ham, ikke engang da han sagde noget sjovt om længden på hendes nederdel. Hun stod med korslagte arme omme bag baren og så på ham, som om han var en bidsk hund. Han sad der et stykke tid, før det gik op for ham, at der ikke var nogen i hele pubben, der var kommet hen for at snakke med ham.

„Sig mig, har jeg fået et ekstra hoved, eller hvad?“ spurgte han irriteret, da det blev ham for meget.

„Du er nødt til at lære at tænke med det ene, du har, makker. Spis din bolle og gå. Jeg vil ikke have ballade.“ Ejeren tog sin avis med ud i baglokalet.

„Tag hjem, Matt.“ Mike Todd var kommet hen til ham og havde dæmpet stemmen, så ingen andre kunne høre, hvad han sagde. Han klappede ham på ryggen. Der var noget næsten medlidende i hans blik. „Gå hjem og få hvilet ud.“

„Hvornår kommer du og ser huset?“ spurgte han, men det var, som om Mike ikke hørte det.

„Tag nu hjem, Matt,“ sagde han.

Det var nemmere bare at sidde i bilen. Matt var ikke klar over, hvor længe han efterhånden havde siddet der, men det var et godt stykke tid. Han havde glemt at lade sin mobil op, men det var lige meget, for der var alligevel ingen, han gad snakke med. Matt stirrede på husets facade – han så ikke stilladset, den overfyldte container med byggeaffald eller vinduet med den blafrende presenning, men kun sit hus. Det store hus, der var blevet tilbageført til fordums pragt, og han kunne se sig selv slentre ned mod søen. Han kunne huske, at han som dreng havde siddet på sin cykel på nøjagtig dette sted og svoret hævn. De havde beskyldt hans far for at stjæle to reservehjul fra veteranbilerne, og selv om George McCarthy havde arbejdet trofast for dem i næsten femten år, havde de været for pinligt berørte – eller ligeglade – til at trække anklagerne tilbage, da de formastelige hjul senere blev fundet i garagen. Da havde det været for sent: Matt og hans søster var blevet flyttet fra den lille medarbejderbolig i nærheden til boligblokken i Little Barton, og familiens gode navn og rygte var blevet slæbt gennem sølet af familien Pottisworths ligegyldighed. Lige siden havde han vidst, at huset en dag skulle blive hans. Han ville tørre Pottisworths dumme grin af. Lauras familie havde skævet misbilligende til Matts sko og til, hvordan han holdt på kniv og gaffel, men nu skulle han vise dem, skulle han.

Huset skulle være McCarthys. Han skulle vise alle folk i byen, at det vigtige ikke var, hvor man kom fra, men hvad man kunne udrette. Han ville genopbygge huset og sin families renommé.

Det burde have været ret nemt at sørge for, at enken – en fremmed, der kom og trængte sig på – ikke stod i vejen for ham særlig længe. Men så, en blæsende nat i forsommeren, var enken blevet til Isabel – den sprudlende Isabel af kød og blod, og hun havde fyldt hans hoved med musik og fået hans eget liv til at virke gråt, kedeligt og alt for stille. Isabel, der nærmest svævede gennem skoven som en fe, og hvis hofter svingede i takt til musikken; Isabel, som havde set på ham med sine skrå, trodsige øjne; Isabel, som havde fået ham til at opdage, hvad det var, han stræbte efter, og hvad han havde savnet i al den tid, han havde haft hovedet fyldt med alt muligt lavpraktisk. Hun var den eneste kvinde, der havde været nogen udfordring i at erobre. Han ville stadig have huset – det var jo stadig hans. Men det var ikke længere nok.

Matt McCarthy lukkede øjnene, åbnede dem så igen og forsøgte at få larmen i sit hoved til at høre op. Han fumlede med cd-afspilleren, indtil Händels Water Music tonede frem. Han skruede op. Så, mens strygerne beroligede ham, trøstede ham, tog han sin notesbog ud af handskerummet og begyndte systematisk at skrive en liste over alle de opgaver, han stadig manglede at ordne, lige fra at blive færdig med vandrørene til det sidste vindue, der stadig manglede at blive sat i. Han kunne huske hvert et søm, hver en stukroset. Ingen kendte det hus bedre end ham. Han sad og griflede løs og ignorerede de tætskrevne sider, som faldt ned i bunden af bilen, mens solen gik ned bag Det Spanske Hus.

Isabel sov ikke i tre dage og to nætter. Hun lå vågen og konfronterede i tankerne sin afdøde mand tusind gange. Hun råbte og skreg ad ham, fordi han havde været hende utro, bebrejdede sig selv, fordi hun havde ladet ham være så meget alene, at han havde følt behov for det og benyttet sig af lejligheden. Hun gennemgik i tankerne familieferierne og sine egne udlandsrejser og indsatte den anden kvinde i det, hun havde regnet for at være deres fælles minder. Det store overforbrug, hans forøgede rejseaktivitet året forinden: Det hele gav nu mening og passede ind i et grimt mønster. Nu var der ikke længere noget, der var hendes eller deres. Hans affære havde spoleret det hele. Og hun hadede sig selv, fordi hun havde været for selvoptaget til at ænse, hvad der foregik, for naiv til overhovedet at overveje at tjekke hans kontoudtog.

En nat ved midnatstid kylede hun sin vielsesring ud i søen. Hun vidste ikke, om hun skulle grine eller græde, da hun ikke kunne høre noget plask. Men for det meste græd hun over det, han uden at vide det havde gjort mod deres søn. Hun kunne huske, at Laurent den morgen efter morgenmaden havde kysset Thierry på hovedet og sagt noget om, hvor stor han var blevet. Havde det været en slags kodet besked? Havde Laurent sagt det for at advare Thierry mod at sige noget? Havde det været vigtigere for Laurent at hemmeligholde sin affære, end at deres søn havde ro i sindet? Eller havde Laurents bemærkning om, at Thierry var blevet så stor, ikke handlet om andet end drengens højde?

Den ødelagde alt, denne nye viden. Den kværnede rundt i hovedet på hende.

Matt var kommet morgenen efter, at hun havde fået det at vide, og da hun havde hørt hans varevogn, og at det bankede på bagdøren – hun havde fjernet ekstranøglen ude under måtten – havde hun lukket op for ham og sagt, at det var et dårligt tidspunkt.

„Jeg ville gøre badeværelset færdigt,“ havde han sagt. „Du har snakket om det så længe. Jeg har alt grejet henne i varevognen.“ Han så skrækkelig ud. Han havde lange skægstubbe, og hans T-shirt var beskidt. Ikke af murstøv eller maling, men den var krøllet og nusset, som om han havde sovet i den.

„Nej,“ havde hun sagt. „Det passer ret dårligt lige nu.“

„Jamen du har da selv sagt, at du gerne ville ...“

„Vi har brugt zinkbaljen i flere måneder. Det kommer ikke til at gøre den store forskel nu, vel?“ Og så havde hun lukket døren og været ligeglad med, om det havde lydt uforskammet, og at Kitty nu ville blive ved med at jamre om, at de levede ligesom stenaldermennesker. Hun hadede Matt, fordi han var en mand. Fordi han var gået i seng med hende, selv om han var gift, og fordi han ikke engang havde haft tilstrækkeligt med skam i livet til at virke, som om han tænkte nærmere over det. Hun krympede sig, da hun tænkte tilbage på, hvordan hun selv havde opført sig. Havde hun måske ikke gjort præcis det samme mod Laura, som hun nu var helt knust over, at en anden kvinde havde gjort mod hende selv?

Der kom ikke andre i huset. De få gange telefonen ringede, tog hun den ikke. Udadtil klarede hun sig fantastisk. Hun lavede mad, beundrede de nye kyllinger og lyttede opmærksomt, da Kitty og Anthony kom hjem fra hospitalet og fortalte, at Asad var kommet sig efter astmaanfaldet. Hun lyttede med stor glæde til sin søns stemme. I begyndelsen var han lidt tøvende og genert, men nu bad han om morgenmad i stedet for bare at hente pakken med cornflakes uden at sige noget. Han kaldte på sin hundehvalp, og senere samme eftermiddag hørte hun ham grine, da den jagtede en kanin nede ved søen.

Hun var glad for, at børnene ikke længere havde lyst til at flytte tilbage til London: Huset i Maida Vale var fra den ene dag til den anden blevet omdannet fra et tabt paradis og et trygt hjem til et sted fyldt med falskhed og hemmeligheder.

Om natten, når børnene sov, og hun derfor ikke kunne spille violin, gik hun rundt i det ufærdige hus ledsaget af de myg, som havde fundet vej ind gennem vinduer uden ruder i, og de natdyr, der puslede rundt under gulvbrædderne eller tagskæggene. Hun så ikke længere de nøgne gipsplader. Bare fordi huset nogle steder ikke var andet end en nøgen skal, var det ikke mindre hjemligt end deres såkaldte hjem i London. Det handlede jo ikke om indretning eller møbler eller om, hvor mange gulvbrædder der manglede. Det handlede ikke om velstand eller tryghed.

Hun var ikke længere sikker på, hvad det var, der fik noget til at være et hjem. Ud over, at det handlede om de to, der lå og sov fredfyldt oppe ovenpå.

Løgkarse. Rosetspringklap. Smalbladet timian og kantareller. Byron gik rundt i udkanten af skoven, hvor de gamle stammer gradvis gik over i græsgange, der havde været hegnet ind af generationer af landmænd, og i det svage lys plukkede han sin aftensmad de steder, han havde kendt, siden han var dreng. Han havde tabt sig, men var ret sikker på, at det ikke så meget skyldtes, at han var nødt til selv at finde sin mad i skoven, som at han ingen appetit havde.

De seneste døgn havde han sovet i de varme dagtimer, og om natten var han gået rundt i skoven og havde forsøgt at finde ud af, hvad han nu skulle.

Hun var bange for ham nu. Det var der slet ingen tvivl om. Han havde kunnet se det, da hun fór sammen, idet hun fik øje på ham ude mellem træerne, og i hendes kunstige og lidt for store smil. Han havde kunnet høre det på hendes lidt for hjertelige hilsen, som om hun ikke ville vise ham, hvor bange hun var. Den reaktion kendte han kun alt for godt – han havde set den hos de landsbyboere, der kun kendte ham af omtale.

Når Byron tænkte på, at Isabel var bange for ham, at hendes familie troede, at han kunne gøre dem ondt, var det, som om noget tungt lagde sig på hans skuldre.

Han vidste, at det ikke rigtig nyttede noget at blive boende i The Bartons. Uanset hvor fejlagtigt hans fortid blev fremstillet, så ville den altid blive hængende omkring ham som en ubehagelig lugt, så længe der stadig var folk som Matt. Og nu hvor det åbne land blev opslugt af ‘unikke’ nybyggerier, industriområder eller konventionelt landbrug, var der ikke ret mange her på egnen, der kunne tilbyde ham arbejde. Han kendte godt karrieremulighederne for folk som ham: opfylder i et supermarked, gadefejer, taxachauffør. Byron døde en lille smule indeni, hver gang han læste jobannoncerne og så forestillede sig, at han stod på en parkeringsplads, mens chefen gav ham besked om, hvornår han måtte tage et kvarters pause, og modstræbende betalte ham mindstelønnen.

Jeg skulle ikke have udfordret Matt, tænkte han ved sig selv for 117. gang. Jeg skulle have holdt min mund. Men han mente det ikke rigtig.

„Hallo?“

Hun havde skrevet den første linje i sin adresse øverst i brevet: 32 Beaufort House, Witchtree Gardens. Det var da lidt underligt gjort af en elskerinde, tænkte Isabel. At hun skrev det så udførligt. Som om der var fare for, at han forvekslede hende med en anden.

To døgn efter at Isabel havde læst brevene, ringede hun til Oplysningen og fandt ud af, at der boede en Karen på den adresse. Karen Traynor, kvinden, der ødelagde ægteskaber og minder. Hvem skulle have troet, at to ord kunne have så stor indflydelse på så mange menneskers tilværelse? Isabel forestillede sig, at hun var høj, lyshåret, sportstrænet og måske sidst i tyverne. Hun havde garanteret perfekt makeup – det har kvinder, der ikke har børn, altid, for de har tid til at gøre noget ud af sig selv. Mon hun var musiker? Eller havde Laurent nydt at være sammen med en, der ikke altid havde tankerne et andet sted?

Hun vidste ikke, hvad hun skulle sige, selv om hun havde tænkt samtalen igennem hundrede gange og fundet på tusind giftige bemærkninger. Det skulle ikke undre hende, hvis hun kom til at råbe og skrige ad hende. Hun ville forlange at få at vide, hvad alle deres penge var blevet brugt på. Hvor havde Laurent taget hende med hen? Hvor mange hotelophold, weekender i Paris og luksusferier havde de været på sammen, når Isabel havde troet, at han var på forretningsrejse? Hun ville vise kvinden, hvad hun havde gjort, forklare hende, at i modsætning til hvad Laurent måske havde sagt (hvad havde han mon sagt?), så havde hun trængt sig ind i et ægteskab, som stadig havde været fyldt med passion, stadig havde været varmt og levende. Hun ville sætte hende på plads, denne tankeløse, selviske kvinde. Hun ville få hende til at se det.

Og så holdt telefonen op med at ringe, og en kvindestemme – velartikuleret, meget almindelig, sikkert ikke ulig hendes egen – sagde: „Hallo?“ Og lidt efter: „Hallo?“

Og Isabel, som syntes, livet var tomt, hvis ikke hendes eget hoved var fyldt med smuk lyd, kunne ikke få et ord frem.

Den tredje aften slog vejret om. Himlen blev med ét mørk, og der lød tordenrumlen, som pauker, der varmer op til den store finale, og så begyndte regnen at vælte ud af de blygrå skyer, der var kommet susende. Vandet fik kaninerne ude på græsset til at styrte i dækning, og små bække klukkede hen mod grøfterne.

Byron sad under huset og lyttede, først til Isabels og Kittys latterudbrud, mens de løb ud til tørresnoren og hvinende hentede tøjet ind; og så, med et skævt smil, til Thierry, som gik og sang, mens han gik forbi kælderrummet: „I’m singin’ in the rain!“ dejligt ugenert. Hundene sad på spring og så skiftevis på Byron og på døren, mens de ventede på bare det mindste signal til, at de også måtte løbe udenfor, men han holdt hånden frem, og så sukkede de skuffet og lagde sig ned igen.

„Just singin’ in the rain ...“

Da fodtrinene forsvandt ind i huset, rejste Byron sig langsomt. Han havde pakket alle sine ting omhyggeligt ned i to tasker. Når regnen stilnede lidt af, ville han gå gennem skoven og hen, hvor han havde stillet sin bil, og så ville han tage af sted.

En dør blev smækket i. Oven over ham blev luften pludselig fyldt med musik. Et helt orkester spillede et dramatisk stykke, han aldrig før havde hørt. Han kunne høre Kittys stemme, som jamrede: „Åh nej, ikke den!“ og så blev lyden dæmpet, da der blev lukket et vindue. Han kunne høre violiner og stemmer, som steg i intensitet.

Byron fandt en kuglepen frem og skrev en kort besked på et stykke papir, han foldede sammen og lagde oven på vandvarmeren. Så satte han sig til at vente, mens mørket faldt på.

„Nicholas?“

„Fik du dem?“ Han spurgte ikke, hvem det var.

„De er så smukke,“ sagde Laura med blød stemme. „Meget, meget smukke. De kom her i eftermiddag.“

„Jeg har været så bekymret. Jeg tænkte, han måske ville spørge, hvor de kom fra. Men du sagde jo ...“

„Han er her ikke. Jeg ved ikke, hvor han tager hen, men han er her efterhånden kun sjældent.“ Hun fortalte ham ikke, at hun havde set sin mands bil holde parkeret ude i skoven, da hun gik tur med hunden. Hvorfor stiller du ikke bare bilen uden for enkens hus? havde hun spurgt ham i tankerne. Så ville du i det mindste være ærlig.

„Jeg ville have sendt roser, men det syntes jeg alligevel ville være for åbenlys en kærlighedserklæring.“

„De fleste roser dufter alligevel ikke af noget mere.“

„Og damen i butikken foreslog liljer. Men dufter de ikke lidt for voldsomt? Og de er så begravelsesagtige.“

Han ville gerne vise hende, hvor mange tanker han havde gjort sig om de blomster, han havde købt til hende. Det gjorde hende helt rørt. „Pæoner er mine yndlingsblomster,“ sagde hun. „Hvor er du dygtig.“

„Det tænkte jeg nok. Jeg ville bare gerne have, du skulle vide ... at jeg tænker på dig hele tiden. Jeg vil så nødig presse dig, men ...“

„Jeg skal nok snart beslutte mig, Nicholas.“

„Det ved jeg godt ...“

„Det er bare, fordi det hele går så utrolig hurtigt. Jeg lover dig, at det ikke kommer til at vare længe.“

Hun satte sig på sengekanten og så på sin ring med alle diamanterne. Hendes mor syntes, den var så vulgær. Er en vulgær ring at foretrække frem for en utro datter? „Det er ikke så nemt. På grund af min søn og det hele.“

„Du skal bare tage dig al den tid, du har brug for.“

Hvor ville hun dog ønske, at han var her hos hende. Hun var så sikker på det, når bare de var sammen, og han holdt hendes hånd og så på hende med sit åbne, ærlige ansigt. Men når hun var alene, og Matts fravær kastede en skygge over hendes hjem, og Det Spanske Hus fik hendes fantasi til at løbe løbsk, blev hun så elendigt til mode. Var han derovre nu? Grinede han ad Laura? Elskede han med hende den anden?

Hun kunne næsten ikke vise sit ansigt nede i byen. Fætrenes butik var stadig lukket. Lige siden Matt havde været oppe at skændes med Asad, havde folk dårligt set hende i øjnene, som om hun også bar en del af skylden. Hun sås ikke længere med sine veninder: Hun var ikke klar til at fortælle nogen, hvad der var ved at ske med hendes ægteskab. Hvad der allerede var sket med hendes ægteskab. Hun havde boet der på egnen længe nok til at vide, at hendes liv inden længe ville blive diskuteret vidt og bredt.

Pludselig faldt der en tåre ned på hendes bukseben og bredte sig ud på stoffet.

„Har du stadig lyst til at ses på torsdag?“

„Åh Nicholas,“ sagde hun og tørrede øjnene. „Behøver du virkelig spørge?“

Det var første gang, det havde regnet, uden at det havde dryppet ind nogen steder, og Isabel syntes, det var et helt mirakel. Måske var Matt alligevel ikke helt ueffen. Uvejret havde løftet stemningen og givet hende et nyt syn på tingene, så hun for en stund glemte alt om regninger og Laurents utroskab og i stedet bare nød lyden af børnene, som fjollede hvinende rundt i regnvejret, og følelsen af regnvand mod sin hud efter den kvælende hedebølge. Den aften lyttede hun til deres snak uden at skælde dem ud, når de smed våde sokker efter hinanden og fik hundehvalpen til at gø. Om eftermiddagen havde hun sovet på sin uredte seng og var vågnet rolig og kølig, som om hun var blevet rask efter at have haft feber. Uvejret havde fået dem alle i bedre humør.

Hun gik ind på Thierrys værelse. Han var gået i seng, og hunden lå oven på dynen. Hun kunne ikke nænne at sige noget til det: Hvis det kunne gøre ham glad, hvad betød en smule mudrede potespor så? Isabel trak gardinerne for og hørte et enkelt tordenskrald langt borte. Uvejret trak østpå, og derude havde himlen en usædvanlig lysende blå farve. Da hun bøjede sig ned for at kysse Thierry godnat, slog han armene om halsen på hende. „Jeg elsker dig, mor,“ sagde han, og ordene var som sød musik i hendes ører.

„Jeg elsker også dig, Thierry,“ sagde hun.

„Og jeg elsker også Pepper,“ sagde han.

„Det gør jeg skam også,“ sagde hun bestemt.

„Jeg ville ønske, Byron ikke skulle rejse.“

„Rejse? Hvorhen?“ Hun stoppede dynen ned om ham og kastede et blik på stjernekortet, som dækkede over et hul i væggen. Endnu en opgave, der ikke var gjort færdig.

„Han har ikke noget sted at bo,“ sagde han. „Han er nødt til at flytte herfra for at få et andet job.“

Hun blev helt flov, da hun tænkte tilbage på, hvordan hun havde skældt Byron ud. Hun kunne stadig huske fornemmelsen af brevene i sin hånd og lugten af en rådden træstamme. Det kvalmende adrenalinsus, som var fulgt i kølvandet på den ubehagelige opdagelse.

Hun var blevet så rasende, at hun ikke rigtig kunne huske, hvad hun havde sagt til ham.

„Kan du ikke give ham et arbejde? Så kan han jo passe vores jord.“

Hun kyssede ham igen. „Hvis bare jeg havde råd, skat, så ville jeg ...“ Så ville jeg finde ham og give ham en undskyldning, tænkte hun. Hun ville så nødig have, at Byron skulle tage herfra, uden at hun havde gjort det godt igen. Han havde gjort så meget for hende, for Thierry. Jeg kan godt selv passe på ham, havde hun hvæset ad ham.

„Jeg skal nok få snakket med ham. Hvor bor han henne?“

Nogle pauser fylder mere end andre. Han så på hende, som om han vejede for og imod noget, og så fik hun et helt chok, da det gik op for hende, at hendes søn havde holdt på mere end én hemmelighed. „Kan du huske, hvad jeg sagde til dig, Thierry? Du kan fortælle mig alt. Hvad som helst.“ Hun tog hans hånd og forsøgte at lade være med at vise, hvor bekymret hun var.

Han tøvede et kort sekund. Gav hendes hånd et lille klem. „Han bor nede under huset,“ sagde han.

Isabel gik tavs ned ad trappen på bare fødder. Hun var blevet så paf over det, Thierry havde fortalt hende, at hun først var kommet i tanke om, at hun ikke havde sko på, da hun mærkede det våde grus. Og da kunne det være bedøvende ligegyldigt. Nu svandt lyset hen, og det regnede stadig lidt, selv om uvejret for længst var drevet over. Hun gik rundt om huset og dukkede sig for ikke at slå hovedet mod stilladset; hun trådte forsigtigt de steder, hvor hun vidste, der stadig kunne være glasskår mellem stenene. Endelig nåede hun til den trappe, der førte ned til kælderrummet. Den havde hun aldrig tænkt på at gå ned ad.

Hun kunne se et svagt lysskær og tøvede ganske kort. Så hørte hun en hund, der knurrede. Døren knirkede, da hun lukkede den op, og først kunne hun ikke se noget, men hendes fintfølende ører kunne opfange, at der var noget, der bevægede sig.

Hendes hjerte hamrede. Og så gled der en sky fra månen og oplyste delvist manden bagest i rummet. Hun lod sine øjne vænne sig til mørket og registrerede fraværende hundene, der sad ved hans fødder.

„Hvor længe har du boet her?“ spurgte hun.

„Et par måneder,“ sagde han inde fra skyggerne. Og mens hun fordøjede det, sagde han: „Undskyld. Jeg skal nok være væk ved daggry. Måske kan jeg ...“ Hans stemme døde hen, som om han ikke selv troede på det.

Udenfor regnede det stadig, og der lød en rislen fra vandet, der løb fra markerne og ned i grøfterne. Hun kunne lugte den våde jord; varmen sendte de fugtige dufte op i den stille luft.

I al den tid, tænkte hun, var han her, lige neden under os.

„Jeg ved godt, det virker lidt ... jeg manglede tag over hovedet.“

„Hvorfor spurgte du mig ikke? Hvorfor fortalte du mig ikke, at du ikke havde noget sted at bo?“

„På grund af det, Matt sagde. Du må ikke tro, jeg har været hernede og ...“ Han tav lidt. „Arh altså, Isabel, jeg er ... undskyld.“

Hun lod døren stå åben og gik ind i rummet under sit hus, og visheden om, at hun ikke havde været alene i disse sidste fortvivlede dage, gjorde hende underligt nok ikke urolig, men fik hende til at føle sig tryg.

„Nej,“ sagde hun. „Jeg burde ikke have lyttet til Matt. Det, han fortalte, er ligegyldigt.“ Hun rystede på hovedet.

„Jeg skal snakke med dig om ham.“

„Nej,“ sagde hun bestemt. „Ham gider jeg ikke snakke om.“

„Men der er noget, jeg vil have, at du skal vide,“ sagde han. „Jeg er ikke nogen voldelig person. Den mand – ham, som Matt fortalte dig om – han mishandlede min søster. Hun fortalte mig det ikke selv, men det gjorde min niece, Lily. Og da han fandt ud af, at Lily havde fortalt det til mig, så gik han efter hende.“ Hans stemme blev hård. „Hun var fire år gammel.“

Hun gøs. „Byron, stop. Du behøver ikke ...“

„Men det var et uheld. Det var det virkelig.“

Han lød så forpint.

„Jeg mistede alt,“ sagde han. „Mit hjem. Min fremtid. Mit omdømme.“

Hun kunne huske noget, han engang havde fortalt hende. „Du kunne ikke blive lærer.“

„Jeg havde aldrig før slået nogen. Aldrig nogensinde.“ Hans stemme var nu kun en hvisken: „Alt bliver forandret af, at sådan noget sker, Isabel. Ikke kun på grund af skyldfølelsen. Man ser anderledes på verden bagefter. Man ser anderledes på sig selv.“ Han tøvede. „Man begynder at se sig selv, ligesom andre gør.“

Hun stirrede på ham.

„Det gør jeg ikke,“ sagde hun.

De stod der i mørket uden rigtig at kunne se hinanden. De var bare to silhuetter. Nærmest bare skyggerne af to personer. I flere måneder havde hun set Laurent overalt, fået øje på ham i alle menneskemængder. Hun havde genkendt hans skuldre, hørt hans latter. Hun havde mumlet til ham i drømme og grædt, når hun vågnede, og han ikke var der mere. I et øjebliks vanvid havde hun forestillet sig, at Matt var ham. Nu havde hun endelig indset, at han var væk. Hun følte det som et tomrum i stedet for et tab. Laurent eksisterede ikke længere.

Men hvem var så denne mand?

„Byron?“ hviskede hun og løftede den ene hånd uden at vide, hvad hun gjorde. Hvad vidste disse fingre overhovedet om noget som helst? Den musik, de havde fremtryllet, havde jo været falsk, en afledning. Hun havde stolet blindt på noget, hun nu vidste var en illusion. „Byron?“

Hun rakte søgende hånden frem, indtil hun fandt hans, der lukkede sig om hendes. Hans hud var ru og varm. Det kørte helt rundt for hende. Hun var stærkt bevidst om den fugtige luft, duften af natlys, den svovlagtige lugt af vandvarmeren. En af hundene peb, og Isabel stirrede ind i mørket, indtil hun var sikker på, han mødte hendes blik.

„Du behøver ikke være hernede,“ hviskede hun. „Kom med op ovenpå. Kom og vær sammen med os.“

Han løftede hånden, og langsomt og nænsomt tørrede han en tåre væk fra hendes ansigt. Hun hvilede hovedet mod den og trykkede den ind til sig med sin anden hånd. Og så, da hun gik et skridt tættere på, hviskede en stemme: „Isabel ... jeg kan ikke ...“

En bølge af skam skyllede ind over Isabel ved mindet om Matts hænder på hendes krop og hendes egen skammelige handling, og hun sprang væk fra Byron. „Nej,“ skyndte hun sig at sige. „Undskyld.“ Hun vendte sig væk og smuttede op ad trappen igen og udenfor i en sådan fart, at hun ikke nåede at høre den undskyldning, han fremstammede.

Kapitel 21

Elleve æg, og et af dem var stadig lunt. Kitty trykkede det ind mod kinden og holdt nænsomt om den skrøbelige skal. Der var både nok til morgenmad og til at tage en bakke med ned til Fætrene. Asad skulle begynde at arbejde igen her til formiddag, og i løbet af de seneste dage havde hun samlet fire bakker æg til ham. „I kommer da til at mangle varer,“ havde hun sagt to dage forinden, da hun sad ved siden af hans seng med ryggen mod det blomstrede pastelfarvede gardin.

„Så åbner vi kun for at sludre med folk,“ havde Asad sagt. Han så stadig træt ud og havde mørke rande under øjnene, og det fik hans markerede ansigt til at se helt skeletagtigt ud. Henry havde brummet, at det først var i løbet af det sidste par dage, han rigtig var begyndt at spise igen.

Hun havde været bange for, at ingen af Fætrene ville snakke med hende på grund af hendes rolle i det, der var sket den forfærdelige eftermiddag, men da hun sagde undskyld, mens Anthony stod lidt forlegen ved siden af hende, trykkede Asad hendes hånd mellem sine to læderagtige håndflader. „Nej, det er mig, der siger undskyld, Kitty. Jeg burde have advaret jer og fortalt jer om min mistanke. Det har givet mig en lærestreg. Faktisk er det helt rart at finde ud af, at jeg ikke er for gammel til at lære noget.“

„Jeg har lært, at det er en god idé at gå rundt med en stor kæp. Og en ekstra inhalator.“ Henry rettede på Asads hovedpude. „Han vil jo ikke kunne løfte noget. Den mand ...“

„Arbejder han stadig hjemme i jeres hus?“

„Det er længe siden, jeg har set ham.“

„Jeg ved ikke, hvor han er,“ sagde Anthony. „Mor så ham forleden dag, men han sagde ikke ret meget.“

„Han vil nok ikke være bekendt at vise sig offentligt.“ Henry gav hovedpuden et sidste og lige lovlig voldsomt klap. „Han holder sikkert lav profil. Med lidt held slipper din mor for at betale mere.“

Asad skævede til Anthony. „Jeg er ked af, at du skal høre os snakke sådan om din far.“

„Det er ikke noget, jeg ikke har hørt før.“ Anthony trak på skuldrene, som om det ikke rørte ham. Men det vidste Kitty, at det gjorde, og lidt senere, mens de sad på plasticstolene ved siden af hospitalssengen, gav hun hans hånd et klem for at vise ham, at hun forstod.

Nu kom Thierry ind ad bagdøren og kiggede hen over hendes skulder, mens hun lagde æggene ned i æggebakkerne. „Hvor mange er der?“

„Elleve. Der var faktisk tolv, men jeg tabte et af dem.“

„Det ved jeg godt. Ude på trappen. Pepper har spist det. Gæt, hvem der er oppe i soveværelset?“

Hun lukkede forsigtigt æggebakken. „Hvad for et soveværelse?“

„Det store. Det, som Matt har sat i stand.“ Han smilede skævt. „Byron.“

„Arbejder han derinde, eller hvad?“

Thierry rystede på hovedet. „Han sover.“

„Hvorfor sover han her hos os?“

Thierry gjorde et irriteret kast med hovedet. „Det er bare midlertidigt,“ sagde han. „Indtil han har fundet et andet sted at bo.“

Kittys hjerne begyndte straks at arbejde på højtryk. Husleje! Måske ville de få en fast indtægt. Der var kun et par dage til hendes fødselsdagsfest. Kitty havde allerede inviteret Asad, Henry og næsten halvdelen af landsbyen. Hun havde endnu ikke fortalt sin mor, hvor mange der kom.

Det ville være så smart at have Byron i huset – han kunne hjælpe med at stille de tunge ting frem, måske flytte møblerne udenfor. Der var stadig huller i gulvet inde i spisestuen, og vejrudsigten lovede godt vejr, så hun og mor havde besluttet at holde festen ude på græsplænen. Hun kunne allerede se det for sig: den fine hvide dug på det store bord, som bugnede med hjemmelavede lækkerier; gæsterne, som nød udsigten over søen, og som kunne tage sig en svømmetur, hvis de havde lyst. Hun ville sige til sine venner fra skolen, at de skulle tage badetøj med. Kitty slog armene om sig selv – hun var pludselig helt glad for at bo i det her mærkelige hus. I det dejlige solskinsvejr virkede det lidt lige meget med alt det kaos, ombygningen havde ført med sig, alle stilladserne og de støvede gulvbrædder. Hvis ikke de havde manglet et ordentligt badekar, kunne hun godt blive boende sådan her altid. Hendes mobil ringede.

„Kitty?“

„Ja?“

„Det er Henry. Undskyld, jeg ringer så tidligt, min ven. Du ved ikke tilfældigvis, hvor jeg kan få fat i Byron, vel? Vi har brug for en handymand, og vi har ikke tænkt os at spørge Du-Ved-Hvem.“

Kitty hørte fremmede skridt gå hen over gulvet oppe ovenpå. „Det er sjovt, du spørger, for jeg ved tilfældigvis, lige præcis hvor han er.“

Byron lå i den bløde dobbeltseng og stirrede op på det perfekte kridhvide gipsloft. I to måneder var han vågnet til synet af et beskidt gulv og den hvislende og dunkende lyd af vandvarmeren, der blev tændt automatisk hver morgen. Her til morgen vågnede han derimod til ro og fred, til morgensolen, der strømmede ind gennem de nyistandsatte vinduer, til fuglesang – og til duften af kaffe. Han gik på bare fødder over det helt glatte trægulv og hen foran vinduet og strakte sig, mens han nød den fantastiske udsigt over søen.

Hans hunde lå helt flade på en løber – det så ud, som om de ikke var meget for at stå op. Da han bøjede sig ned og aede Meg over hovedet, dunkede den dovent halen ned i gulvet.

Isabel havde vist ham ind i værelset aftenen forinden – hun havde stadig virket forlegen, efter at de havde været så tæt på hinanden i mørket. „Det er færdigt,“ sagde hun. „Nu skal jeg rede op til dig.“

„Det kan jeg da selv gøre.“ Han tog imod bunken med sengetøj og fik næsten stød, da deres hænder strejfede hinanden.

„Bare ... lad, som om du er hjemme,“ sagde hun. „Bare tag, hvad du skal bruge. Du ved jo, hvor det hele er.“

„Jeg skal nok betale for at bo her. Så snart jeg finder et arbejde.“

„Det skal du slet ikke tænke på. Nu skal du lige på fode igen, før vi begynder at tænke på penge.“ Hun havde det med at blinke mange gange, når hun var forlegen. „Hvis du hjælper med maden og ser efter Thierry, når jeg er ude at undervise, så er det fint.“ Hun smilede skævt og så ham endelig i øjnene. „Der er jo nok at se til her.“

Det var, som om Isabel havde fuld tillid til ham. Byron satte sig på sengen og tænkte forundret på, hvor heldig han var. Isabel ville have været i sin gode ret til at beskylde ham for ulovlig indtrængen eller det, der var værre. Det ville enhver anden have gjort.

I stedet havde hun budt ham indenfor i sit hjem, inviteret ham med til bords, ladet ham være sammen med børnene. Han kløede sig i nakken og strakte sig igen. Så så han rundt i det værelse, Matt havde sat i stand, og tænkte flygtigt på, hvad der var foregået mellem de to, men skubbede så tanken fra sig. Isabel havde set helt bort fra Byrons fortid, så det mindste, han kunne gøre, var da at gøre det samme med hendes.

Desuden fik han en knude i maven af at tænke på de to sammen. Når han tænkte på, hvordan Matt havde udnyttet hende, ligesom han gjorde med alle andre, dukkede de følelser op, han så længe havde forsøgt at kvæle. Hvor meget skade kunne én mand få lov at gøre?

Byron stirrede op i loftet, og pludselig slog det ham, at det ikke alene var meget smukt, men også at der var meget stor forskel på dette hus og dets ejer og hans eget liv. Hun havde ganske vist budt ham indenfor, men det var jo kun midlertidigt. Selv om han sov i huset, endda i det allerfineste værelse, var det ikke det samme som at høre til her.

Hans dystre tanker blev afbrudt, da der blev banket på døren. Thierry stak sit smilende hoved ind ad døren. Byron blev helt glad, da han så, hvor henrykt drengen var for at se ham. „Jeg skal sige fra mor, at der er morgenmad nede i køkkenet.“ Han tørrede næsen i ærmet. „Og Kitty siger, at du skal ringe til Fætrene. De har noget arbejde til dig.“

Matt havde ikke lagt mærke til noget som helst. Laura var oppe i soveværelset og i færd med at sortere sit tøj i to bunker – dét ville hun tage med, og dét ville hun efterlade – og hun undrede sig over, at hendes mand kunne komme hjem efter at have været væk i næsten tre døgn og bare falde i søvn. Han havde låst sig ind lige inden daggry. Nu da hun praktisk taget boede alene, var hun blevet meget opmærksom på selv den mindste lyd i huset, så da hun havde hørt nøglen i døren, havde hun sat sig ret op og ned i sengen. Måske var han kommet hjem, fordi han havde opdaget, at der var en anden. Hun havde forberedt sig på en konfrontation. Men han var bare gået op ad trappen og forbi døren til soveværelset, og gennem væggen kunne hun høre, at han gik ind i gæsteværelset og lagde sig tungt på sengen. Få minutter efter snorkede han.

Han havde sovet lige siden. Nu var det næsten middag.

Laura tog et sæt festtøj, hun havde haft på til et bryllup året forinden – det var et lyst designersæt – en jakke og en nederdel, der var skråt skåret forneden. Nydeligt, uden at være for afslørende – sådan kunne Matt godt lide, at hun gik klædt. Mens hun lyttede efter lyde inde på den anden side af væggen, slog det hende, at hun faktisk havde gjort alt, sådan som Matt godt kunne lide det. Den mad, de spiste, det tøj, hun gik i, Anthonys skole, husets indretning. Og til ære for hvem? En mand, der kunne finde på at forsvinde tre døgn i træk og komme hjem og bare lægge sig til at sove, som om der ikke var noget usædvanligt i det. En mand, der kunne finde på at knalde med nabokonen, lige for næsen af sin egen hustru, som om der ikke var noget galt i det.

Laura gjorde det rigtige. Det havde hun efterhånden sagt til sig selv mange gange, og hver gang hun kom i tvivl, sagde Nicholas det for hende. Nicholas, som altid var i den anden ende af telefonen. Nicholas, som altid lød fuldstændig henrykt over at høre hendes stemme. Nicholas, som holdt om hende og sagde hendes navn, som om hun var en oase i ørkenen.

Nicholas ville aldrig være hende utro. Det ville han simpelthen ikke kunne finde på. Han bar sin genfundne lykke som en medalje, han havde kæmpet for at gøre sig fortjent til, og han var tydeligvis så taknemlig over at have fundet hende. Hvorfor var du ikke taknemlig over at have mig? spurgte hun i tankerne Matt inde på den anden side af væggen. Hvorfor havde du ikke nok i mig?

Hun tænkte på de hundredvis af gange, hun i årenes løb var blevet så rasende over Matts opførsel, at hun havde sovet inde i gæsteværelset i protest over hans fravær, ubetænksomhed, modbydelighed og utroskab. Han havde selvfølgelig altid vundet hende tilbage. Han gik bare efter hende, lagde sig i sengen hos hende og elskede med hende, indtil han havde fået formildet hende. Som om det slet ikke betød noget. Som om det var ligegyldigt, hvilken seng han lå i.

Hun kastede et blik ud ad vinduet hen på Det Spanske Hus. Pludselig hadede hun det, fordi det havde gjort det her mod dem. Hvis bare enken ikke var flyttet ind ... hvis bare Matt ikke havde været så opsat på at få det hus ... hvis bare Samuel Pottisworth ikke havde udnyttet hende sådan i alle de år ... hvis bare hun ikke havde troet, at det ville løse alle deres problemer at flytte ind i det ...

Laura hængte festtøjet tilbage i klædeskabet. Men Nicholas og jeg mødte jo hinanden på grund af Det Spanske Hus, sagde hun til sig selv. Og et hus kan ikke være skyld i noget. Folk er selv herre over deres egen skæbne.

Hun tænkte på, hvornår Anthony mon kom hjem. Det var jo ham, der havde foreslået, at hun skulle forlade Matt. Nu skulle det vise sig, om han virkelig mente, hvad han havde sagt.

Isabel sad for bordenden i køkkenet og betragtede Byron og Thierry, som var i gang med at lave kanintærte. Byron hakkede løg og bælgede hestebønner, mens Thierry gjorde kaninen i stand. Udenfor forgyldte solen haven, og henne på køkkenbordet stod radioen og pludrede. Af og til kom der en let brise og løftede op i de hvide gardiner og medbragte en flue eller bi, som lidt efter fandt vej ud igen. Byrons hunde lå ved siden af komfuret og så ud, som om de nød at opsuge den ekstra varme. Der var en hyggelig, fredfyldt stemning. Selv Kitty var begyndt at tage det lidt mere afslappet, når der skulle tilberedes kaninkød, og hun stod ved køkkenbordet og stak småkager ud til sin fødselsdagsfest.

Byron var kommet tilbage en halv time forinden efter at have sat ekstra låse på døren hjemme hos Fætrene. Han var kommet ind i køkkenet med to fyldte bæreposer med mad. „Jeg ville ellers ikke have noget for det, men de sagde, at de fleste af de her ting alligevel snart ville overskride sidste salgsdag, og at vi skulle have dem.“ Han stillede poserne på bordet med samme stille tilfredshed malet i ansigtet som en jæger, der kommer hjem fra en vellykket jagt.

„Chokoladekiks!“ udbrød Thierry, der stod med hovedet halvvejs nede i den ene pose.

„Dem hapser jeg til festen. Og også de her ostegrissini. Olivenolie! Risotto-ris! Chips!“ Kitty kastede sig over poserne.

Da Isabel tjekkede datomærkningen på dåserne med suppe og pakkerne med luksussmåkager, så hun, at der stadig var flere uger til udløbsdatoen. Men hun var godt klar over, at både Fætrene og Byron havde haft gavn af den lille byttehandel, og hun besluttede sig for ikke at sige noget om det og i stedet bare glæde sig over, at hun nu ville få et fyldt spisekammer.

„Men ... tror I, der er nok? Jeg ville ønske, vi havde flere penge. Så kunne vi få laks eller flæskesteg eller sådan noget.“ Pludselig blev Kitty rød i hovedet. „Nej, jeg tror faktisk, der er rigeligt. Tingene rækker sikkert længere, end vi tror.“ Hun smilede til Isabel, som blev helt rørt over sin datters betænksomhed og smilede tilbage. Isabel ville sådan ønske, at hun kunne give Kitty en fødselsdagsfest, hvor der ikke skulle tænkes på pengene. Hun så på sin datter, som stod og rullede dej ud – hun havde fået en god kulør, fordi hun var så meget udendørs. Isabel havde ikke fortalt Kitty det, hun nu vidste. Thierry ville helt sikkert heller ikke sige noget om det. Hun ville beskytte Kittys minder om hendes far. Det var en form for fødselsdagsgave.

I den anden ende af det ridsede fyrretræsbord stod Byron med det mørke hoved bøjet, mens han lyttede til Thierrys snak om Peppers seneste bedrifter. Pepper blev åbenbart forvandlet til en slags superhund, når den var ude i skoven sammen med Thierry – så kunne den klatre i træer, løbe hurtigere end en hare og opfange duften fra rådyr, som var mange kilometer væk. Byron lyttede interesseret til alle røverhistorierne.

Hun mærkede et lille stik indeni, da hun så sin søn sammen med Byron, når det var hans far, der skulle have været der sammen med ham. Men Thierry havde åbnet sig igen. Han var ikke længere den knugede, forpinte lille dreng. Hun vidste godt, at hun skulle være taknemlig.

Når hun tog sig i at sidde og stirre på Byron, tvang hun sig selv til at kigge på tallene i regnskabsbogen i stedet. Han havde nænsomt afvist hende, da hun havde gjort tilnærmelser nede i kælderrummet. Om et par uger flyttede han. Han var bare en god ven. Hun var rasende på sig selv over, at hun var begyndt at føle noget for ham. Det ville være det enkleste for alle parter – navnlig børnene – hvis hun valgte kun at se ham som en ven.

Telefonen ringede efter frokost. De havde slået sig ned udenfor og lå i nogle slidte havestole, de havde fundet i en af laderne og slæbt med ud på græsset et par meter fra stilladset. En gammel parasol, der stod lænet op ad en trappestige, gav lidt skygge. Thierry lå på græsset og læste højt af en bog med utrolig dårlige børnevittigheder, som alle sukkede ad, mens de nippede til hyldeblomstdrik. Byron hørte telefonen ringe gennem det åbne vindue og forsvandt indenfor.

„Isabel?“ Byron stod ved siden af hende. Han så glad og samtidig lidt tøvende ud. „Jeg er blevet tilbudt arbejde i nærheden af Brancaster. Det er en stævningsskov. En mand, jeg arbejdede sammen med for et par år siden, har lige købt den, og nu vil han have den stævnet.“ Han tilføjede: „Det er godt betalt.“

„Okay?“ sagde Isabel, som følte sig så underligt slået ud af kurs. „Hvor langt er der til Brancaster?“ Hun skyggede for solen med den ene hånd for at kunne se hans ansigt tydeligere.

„Et par timers kørsel. Jeg kommer til at overnatte der. Han mener, det vil tage et par dage, måske tre. Der er meget, der skal laves.“

Isabel tvang sig selv til at smile. „Hvornår tager du af sted?“

„Med det samme. Han har brug for mig så hurtigt som muligt.“ Hun kunne se, at han allerede havde tankerne ved arbejdet. Hvorfor i alverden havde hun det så underligt med det?

„Må jeg komme med?“ Thierry smed bogen på græsset og rejste sig op.

„Nej, ikke denne gang, Thierry.“

„Du er jo nødt til at hjælpe os med festen, Thierry,“ sagde Isabel. „Du kan da godt nå tilbage, ikke? Til Kittys fest?“ Hun forsøgte at lyde henkastet.

„Jeg skal prøve, men det vil komme an på arbejdet. Kitty, jeg skal nok give dig en liste over ting, du kan lave til festen. Jeg har tænkt på, at du kan lave hyldeblomstsorbet. Det vil være nemt, når I har fryseren.“ Han gav sig til at grifle instrukser ned, og så kunne Isabel alligevel ikke lade være med at glæde sig på hans vegne. Det måtte være svært for ham at være afhængig af andre. Nu hvor han havde fået arbejde, og der var brug for ham, så han helt forvandlet ud.

„Kan I klare jer? Alene?“ Han rakte Kitty sedlen og skævede til Isabel.

„Ork, det klarer vi snildt.“

„Der er for resten noget, jeg skal huske at sige til dig. Du skal ringe til kommunen. Få byggetilsynet herud. Man kan godt få dem til at tjekke, hvad en håndværker har lavet. Så du er helt sikker på, du er tilfreds med Matts arbejde.“

Hun skar en grimasse. „Behøver jeg tænke på huset i dag?“ Aldrig fik hun fred for det hus. „Det er så dejligt herude ...“

„Måske vil det være en fordel for dig, når du skal snakke penge med Matt. Ved du hvad, jeg ringer lige til dem for dig, inden jeg smutter.“

„Så laver jeg en madpakke til dig,“ sagde hun, og så rejste hun sig og børstede støvet af shortsene. „Og noget til i aften.“

Byron var allerede på vej hen til huset. „Det bliver ikke nødvendigt,“ sagde han og løftede hånden til farvel. „Jeg spiser deroppe. Hav det godt så længe.“

„Jeg forstår ikke, hvorfor du er så rystet.“

Lauras smil blegnede. Hun havde valgt øjeblikket så omhyggeligt, havde ventet, til hun havde hørt Matt gå ud af huset, og Anthony var færdig med at spise frokost. Hun havde lavet hans livret, stegt kylling med kartoffelsalat, men selv havde hun ikke haft den store appetit.

Hun havde fortalt ham det nænsomt, ikke som noget, der allerede var sket, men som en mulighed. Noget glædeligt. Noget, der ville gøre livet bedre for dem begge. Hun havde forsøgt ikke at virke alt for åbenlyst glad, havde rettet på håret for at skjule, at hun rødmede, da hun sagde Nicholas’ navn.

Men Anthony var tydeligvis dybt rystet.

Da der var gået ubehageligt lang tid, uden at han havde sagt noget, flyttede hun lidt rundt på salt- og peberkværnene på bordet og sagde: „Anthony, det var jo dig selv, der sagde, at jeg skulle forlade ham. Du opfordrede mig til at flytte – har du glemt det?“

„Jeg mente da ikke, at du skulle forlade ham til fordel for en anden.“

Hun rakte hånden frem mod ham.

Han rykkede sig væk fra hende. „Det er simpelthen løgn, det her. Jeg er bare ... Nu har du i alle de år brokket dig over fars utroskab, og så har du selv ligget og knaldet med en anden.“

„Lad være med at bruge det ord, Anthony. Det er så ... grimt.“

„Men det, I laver, er bare så smukt, eller hvad?“

„Du sagde det selv, Anthony. Det var dig selv, der sagde, at jeg skulle forlade ham.“

„Men jeg mente jo ikke, at det skulle være til fordel for en anden.“

„Hvad er det så, du mener? At jeg skal blive ved med at være alene resten af livet?“

Han trak på skuldrene.

„Så det er fint nok, at han gør, hvad der passer ham, men når jeg får chancen for at blive lykkelig og få et godt parforhold, så er det mig, der er skurken?“

Han ville ikke se på hende.

„Er du klar over, hvor længe jeg har været alene, Anthony? Selv mens din far boede her? Er du klar over, hvor mange gange han har været mig utro? Hvor flovt det har været for mig at færdes her i byen, fordi jeg har vidst, at jeg risikerede at rende ind i en, der lige havde været i seng med ham?“ Hun følte sig så uretfærdigt behandlet og kom derfor til at sige noget, hun nok hellere burde have ladet være med at sige. Men hvorfor var det hende, der skulle anklages for at gøre noget forkert?

Anthony trak sine lange ranglede ben op til brystet. „Jeg ved det ikke,“ sagde han. „Det er bare ... jeg kan ikke rigtig fatte det.“

Standeruret ude i gangen bimlede. De sad over for hinanden i nogle minutter og kiggede begge ned i bordet. Der var mærker og ridser i det, så hun og lod fingrene løbe hen over overfladen. Det havde hun aldrig før lagt mærke til.

Endelig rakte Laura hånden frem igen. Denne gang lod han hende tage sin hånd. Hans mund var en stram ulykkelig streg. „Vil du ikke nok bare hilse på ham, Anthony,“ bad hun med blød stemme. „Han er sådan en rar mand. Et godt menneske. Giv det nu en chance. Giv mig en chance. Vil du ikke nok?“

„Så du vil have, at jeg skal møde ham og så flytte sammen med jer to i jeres nye hus, eller hvad?“

„Tja ... sådan kan man vel godt formulere det ...“

Han kiggede op på hende, og da hun så hans ansigtsudtryk, det kolde blik, han pludselig sendte hende, syntes hun for første gang i flere år, at han lignede sin far.

„For fanden, mor,“ sagde han. „Du er jo ikke en skid bedre end ham.“

Isabel havde forsøgt at spille Bruckner-stykket i næsten tre kvarter, men lod nu hånden falde ned til siden. Hun havde hverken hovedet eller hjertet med. Kitty var smuttet ned til landsbyen, efter at Anthony havde ringet til hende, og Thierry var ude i skoven, hvor hun nogle gange kunne høre ham kalde på hundehvalpen. Det var over en time siden, Byron var gået.

Han havde kun sovet i deres hus en enkelt nat. Hun kunne ikke helt finde ud af, hvorfor hun havde det så underligt med, at han ikke var der mere.

Hun satte atter violinen under hagen og lagde Dampit’en ind i den igen. Den fugtede instrumentet, så det ikke slog revner. Den romantiske, hed denne 4. symfoni. Om andensatsen havde komponisten selv sagt, at det var ‘en rustik kærlighedsscene’. Skæbnens ironi. Det var næsten lige til at grine ad. „Kom så,“ skændte hun på sig selv. „Hold fokus.“

Men det nyttede ikke noget. Hun kunne ikke finde den romantiske klang. Det var på grund af den nye violin, som hun endnu ikke havde lært at holde af. Måske var det, fordi hun ikke havde øvet sig nok. Isabel satte sig ved det tomme køkkenbord og stirrede ud på græsplænen.

Hun vidste ikke, hvor længe hun havde siddet der, da hun hørte dørhammeren. Hun sprang op for at gå ud og lukke op. Han havde sikkert ombestemt sig.

Men da hun flåede døren op, var det Matt, som stod der med værktøjskassen i hånden.

„Nå, er det dig.“ Hun kunne ikke skjule, hvor skuffet hun var.

Hans hår strittede i den ene side, som om han havde sovet på det, men han virkede rolig, knap så udmattet, som sidst hun havde set ham – han lignede mere den gamle Matt. „Jeg havde ikke regnet med, du kom i dag,“ sagde hun og var helt flov over, at hendes skuffelse var så åbenlys.

„Skal jeg bare gå i gang? Det var vist en væg, der skulle pudses op, på et af værelserne, og så fodpanelerne i spisestuen og rørene i badeværelset, ikke?“ Han så ned på en lap papir.

Isabel ville helst ikke have ham indenfor. Hun havde ikke lyst til, at minderne om deres nat sammen skulle stråle ud fra ham. Hun ville helst bare afregne med ham med det samme. Hun havde fået nok.

Det var, som om han kunne fornemme, at hun tøvede. „Du vil da stadig gerne have rørene i badeværelset tilsluttet, ikke? Så Kitty kan komme til at bruge badekarret?“

Kitty, tænkte Isabel, ville synes, at det var verdens bedste fødselsdagsgave. Et dejlig langt bad i et rigtigt badekar. Hun kunne også købe hende noget skumbad og en god badeolie. „Har du virkelig tænkt dig at ordne badeværelset? I dag?“

„Jeg vil kunne nå at blive færdig med det meste af det i eftermiddag. Det vil Kitty da blive glad for, ikke?“

„De tre ting,“ sagde hun modstræbende, „og så afregner vi. Jeg har pengene klar til dig.“

„Ork, det kan vi snakke om senere,“ sagde han og gik fløjtende op mod spisestuen. „Jeg bruger to skefulde sukker i teen, husker du nok, ikke?“

Matt kunne slappe af, nu da han var kommet tilbage. I løbet af det sidste par dage, hvor han havde holdt sig væk, havde han haft det rigtig dårligt – nærmest, som om han havde hjemve. Her i Det Spanske Hus, hvor Isabel lavede te til ham, var han helt rolig. Hans kaotiske tanker var faldet til ro igen. Han havde fået sovet og fået noget at spise, og nu var han tilbage, hvor han hørte hjemme.

Han arbejdede sig hen langs væggene i spisestuen, satte fodpanelerne på et stykke ad gangen og sørgede omhyggeligt for, at samlingerne blev pæne. Det kunne være flot, hvis de blev malet lysegrå, tænkte han. Måske en lys støvet blå på væggene. Det var et sydvendt værelse, som sikkert godt kunne bære en kold farve.

Nedenunder spillede Isabel violin, og han sad helt stille for at lytte. Han mindedes den nat, synet af hende, som hun havde stået der med instrumentet under hagen, helt opslugt af musikken. Han var gået hen mod hende, og hun havde set på ham, og det var, som om hun havde vidst, han kom. Ord havde været overflødige. Det havde været et møde mellem deres sind. Og så, mellem deres kroppe. Hendes vilde hår, som havde strejfet hans ansigt. De lange, elegante fingre, der havde klynget sig til ham.

Kedlen fløjtede, og musikken standsede. Han blev færdig med fodpanelerne og rejste sig for at beundre sit værk. Et rum ser aldrig færdigt ud uden ordentlige paneler. I det store soveværelse havde han brugt de bredeste og dyreste, han havde kunnet skaffe – de passede til værelsets dimensioner, da der var højt til loftet. Hun havde ikke lagt mærke til det, men det kunne hun ikke gøre for. Hun havde ikke forstand på håndværk og arkitektur, ligesom han ikke havde forstand på musik. Man ved bare instinktivt, når noget er rigtigt. Han hørte noget pusle uden for døren, gik hen og så efter og opdagede til sin skuffelse, at hun bare havde stillet teen ude på gangen. Han havde håbet, at hun ville komme ind og rose hans arbejde, måske snakke med ham om det. Han ville så gerne have forklaret hende, hvor vigtigt det er, at et rums vigtigste elementer er i harmoni med hinanden. Folk forventer ikke, at en håndværker har forstand på den slags.

Men hun er jo nødt til at arbejde, sagde han til sig selv. Hun skulle passe sin musik. Det var nok også bedst sådan. Han drak en god tår af den dampende varme te. Og hun var også alt for distraherende. Med Isabel i huset vidste han ikke, hvordan han nogensinde ville kunne blive færdig med opgaven. Ved udsigten til, at Isabel ville være i huset hver eneste dag, var han ikke sikker på, han nogensinde ville få lyst til at arbejde andre steder.

Isabel var ude i køkkenet, hvor hun kunne høre Matt hamre og banke. For en gangs skyld gjorde han det, han havde sagt, han ville gøre. Han virkede rolig. Kitty ville simpelthen blive så glad, når hun så, at badekarret var blevet installeret. Så hvorfor havde Isabel en knude af nervøsitet i maven?

Det er, fordi du stort set ikke har spillet i flere uger, sagde hun til sig selv. Hun fik det altid næsten fysisk dårligt, når hun holdt en pause fra musikken. Og det var nemt at lade fantasien løbe af med sig i et hus, som lå så isoleret, at man ikke hele tiden kunne høre trafikstøj, døre, der smækkede, og folk, der gik forbi udenfor – alle de lyde, der kunne give én jordforbindelse. Hun ville fokusere på Scherzoen, og når hun så havde fået helt styr på stykket, var Matt sikkert færdig og ville forsvinde helt ud af deres liv. Han ville bare blive en nabo, som de hilste på, når de mødte ham, og som de måske kunne ringe til, hvis de fik brug for en håndværker. Han ville bare blive en bekendt.

Matt var for en kort bemærkning gået ud af badeværelset for at se til den væg, der skulle pudses op på Thierrys værelse. Han lod fingrene løbe let hen over overfladen for at sikre sig, at der ingen ujævnheder var. Pudsen var kølig som alabast. Rundt omkring ham lå Thierrys tøj og legesager spredt, som om der havde været en tornado forbi. Der lå nogle Legoklodser oven på et par natbukser. I hjørnerne var der smidt bukser, sokker og bøger.

Det mindede ham lidt om Anthonys værelse, dengang han var lille. Matt havde bygget et parkeringshus til ham i træ; det var rigtig flot med en elevator, der kunne køre op og ned, og små træknopper, som markerede, hvor parkeringspladserne var. Men Anthony havde nægtet at lege med det – han ville hellere lave ting i modellervoks, som ifølge Laura ‘udviklede hans kreativitet’, og så trådte han de bittesmå modellervoksklumper ned i det beigefarvede gulvtæppe.

Han flyttede den plakat, han havde taget ned for at reparere hullet i væggen, over på sengen. Så samlede han afdækningsmåtten op fra gulvet og gik ud på afsatsen for at ryste den. Mens han lagde den sammen, tog han lige et kig ind i det store soveværelse. Der var kommet sengetøj på sengen.

Matt så på det hvide linned. Hun var endelig flyttet ind i det værelse, han havde lavet til hende – til dem. Hvorfor havde hun ikke fortalt ham det? Det var jo skelsættende. Hun var der, i hans værelse.

Nedenunder var hendes musik begyndt at flyde bedre uden så mange pauser. Der flød en lang, drømmende passage op ad trappen, og han tænkte på, om det mon var en besked til ham. Hun udtrykte sig jo gennem musikken. Matt lagde afdækningsmåtten fra sig på gulvet og gik ind i soveværelset, langsomt, som om han fulgte musikkens tempo. Han nød synet af sollyset, de skinnende gulvbrædder, der var så fine og helt glatte, den opalblå himmel gennem karnapvinduerne. Det var præcis lige så smukt, som han havde vidst, det ville blive.

Og så fik han øje på de arbejdsstøvler, som stod på gulvet ved fodenden af sengen. To store beskidte støvler med indtørret mudder på.

Mandestøvler.

Byrons støvler.

Matt stirrede på dem. Så så han sig omkring i værelset og fik øje på taskerne henne i hjørnet. Håndklædet, der var hængt hen over den radiator, han selv havde installeret. Tandbørsten, som lå lige så nydeligt i vindueskarmen. Der var noget inden i ham, der lukkede ned og skrumpede sammen, så der ikke var andet tilbage end et stort sort hul, et tomrum, dér hvor der før havde været følelser.

Byron og Isabel sammen i det store soveværelse. Hans soveværelse.

Hans seng.

Matt virrede med hovedet, som om han ville ryste tankerne ud af det. Han stod helt stille. Den høje rytmiske susen, han kunne høre, var hans egen vejrtrækning. Han gik ud på gangen og fortsatte så langsomt og forsigtigt ned ad trappen. Ned mod musikken.

Mens Isabel spillede stykkets sidste takter, tænkte hun på, hvor glad hun havde været for at spille i orkesteret. Hun kendte flere musikere, som tænkte på det som en fabrik og kun regnede strygerne for at være en musikalsk udgave af en pølsemaskine, der spillede efter bestilling og bare fulgte nogle instrukser. Men hun havde nydt fællesskabsfølelsen, tilfredsstillelsen ved sammen at opbygge en mur af lyd, og bare det at stemme instrumenterne foran et godt publikum kunne give hende en klump i halsen. Og der var de sjældne øjeblikke, hvor man virkelig blev inspireret af en genial dirigent. Hvis hun kunne få mulighed for at vende tilbage til den verden, bare et par gange om måneden, ville hun få noget af sit gamle liv tilbage. Det ville minde hende om, hvem hun var uden for dette hus.

Mens hun smurte buen med harpiks, hørte hun noget pusle. „Matt?“ sagde hun og tænkte, hun måske havde hørt ham ude på trappen. Men der blev ikke svaret.

Isabel satte igen violinen under hagen og tjekkede strengene, finjusterede dem. Denne violin ville aldrig komme til at lyde ligesom Guarnerien. Der var sikkert en anden, der spillede på den lige nu, nød G-strengens fyldige toner, A-strengens fine klang. Og hvad har jeg fået i stedet? tænkte hun og var lige ved at komme til at grine. Tolv kvadratmeter tagsten og en ny septiktank.

Hun skulle lige til at spille videre, da hun pludselig kunne høre en dæmpet dunken, som blev ved og ved. Hun stod helt stille og gennemtænkte de opgaver, hun havde bedt Matt om at lave. Han var blevet færdig med fodpanelerne. Det larmer ikke at pudse en væg op. Så vidt hun vidste, skulle saniteten i badeværelset bare installeres. Men det blev ved, bang, bang, bang, indtil der lød et brag, hvorefter der dryssede gipsstøv ned fra loftet i køkkenet. Hun skyndte sig hen til døren.

„Matt?“

Der kom ikke noget svar. Så lød det igen: et ildevarslende bang, bang, bang.

„Matt?“

Hun lagde violinen på køkkenbordet og gik op ad trinene til gangen. Han var oppe på første sal. Hun gik op ad trappen. Nu kunne hun tydeligere høre lyden – noget tungt, som ramte noget solidt.

Langsomt gik hun hen mod det store soveværelse – og der var han. Han svedte lidt af anstrengelse, mens han stod og slog en kæmpestor forhammer ind i væggen. Der var et hul på to gange halvanden meter ind til det ufærdige badeværelse.

Isabel så koncentrationen lyse ud af den store muskuløse mand, mens han svingede hammeren bagud over hovedet. Hun stirrede på det store hul i væggen. „Hvad er det, du laver?“ udbrød hun.

Det var, som om han ikke havde hørt hende. Han svingede hammeren igen, så der faldt adskillige mursten ud. Der dryssede puds ned på det hvide sengetøj.

„Matt!“ råbte hun. „Hvad er det, du har gang i?“

Han stoppede. Hans ansigtsudtryk var umuligt at afkode. Det var, som om de strålende blå øjne borede sig ind i hende. „Det duer ikke,“ sagde han med uhyggeligt rolig stemme. „Det duer ikke, det her værelse.“

„Men det ... det er da så smukt,“ stammede hun. „Jeg forstår ingenting.“

„Nej,“ sagde han med munden samlet til en smal streg. „Du har ødelagt det. Nu er jeg nødt til at fjerne den her.“

„Matt, du har jo brugt så lang ...“

„Der er ikke andet at gøre.“

Nu var Isabel klar over, at den person, hun forsøgte at tale til fornuft, ikke var i stand til at tænke klart. Hun var alene med en mand, som stod med en forhammer. Tankerne kværnede rundt i hovedet på hende, mens hun forsøgte at finde ud af, hvordan hun kunne standse ham, og om han mon ville give sig til at smadre det næste værelse bagefter. Hun forsøgte at vurdere, hvor stor fare hun selv var i. Du skal være bestemt, sagde hun til sig selv. Du må ikke vise ham, at du er bange.

Hun kastede et blik ud ad vinduet og så Thierry på vej hen over plænen mod huset. Hendes hjerte begyndte at hamre. „Matt!“ råbte hun igen. „Matt! Ved du hvad – du har ret,“ sagde hun og slog ud med armene. „Du har fuldstændig ret.“

Han stirrede på hende, som om han slet ikke havde forventet det her.

„Jeg er nødt til at tænke det hele igennem igen.“

„Det er helt forkert,“ sagde han.

„Ja. Ja, det er det,“ nikkede hun. „Jeg har begået nogle fejl. Ork, masser af fejl.“

„Jeg ville jo bare gerne have, at det skulle være smukt,“ sagde han og så op mod loftet, og der var noget i hans ansigt, som gav hende håb. Hun lod blikket glide hen til vinduet. Thierry var ikke at se mere. Han var nok på vej om til bagdøren.

„Vi skal have en snak,“ sagde hun.

„Det var jo bare det, jeg ville. Jeg ville snakke med dig.“

„Ja, det ved jeg godt. Men ikke nu. Nu skal vi først lige tænke det hele igennem, og så tager vi en snak bagefter – måske i morgen.“

„Bare dig og mig?“ Han stod foran det store gabende hul i væggen.

„Bare dig og mig,“ nikkede hun. Hun lagde hånden på hans arm – dels for at berolige ham og dels for at holde ham på afstand. „Men ikke nu, okay?“

Han så søgende ind i hendes øjne for at finde sandheden. Hun kiggede roligt tilbage og holdt vejret. „Jeg bliver nødt til at gå nu, Matt. Jeg skal øve. Du ved jo ...“

Det var, som om hun havde vækket ham fra en drøm. Han tog blikket til sig, kløede sig i nakken og nikkede. „Okay,“ sagde han. Han lagde tilsyneladende ikke mærke til det kaos, han havde skabt. „Gå du ned og spil, og så snakker vi sammen senere. Du glemmer det ikke, vel?“ Hun rystede tavs på hovedet.

Så gik han endelig hen mod døren med forhammeren hængende løst i hånden.

Fjorten gange tastede hun Byrons nummer, men hun ringede ikke op. Hvordan kunne hun det? Han havde været gladere, end hun nogensinde havde set ham, ved tanken om et rigtigt betalt arbejde, hjemmelavet aftensmad sammen med en gammel ven, i et hus, hvor han med sin arbejdskraft havde betalt for at bo. Hvad skulle hun sige til ham? Jeg er bange? Jeg føler mig truet? Hvis hun skulle forklare det, ville hun blive nødt til at fortælle om det, der var foregået mellem hende og Matt. Og hun ville ikke have, Byron skulle vide, hvad hun havde gjort for alle de uger siden. Hun kunne huske, hvordan hans hånd havde lukket sig om hendes aftenen forinden, og tænkte på hans nænsomme afvisning, som havde sagt hende, at han ikke ville have hende tættere på. Hun havde ikke ret til at bede ham om noget som helst.

Adskillige gange overvejede hun at ringe til Laura, men havde ikke gjort det, for hun vidste ikke, hvad hun skulle sige til hende. Hvordan kunne hun fortælle en kvinde, hvis mand hun havde været i seng med, at hun nu følte sig truet af ham, at hun havde en mistanke om, at han var ved at få en form for sammenbrud? Hun kunne jo ikke regne med den helt store forståelse.

Det kunne også godt tænkes, at Laura allerede vidste det. Måske havde hun smidt ham ud og derved fået det til at slå klik for ham. Måske havde Matt fortalt hende om sin nat med Isabel. Det var umuligt at vide, hvad der foregik uden for disse vægge.

Hun forsøgte at forestille sig, at Byron stadig var nede i kælderrummet. Kom tilbage, sagde hun til ham i tankerne. Og så, næsten inden hun vidste, hvad hun tænkte: Kom hjem.

Den aften lod Isabel ikke børnene være ude, indtil det blev mørkt. Hun fandt på påskud for at kalde dem ind – overtalte Kitty til at bage flere småkager til festen og Thierry til at læse højt. Hun sørgede for at virke glad og nærværende. Hun gik hele tiden hen og tjekkede hasperne på vinduerne og låsene på dørene og forklarede det med, at Matt havde ladet noget dyrt værktøj stå oppe ovenpå og havde bedt hende om at være ekstra opmærksom på det.

Endelig, da børnene modstræbende var gået i seng, ventede Isabel en time og gik så ind i soveværelset. Henne i det næsten tomme smykkeskrin hentede hun en lille messingnøgle, som hun stak i lommen. Byron havde lagt geværet oppe på loftet, uden for pilfingrede børns rækkevidde. Nu gik hun derop, og pustende og stønnende af anstrengelse – kassen var af træ – slæbte hun det ned ad den vakkelvorne stige og ind i soveværelset.

Hun så ikke på hullet i væggen: Det virkede langt mere uhyggeligt og truende her om aftenen. Hun låste kassen op, tog geværet ud og ladede det. Det var Pottisworths jagtgevær, som Byron havde fundet oven på køkkenskabet.

Hun sørgede for, at det var sikret, og tjekkede sigtet. Så gik hun en runde i huset, tjekkede alle låsene en ekstra gang og lukkede Pepper ud af køkkenet, hvor den ellers plejede at sove, så den også kunne fungere som vagt.

Hun tjekkede sin telefon for at se, om Byron havde ringet. Det havde han ikke. Så, mens lyset svandt bort, og fuglene udenfor endelig tav, satte hun sig på trappens øverste trin, hvorfra hun kunne se hoveddøren, og lagde geværet over knæene.

Isabel lyttede. Og ventede.

Kapitel 22

Laura vågnede ved, at der var en, der fløjtede. Hun åbnede øjnene og blev liggende helt stille. Hun så, at klokken var kvart i syv, og kunne høre, at Matt var ude på badeværelset. Hun kunne høre vandet løbe og lyden af en barberskraber mod skægstubbe. Laura kom i tanke om, at hun ikke havde fået købt nye barberblade til Matt. Han kunne ikke fordrage at bruge sløve barberblade.

Hun satte sig op i sengen og tænkte på, om han mon havde været herinde, mens hun sov. Om han havde lagt mærke til de to kufferter. I så fald havde han nok ikke fløjtet.

Laura stod op af sengen, gik ud af soveværelset, standsede foran badeværelsesdøren og blev mødt af det nu så uvante syn af sin mand i bar overkrop.

„Davs,“ sagde han og så på hende i spejlet. Det var en mærkeligt formel hilsen – det var sådan noget, man ville kunne finde på at sige, hvis man mødte naboen.

Hun trak morgenkåben sammen om sig og lænede sig op ad døren. Det var flere uger siden, hun sidst havde været så tæt på Matt. Hans halvnøgne krop, som hun før havde kendt lige så godt som sin egen, virkede nu fremmed, som om hun ikke længere burde se på den.

Hun strøg en lok hår væk fra ansigtet. Hun havde øvet sig i denne samtale så mange gange. „Matt, der er noget, jeg skal snakke med dig om.“

Hans blik inde i spejlet ændrede sig ikke. „Det har jeg ikke tid til. Jeg skal til et vigtigt møde.“ Han løftede hagen for bedre at kunne se stubbene neden under den.

Hun holdt stemmen i ro. „Men det drejer sig om noget meget vigtigt. Der er noget, jeg skal fortælle dig.“

„Jeg har ikke tid. Jeg skal være ude ad døren om ...“ han så på sit ur, „... tyve minutter. Senest.“

„Matt, vi ...“

Han vendte sig om mod hende og rystede på hovedet.

„Du hører jo aldrig efter, Laura. Du hører aldrig nogensinde, hvad jeg siger til dig. Jeg kan ikke snakke med dig nu. Jeg har noget, jeg skal have ordnet.“

Der var noget mærkeligt ved den måde, han talte på – han udtalte ligesom ordene lidt for tydeligt. Men det var umuligt at vide, hvad der foregik i Matts hoved. Hun besluttede sig for at vente med at sige det og åndede langsomt og skælvende ud. „Okay. Hvornår er du så hjemme igen?“

Han trak på skuldrene, mens han skrabede videre på hagen.

Er det da sådan her, det skal ende? spurgte hun sig selv. Skal vi slet ikke snakke ordentligt om det? Ingen skænderier? Ingen ballade? Bliver det bare mig, der lægger en slagplan for, hvornår der skal ske hvad, mens jeg står og ser på, at du barberer dig til ære for en anden? Skal jeg takle det her på min sædvanlige latterlige dannede facon og høfligt forsøge at få dig til at se i øjnene, at det her er slutningen på vores ægteskab?

Det var ikke let at få ordene ud – det var, som om hendes hals var svulmet op. „Vi er nødt til at få styr på det her, Matt. På det, der er ved at ske. Med os.“

Han sagde ingenting.

„Kan vi snakke sammen i aften? Kommer du hjem?“

„Sikkert ikke.“

„Kan du så fortælle mig, hvor du så vil være henne? Henne i Det Spanske Hus, måske?“ Det lykkedes hende ikke at holde stemmen neutral.

Han ilede forbi Laura og ned ad trappen, som om hun ikke betød mere for ham end mælkemanden. Hun hørte ham fløjte og lukkede øjnene. Da hun åbnede dem igen, så hun, at der var blodpletter på det bløde hvide håndklæde, som han havde hængt sjusket tilbage på stativet.

„Servietter. Du er nødt til at købe nogle pakker servietter. Medmindre I har nogle af de der fine af stof.“

„Er det virkelig nødvendigt, når vi bare skal sidde udenfor?“

Henry blinkede til venstre og drejede ind i svingbanen. Kitty sad omme på bagsædet og skrev endnu et punkt på sin efterhånden alenlange liste. Hun havde aldrig før prøvet at arrangere en fest. Hun havde ikke anet, at det krævede så meget planlægning.

„Vi har engang haft nogle af stof,“ sagde hun, „men de blev væk under flytningen.“

„Og det gjorde mine rulleskøjter også,“ kom det fra Thierry ved siden af hende. „Dem har vi heller aldrig fundet.“

„Servietterne finder I nok om et par år. Sikkert lige efter at I har købt nogle nye. De ligger garanteret i en flyttekasse,“ sagde Henry.

„Jeg vil ikke vente flere år på mine rulleskøjter.“ Thierry satte foden op mod bagsiden af Henrys sæde. „Så kan jeg ikke passe dem mere. Skal vi spise morgenmad, når vi kommer derhen?“

Det havde ikke været meningen, at Thierry skulle med, men da Kitty var kommet ned ad trappen, havde hun fundet sin mor sovende på sofaen med det samme tøj på som dagen før. Hun havde nok været oppe hele natten for at øve. Det ville ikke være første gang. Hvis Kitty havde ladet Thierry og Pepper blive hjemme, ville de sikkert have vækket mor, inden der var gået fem minutter, og hun havde set ud, som om hun trængte til at få sovet.

„Cola. Alle unge mennesker drikker cola. Henne i lavprissupermarkedet er der tit tilbud på cola,“ kom det fra Henry. „Og juice. Det kan du blande med mineralvand.“

„Jeg tror ikke, jeg har råd til juice. Jeg laver bare noget mere hyldeblomstsaft.“

Asad nynnede med på en sang, der blev spillet i radioen, og trommede rytmen med den ene hånd på instrumentbrættet. „Isterninger,“ sagde han. „En stor pose. I kan jo stadig ikke bruge jeres køleskab, så I må låne vores køleboks at have dem i.“

„Hvem skal så bære dem?“ spurgte Henry. „De vejer jo et ton.“

„Det kan vi da selv gøre,“ sagde Thierry. „Jeg er vokset fire centimeter på seks uger. Mor har selv sat streger på dørkarmen.“

„Du er nødt til at lave et budget,“ sagde Henry. „Så strækker pengene meget længere. Men det er stadig mange mennesker, du skal lave mad til. Hvor mange penge har du?“

„Toogfirs pund,“ sagde hun. I går havde der kun været toogtres, men hendes farmor i Frankrig havde sendt hende en fødselsdagscheck her til morgen.

„Hvad med at grille nogle hakkebøffer?“ spurgte Henry. „Hvad siger du, Asad?“

„Det bliver for dyrt. Det er fint nok bare med pølser,“ sagde han. „Og masser af dejlige ris- og pastasalater til vegetarerne. Dem skal jeg nok lave for dig. Har din mor stadig planer om at lave nogle desserter med friske bær?“

Det bliver den bedste fest i hele verden, tænkte Kitty. Næsten hele hendes klasse kom. Da hun havde fortalt dem om søen, var de blevet ellevilde. En af Anthonys venner ville tage en gummibåd med, og Anthony havde en luftmadras. „Vi har nogle gamle vimpler liggende ude på lageret,“ sagde Henry. „Dem kan vi pynte stilladset med.“

„Det er en evighed siden, at vi har ryddet op ude på lageret, så det skulle ikke undre mig, hvis der står ‘Tillykke Charles og Diana’ på,“ sagde Asad.

„Og fyrfadslamper,“ sagde Henry, „som fører ned til søen, når det bliver mørkt. Vi køber en masse fyrfadslys og sætter dem i gamle syltetøjsglas. Man kan få hundrede for et par pund.“

Det havde taget Kitty et stykke tid at vænne sig til at bo her, men nu hvor hun sad i bilen med de to sludrende mænd på forsæderne, opdagede hun, at hun ikke længere havde hjemve efter huset i London. Hvis nogen for et halvt år siden havde sagt til hende, at de stadig ville være her nu, og at hun ville synes, det var ugens højdepunkt at tage i lavprissupermarkedet med to ældre bøsser, så ville hun have tudet i en hel uge. Hun havde faktisk ikke lyst til at tage tilbage til London. Hun savnede stadig sin far – hun troede aldrig, hun ville kunne tænke på ham uden at få en klump i halsen – men måske havde mor haft ret. Måske havde det virkelig været en god idé at starte på en frisk herude, væk fra alt det, som mindede om ham.

„Det kan jo også være, vi kan få kaninsteg. Jeg har hørt, at Isabel er blevet noget af en jæger.“

„Jeg er nu også ret skrap til at svinge en bøsse,“ sagde Henry og smilede til Asad.

„Men hvad var det helt præcist, han sagde?“ Nicholas klemte telefonen fast mellem øret og skulderen. „Øjeblik, jeg kører lige ud i nødsporet.“ Han vinkede undskyldende til den bilist, han lige havde overhalet, og ignorerede den hidsige dytten.

„Hvad var det for en lyd? Hvor er du henne?“

Laura havde fortalt ham, at hun var nede for enden af haven. Han kunne så tydeligt se hende for sig – vinden legede med hendes hår, og hun stod med hånden for det andet øre. „Jeg er på motorvejen, lige efter afkørsel 12.“

„Men Matt er her,“ hviskede hun.

„Jeg kommer ikke for at besøge dig,“ sagde han og kastede et blik op i bakspejlet. Hold da fast, hvor var der meget trafik her til morgen. „Hvor gerne jeg end ville.“

„Vil du da snakke med hende i dag?“

Nicholas trykkede på bremsen for at lade en anden bilist skifte kørebane og drejede så ud i nødsporet, hvor han bremsede op og lod motoren køre i tomgang. „Jeg kan ikke vente længere, Laura. Der er styr på det med pengene ... Laura?“

„Ja?“

Det var så længe siden, hun havde sagt noget, at det gjorde ham helt nervøs. „Er du okay?“

„Joh, det er jeg vel. Det er bare ... så underligt. Det føles rigtig mærkeligt. At det virkelig kommer til at ske nu.“

Det ruskede i hans bil, da der kørte en lastbil forbi. „Ved du hvad, forandringer er altid ...“

„Det ved jeg godt.“

„Jeg kan godt forstå dig, Laura. Det kan jeg virkelig. Jeg har selv prøvet det.“

Hun tøvede lidt for længe.

„Vil du stadig gerne have huset? Er det det?“

„Det er ikke ...“

„Ved du hvad, jeg dropper projektet med Det Spanske Hus.“

„Hvad?“

Det var sluppet ud af munden på ham, inden han selv var klar over, hvad han havde sagt. „Jeg dropper projektet,“ gentog han, „hvis du virkelig gerne vil have det hus.“

„Jamen det er jo dit store projekt. Hvordan vil du komme videre uden det? Du har jo fortalt mig ...“

„Jeg klarer mig.“

„Jamen alle de planer. De folk, du har i ryggen ...“

„Laura! Hør nu, hvad jeg siger!“ Nu råbte han ned i telefonen i et forsøg på at overdøve larmen fra motorvejen. „Hvis du virkelig gerne vil have det hus, så skal jeg nok sørge for, at det bliver dit. Vi kan stadig forvandle det til dit drømmehus.“

Denne gang var hendes tavshed anderledes. „Ville du virkelig gøre det for mig?“

„Behøver du spørge?“

„Årh Nicholas.“ Hun lød så taknemlig, men han vidste ikke rigtig, hvad det var, hun takkede ham for.

Der blev stille lidt.

„Det kan altså godt være, han er der. Du siger ikke noget, vel?“

„Om os?“

„Jeg synes, det bør være mig, der fortæller det.“

„Du siger med andre ord, at jeg ikke må sige: ‘Mr. McCarthy, jeg går i seng med din kone. Som i øvrigt har en bagdel som et par friske ferskner.’“

Hun kunne ikke lade være med at le. „Jeg mener det,“ sagde hun. „Lad mig fortælle ham det senere.“

„Laura, din mand er et fjols, og det ville fryde mig at fortælle ham det. Men du må naturligvis bestemme, hvordan og hvornår han skal have det at vide. Nu bliver jeg nødt til at smutte. Jeg skal nok ringe til dig, efter at jeg har talt med mrs. Delancey.“ Han lagde på og blev siddende lidt, mens trafikken suste forbi, og han håbede, at hun ikke havde ment, at han skulle gøre det, han lige havde lovet.

Matt fiskede den lille læderæske op af inderlommen og åbnede den, så rubinringen med de små perler rigtig kunne få lov at funkle i solen. Det havde været så nemt at se, hvad der havde været hendes. „Det er en dejlig ring,“ havde guldsmeden sagt. „Antik. Ret usædvanlig.“ Den havde strålet sådan i den lille forretning, havde skilt sig ud mellem de andre smykker. Ligesom hun selv gjorde.

Matt havde en mistanke om, at han havde betalt dobbelt så meget, som Isabel havde fået for den, men det var han ligeglad med. Han glædede sig sådan til at se hendes ansigt, når hun åbnede æsken. Han ville se hendes taknemlighed, når det gik op for hende, hvad han havde gjort for hende.

Hvad betød pengene nu? Han og Laura havde haft penge stående i banken i årevis, og hvad havde de fået ud af det? Det var endnu ikke lykkedes ham at få Isabel til at forstå, hvad han følte for hende. Ringen ville være beviset på, at han var klar over, hvad hun ville have, og hvad hun havde mistet. Han kunne godt lide, at han var den eneste, som vidste noget om den ring. Rubinen var rød: en farve, der signalerer passion, begær, sex. Når han holdt den, var det, som om han holdt om hende.

Han skulle lige til at køre varevognen ud af skoven og ind i hendes indkørsel, da han så en anden bil komme kørende. En mand i jakkesæt steg ud.

Matt så ham kaste et blik op på huset. Måske var det en gammel ven. Eller en fra myndighederne. Matts forventningsfulde følelse forsvandt som dug for solen. Han ville vælge det helt rigtige øjeblik, sikre sig, at børnene ikke var der. Det duede ikke, hvis han ikke var alene med hende.

Han lagde ringen i lommen igen. Han var en tålmodig mand. Han havde al den tid, det skulle være.

„Ja?“

Nicholas blev helt paf. Han havde stået næsten ti minutter og banket på døren og havde så konkluderet, at der ikke var nogen hjemme, og derefter var han trådt et par skridt tilbage for at få et ordentligt kig på det hus, som havde fyldt alle hans tanker i så mange uger.

Der løb en stor revne skråt nedad fra det øverste vindue – muligvis fordi grunden under huset var ustabil, hvilket måske ikke var så overraskende, i betragtning af at huset lå ved siden af en sø og midt inde i en skov. Et nyt vindue var blevet isat temmelig sjusket, man kunne ligefrem kigge ind gennem sprækken mellem vinduesrammen og murstenene. Der hang en blå presenning og blafrede trist hen over glasset. Taget var ufærdigt, nedløbsrørene af plastic var ikke forbundet med tagrenden. Murene var delvist omsluttet af stilladser, som han ikke kunne se noget oplagt formål med.

Nicholas trådte endnu et skridt baglæns. Der stod diverse havemøbler, som havde set bedre dage, ude på græsplænen, men ikke engang det kunne bortlede opmærksomheden fra de smukke omgivelser. Søen opvejede det. Det her smukke, fredfyldte sted havde en stemning, som han sjældent havde oplevet før – en atmosfære, man ville forvente at finde ved en skotsk loch eller et sted længere ude i den vilde natur. Denne del af Norfolk lå inden for pendlerafstand til London – det havde Mike Todd selv sagt. Man kan arbejde i London og bo ude på landet. Nicholas kunne næsten se brochuren i glittet papir for sig. Måske ville han og Laura selv flytte ind i et af husene – der var noget meget tillokkende ved dette sted.

Og så fik han øje på hende: En lettere forpjusket kvinde i en krøllet hørskjorte så op på ham med missende øjne. „Ja?“

Et øjeblik glemte han helt, hvad det var, han ville sige. Han havde så længe haft en åbningstale forberedt, men var blevet så overrasket over hendes fremtræden, at han var blevet helt mundlam. Det var jo hende, der havde gjort Laura så ulykkelig.

„Undskyld jeg forstyrrer,“ sagde han og gik hen til hende med hånden strakt frem. Hun lod ham trykke sin hånd. „Måske skulle jeg have ringet først. Jeg kommer angående huset.“

„Ja? Det må jeg nok sige. Det var hurtigt,“ sagde hun. „Hvad er klokken?“

Han trak manchetten op. „Kvart i ti.“

Det så ud til at komme bag på hende. Da hun sagde noget, var det, som om hun bare snakkede med sig selv: „Jeg kan ikke engang huske, jeg lagde mig til at sove ... Ved De hvad, jeg er lige nødt til at have mig en kop kaffe. Vil De gerne have en kop med?“

Han fulgte efter hende. Hun gik et par skridt foran ham ind i køkkenet. Han forsøgte at undertrykke sit instinktive mishag. Han var ikke rigtig klar over, hvad han havde forventet – måske noget, der virkede knap så kaotisk, noget lidt mere ordentligt.

„Det er denne vej,“ mumlede hun. „Sid ned. Det kan godt være, det er noget underligt noget at spørge om, men De har ikke tilfældigvis set nogen børn i nærheden, vel?“

Køkkenet trængte voldsomt til at blive moderniseret. Det havde ikke været rørt i årtier. Nicholas så på det revnede linoleum og den afskallede maling. Der var blevet pyntet op med fotografier, tørrede blomster og en malet lerklump i et forsøg på at skabe en hjemlig atmosfære i et hus, som han ærlig talt ville have troet var ubeboeligt. Gennem vinduerne kunne man se, at der hang frugt og grøntsager i orange net.

Hun fyldte vand i kedlen, stillede den på komfuret og åbnede så spisekammeret. Der fandt hun en karton mælk, som hun snusede til. Den var åbenbart stadig nogenlunde okay. „Vi har ikke noget køleskab.“

„Bare sort til mig, tak,“ sagde Nicholas stift.

„Det er nok meget fornuftigt,“ medgav hun og stillede mælken tilbage. Hun rakte ham kaffen og havde åbenbart opfattet, at han var noget forbløffet over omgivelserne. „Det her er det eneste rum, der ikke er blevet gjort noget ved. Det er nok ikke meget anderledes, end da min grandonkel boede her. Har De lyst til at se Dem lidt omkring?“

„Må jeg gerne det?“

„Jeg kan tænke mig, at De alligevel skal se det hele.“

Hvem kunne mon have fortalt hende, at han kom? Han havde regnet med, at hun ville være defensiv, måske ligefrem mistænksom, men det virkede, som om hun allerede vidste, hvad han ville sige.

Hun tog et stykke papir på bordet og studerede det, der stod på det. Så kastede hun et blik ud ad vinduet på søen. „Gå De bare i forvejen,“ sagde hun og drak en tår kaffe. „Jeg kommer om et øjeblik. Jeg skal lige have hjernen i gear.“ Hun smilede undskyldende og viste ham hen mod en trappe. „Det er okay. Der er ikke nogen, De kan forstyrre.“

Det lod Nicholas sig ikke sige to gange. Han tog sit krus og gik i gang med for anden gang at gennemgå det hus, som var nøglen til hans fremtid.

Der gik næsten tyve minutter, før hun viste sig igen. Hun havde skiftet til en ren T-shirt og en løs nederdel og havde samlet håret i nakken.

Nicholas så op fra sine noter. Han havde stået her på afsatsen og stirret ind ad døren til det, der måtte være det største soveværelse. „Er De ved at slå to værelser sammen?“ spurgte han. Der var murbrokker og gipsstøv på sengetøjet.

„Det der,“ sagde hun lidt tøvende, „er en lang historie. Men nej. Der skal ikke slås nogen værelser sammen.“

„De må endelig sørge for hurtigst muligt at få repareret det hul eller få det understøttet med en stålbjælke. Det duer ikke med så stort et hul i en bærende væg.“ Han inspicerede en revne i hjørnet, men da han vendte sig om mod hende igen, stod hun og så ud ad vinduet. „Mrs. Delancey?“

„Ja? Undskyld. Jeg ... har ikke fået sovet ret meget i nat. Måske skulle vi hellere tale om alt det her en anden gang.“

„Vil De have noget imod at gå med mig udenfor? Jeg har vist fået set alt det, jeg har brug for, inden døre.“

Han havde i hvert fald fået set nok til at danne sig en mening. Lauras mand var en værre fusker. Huset var en bizar blanding af det fineste håndværk og en slem gang hærværk – det var, som om der var to forskellige håndværkere, der havde været i gang og nærmest havde modarbejdet hinanden. Der var dog ingen tvivl om, at det ville blive en større udfordring at få huset bragt i en fornuftig stand, end selv Laura kunne have forestillet sig. Da han sidst havde været her, havde huset bare virket forsømt, som om det trængte til en grundig istandsættelse. Men det, han havde set i dag, havde bekræftet hans teori om, at det bedste man kunne gøre for denne bygning, ville være at jævne den med jorden og begynde forfra. Men hvordan skulle han få det sagt til Laura?

Han gik efter mrs. Delancey ned ad trappen og ud i solen. Det var varmt, og han fortrød, at han havde taget jakke på, så snart de kom udenfor. Han gik efter hende hen til stilladset og prøvede forgæves at vifte fluerne væk.

„Den der skorsten skal lukkes af,“ sagde hun og pegede. „Eller jeg mener i hvert fald, det er den. Og der er et nyt kloakrør herunder ... eller også var det der ...“ Hun opremsede nogle andre opgaver, hvoraf størstedelen var umulige at vurdere nødvendigheden af.

Pludselig fik han så ondt af hende. Hendes hus blev revet ned om ørerne på hende, og hun sad midt i det hele og anede tilsyneladende ikke, hvad der foregik.

„Nå, men hvad synes De så?“ spurgte hun – måske havde hun lagt mærke til, hvor rystet han var.

„Mrs. Delancey,“ begyndte han, „jeg ...“ Han var aldeles lamslået.

De stod og stirrede på det revnede murværk og dyngerne med murbrokker og cementsækkene.

Hun så indgående på ham. „De synes, det er frygteligt, ikke?“ Hun ventede ikke på, at han svarede. „Jeg ved jo godt, det er noget værre noget. Det er bare ... når man bor i det, holder man til sidst op med at se, hvor katastrofalt det er.“

Hun så helt knust ud, og Nicholas fik sådan lyst til at trøste hende. Han kunne godt se, hvad det var ved hende, Lauras mand var blevet så tiltrukket af. Der var noget piget over hende, en sårbarhed, som gav ham lyst til at beskytte hende. Hun ville uvægerligt få enhver mand til at føle sig som en ridder, der skulle beskytte en skønjomfru i nød.

„Nå, men hvad skal jeg så gøre?“ Hun havde iført sig et modigt smil.

„Ved De hvad,“ sagde han, „jeg foreslår, at jeg opremser, hvad jeg synes, der er galt. Hvis De gerne vil have det.“

„Ja,“ sagde hun bestemt. „Jeg er nødt til at vide besked.“

„Okay. Hvis vi starter med taget ...“

Matt så ud gennem forruden på manden, som viste Isabel sin notesblok og så pegede op på bagsiden af huset til det sted, hvor rygningsstenene mødte skorstenen. Først havde Matt troet, at det var en musiker, så måske en lærer – her på egnen var der ikke mange mænd, der gik i jakkesæt – men nu stod han åbenbart og sagde noget om Matts hus, Matts arbejde. Og han rystede på hovedet, mens Isabel rynkede panden, så det tydede ikke på, at manden roste det, han så.

Matt lagde den lille smykkeæske ned i lommen og steg ud af bilen. Han lukkede døren stille og gik tættere på, mens han sørgede for at holde sig skjult bag træerne. Det var ikke en fra byggetilsynet, for dem kendte han alle sammen. Ham her talte kostskoleengelsk, og Matt var sikker på, han aldrig havde set ham før. Der var noget nørdet over ham, lidt ligesom en professor.

„Der er noget ved hele konstruktionen, der er blevet svækket her,“ sagde manden og pegede på muren. „Det har hverken været en usædvanlig tør sommer eller våd vinter, og revnerne ser ret nye ud, så jeg vil tro, at det skyldes håndværkerne.“

„Håndværkerne?“ Isabel lød dybt rystet.

„Ja, det er jeg bange for. Er de gået hårdt til værks indenfor? Det kunne godt se sådan ud.“

Hun lo bittert. „Tja, De har jo set det hele. Der er foregået rigtig meget indvendig, og jeg har ikke fulgt med i det hele.“

Matts hjerte hamrede så ubehageligt. Hvad fanden var ham manden ude på?

„Jeg kan ikke sige meget om kloakering og afløb, men badeværelset er jo ikke blevet lavet færdigt. Køkkenet er håbløst umoderne. Men det er primært kosmetisk. Det store soveværelse er det eneste værelse, der ser ud til at være blevet sat i stand på ordentlig vis, men der er jo en ødelagt mur ... der er tegn på fugt og muligvis svamp i den østlige fløj. Jeg har taget mig den frihed at fjerne et stykke fodpanel, og jeg tror desværre, det skal undersøges nærmere. Jeg har mistanke om, at der er borebiller under trappen. Og det ser ud til, at De kun har et halvt varmtvandssystem – noget af rørføringen virker fuldstændig absurd.“

„Siger De, at det er vores håndværker, som er skyld i alt det?“

Det så ud, som om manden i jakkesættet tænkte grundigt over, hvordan han skulle svare. Han tog notesbogen under armen. „Nej. Jeg tror, huset var i en ussel forfatning, og det er det stadig, og Deres håndværker har gjort det værre, men om det er med vilje eller ej, skal jeg ikke kunne sige.“

Isabel spærrede øjnene op. „Med vilje?“ gentog hun.

Nu kunne Matt ikke holde ud at høre mere. Han stormede ud af skoven og gik med lange skridt hen mod manden. „Hvad fanden er det, du står og bilder hende ind? Hvem helvede er du?“ råbte han. „Du er jo fuld af løgn!“

Han kunne mærke Isabels hånd på sin arm. „Matt, vil du ikke nok ...“ Hun så panisk op på den høje mand, som ikke så ud til at ænse det.

Han så op og ned ad Matt, som om han målte ham med øjnene. Som om han var bedre end ham. „Er De Matt McCarthy?“

„Hvem helvede er du?“

Manden svarede ikke, men stirrede bare på Matt, hvilket gjorde Matt endnu mere rasende. „Hvad bilder du dig ind at komme her og fylde Isabel med løgn? Hva’? Jeg hørte godt, hvad du sagde! Jeg hørte alt dit pis! Du ved ingenting om det her hus eller mit arbejde! Ingenting!“

Manden så ikke ud til at være bange for Matt. I stedet så han på ham med alle tegn på foragt. „Jeg har fortalt mrs. Delancey sandheden om det arbejde, der er blevet udført på huset. Og jeg kan godt fortælle Dem, mr. McCarthy, at jeg havde hørt rygter om, hvad De har lavet her, længe inden jeg så det ved selvsyn.“

„Rygter om, hvad han har lavet her?“ kom det fra Isabel. „Hvad mener De med det?“

Det var, som om alt blev tåget, og Matt begyndte at råbe og skrige. Han fægtede med armene og forsøgte at slå ud efter den opblæste nar, som kom her i sit skide jakkesæt og blandede sig. „Tror du, at du ved noget om mig, hva’? Tror du, at du ved noget om det her hus?“

Isabel forsøgte at få ham til at falde til ro – han kunne svagt lugte hendes parfume, mens hun prøvede at holde ham tilbage – men ikke engang det kunne standse ham.

Laura var ude i haven og nippe visne blomster af roserne, da hun hørte Matts rasende stemme – det lød så uhyggeligt. Så kunne hun høre en anden og mere rolig mandsstemme. Og en kvinde, som lød bange. Laura fik en knude i maven. Nicholas måtte have fortalt ham det.

„Mor?“ Anthony stak sit søvndrukne ansigt ud ad vinduet. „Hvad sker der?“

Laura så tomt op på ham. Så smed hun beskæresaksen fra sig, og med hunden i hælene først gik og siden løb hun hen mod Det Spanske Hus.

Mrs. Delancey stod mellem dem, helt forskræmt, som om hun bare ventede på at blive ramt. Nicholas holdt sit lommetørklæde op til næsen. Der dryppede blod ned over hans ansigt og lyseblå skjorte. Matt brølede ad ham, det var lige før, han havde fråde om munden, og det var næsten ikke til at forstå, hvad han råbte. Det ubehagelige optrin og de vrede stemmer stod i skarp kontrast til de idylliske omgivelser. Åh nej, tænkte Laura. Hvad har jeg dog gjort?

„Vi vil ikke have dig her!“ skreg Matt. „Og skrid så med dig, før jeg bukker begge ender sammen på dig.“

„Matt?“

Han trådte lidt tilbage, da Laura nærmede sig, og vendte sig om mod hende.

„Åh nej, undskyld,“ sagde hun. „Jeg ville ikke have, at du skulle finde ud af det sådan her.“

Man skulle ikke tro, hendes mand var den samme person som den kølige, distancerede mand fra i morges: Han var helt vild i øjnene og udstrålede en eksplosiv energi. „Hvad fanden er det, du snakker om?“ spurgte han.

„Laura, lad være med ...“ begyndte Nicholas.

Men Isabel Delancey brød ind. „Passer det? Har han ret i det, han sagde?“ spurgte hun Matt. „At du i al den tid selv ville have huset? Er det derfor, du har ødelagt det med vilje?“

Det var første gang, Laura havde set Matt virkelig rystet.

„Nej,“ protesterede han. „Nej ... eller, det var ikke sådan, det var. Jeg ville have, at huset skulle være smukt.“

„Ha! De har jo smadret det totalt,“ sagde Nicholas forarget. „De har spoleret det fuldstændig.“

„Jeg har sat det i stand!“

„Der er jo stort set intet tilbage at sætte i stand! Det er næsten ikke til at forstå, at det ikke er styrtet sammen!“

„Det er simpelthen utroligt,“ Isabel lød dybt rystet. „Du kom her med din hyggesnak og dine gode råd og din hjælpsomhed og dine nybagte croissanter ... og i virkeligheden ville du bare af med os?“

Matt var blevet ligbleg. „Nej, Isabel.“ Laura krympede sig, da hendes mand gik hen mod kvinden. „Nej ... det var ikke sådan, det var. Ikke til sidst.“ Han så sig omkring, som om han ledte efter beviser. „Det store soveværelse har jeg lagt rigtig meget kærlighed i. Det er virkelig et stykke kvalitetshåndværk. Du har jo selv set, hvor stor umage jeg har gjort mig.“

„Det kan du ikke mene? Du har jo lavet et kæmpe hul i væggen derinde! Du var fuldstændig sindssyg!“ Hun svingede med en usynlig hammer for at vise dem, hvad han havde gjort. „Jeg kunne slet ikke standse dig.“

„Men det var jo på grund af Byron,“ råbte han. „Byron havde ikke noget at gøre i det værelse.“

Nu var Laura da slet ikke med mere. Det gav overhovedet ikke mening.

„Okay,“ kom det fra Nicholas. „Lad os gå videre til det næste.“ Han virkede mere fattet nu og duppede læben med det blodige lommetørklæde. „Vi kan vist alle blive enige om, at det er en ret usædvanlig situation, vi befinder os i. Jeg vil foreslå, at De, mrs. Delancey, hurtigst muligt beslutter Dem for, hvad De vil med huset.“

„Jamen vi har ikke nogen penge tilbage. Han har taget dem alle sammen.“

„Det var ikke kun mig,“ kom det fra Matt. „I begyndelsen var jeg ikke ærlig over for dig, men senere gjorde jeg mit bedste for at gøre det godt igen.“

„Mrs. Delancey, jeg vil foreslå ...“

„Lad være med at lytte til ham, Isabel. Alt, hvad jeg har gjort galt, skal jeg nok gøre godt igen. Har jeg måske ikke hele tiden passet på dig?“

Der blev stille i lang tid. Laura stirrede på Isabel, som så helt fortvivlet ud.

„Du har ruineret os,“ sagde hun stille. „Jeg stolede på dig, og nu har du ødelagt mit hus.“

Næsten inden Laura vidste, hvad hun gjorde, trådte hun frem. „Jeg skal nok få styr på det.“ Hendes stemme skar gennem luften. „Jeg skal nok betale for alt det, Matt har ødelagt. Jeg vil personligt erstatte det hele.“ Hun kunne ikke få sig selv til at sige undskyld til kvinden, men hun ville heller ikke stå i gæld til hende.

„Der er et alternativ,“ indskød Nicholas. „De kunne overveje at sælge det til mig. Husets stand er underordnet for mig.“

„Sælge det?“ Isabel Delancey rynkede panden.

„Ja,“ sagde han. „Det vil jeg rigtig gerne snakke med Dem om.“

„Jamen hvorfor i alverden vil kommunen købe mit hus?“ Hun virkede helt paf.

„Kommunen?“

Ingen sagde noget. Så sagde hun: „Men har Byron ikke ringet til Dem?“

„Hvem er Byron?“ spurgte Nicholas. „Jeg hedder Nicholas Trent. Jeg er entreprenør.“

Isabel Delancey stirrede på ham. „Entreprenør? Så De er faktisk kommet her i dag, fordi De gerne vil have huset.“ Pludselig gik der noget op for hende. „Du godeste, I er jo alle sammen ude efter huset.“ Hun tog hænderne op for munden og bakkede væk fra dem. „Lige fra starten ...“ sagde hun, og nu lo hun næsten. „Er der flere? Nogen nede i Little Barton, måske? Fætrene? Mælkemanden? Lige fra starten har I jo alle sammen bare været ude efter at få fingrene i huset!“

„Nej, det er faktisk ikke rigtigt,“ sagde Laura langsomt og så på Matt. Og så, med overbevisning i stemmen: „Jeg vil ikke have det mere.“

Matt snurrede rundt. Hun så, hvordan han registrerede, hvad hun havde sagt, så ham rynke panden forundret, da Nicholas smilede kærligt til hende. Hun så, hvordan Matt tænkte tilbage på hendes undskyldning, på at Nicholas havde vidst, hvad hun hed. Hendes mand så på hende, og hun kiggede væk for at undgå hans intense blik. Omme bag hende stod Anthony og stirrede på Nicholas. Hans ansigt var ikke til at afkode.

Nu er det sket, tænkte Laura. Nu er der ingen vej tilbage.

„Her har De mit visitkort,“ sagde Nicholas høfligt, mens han fiskede et op af inderlommen og rakte det til Isabel Delancey. Han gik tættere på Laura. „Jeg ved godt, det har været en temmelig usædvanlig formiddag. Men tænk over, hvad jeg har sagt, mrs. Delancey. Jeg er sikker på, vi kan finde frem til en løsning, som vil være fordelagtig for os begge.“

Kapitel 23

De slanke hasselskud var ikke mere end syv år gamle – de ville kunne bruges til risgærder eller tækkekæppe – de ældste og kraftigste ville han gemme til spadserestokke eller rafter. Han havde samlet en lille bunke kastanjegrene, som skulle bruges til hegn, men prisen på hassel var højere, og Frank var gået med til, at der skulle være hassel i størstedelen af den gamle skov. Han trådte forsigtigt og tjekkede de unge skud for tegn på skadedyr. Der var mange, der troede, han ødelagde træerne og buskene, når han beskar dem, men træer og buske, som beskæres efter denne metode, kan danne rodskud, som vokser over tredive centimeter om ugen. Et stævnet træ lever mange gange længere end et, der ikke er blevet beskåret. Byron var sikker på, der var noget, man kunne drage ved lære af der, men pokker om han kunne se, hvad det skulle være.

Med sikre skridt gik han ind mellem træerne og hen til vejen med endnu en favnfuld grene. Folk gik tit tilbage til de gammeldags metoder, og det gjaldt også med stævningsdrift. „Der er store penge i havemøbler,“ havde Frank sagt samme formiddag, mens han så Byron arbejde. Og rustikke hegn. Dem solgte havecentrene masser af. Man kunne få offentligt tilskud til at gå tilbage til stævningsdrift, og alle naturfredningsforeningerne opmuntrede jordejerne til det.

Indimellem kom Byron til at tænke på Matt, og straks spændte han i nakke og skuldre og bed tænderne hårdt sammen. Han blev nødt til at tage en dyb indånding. Matt McCarthy havde næsten drevet ham og Isabel ud af deres hjem. Han havde adskillige gange været meget tæt på at fortælle hende om rotten, om hvor langt Matt ville gå for at få sin vilje. Men dagen forinden havde hun været så glad, som om hun endelig turde tro på, at det nok skulle gå alt sammen. Han havde ikke kunnet nænne at ødelægge det for hende. Nu ringede hans mobil.

„Det er Isabel.“

„Hej!“ sagde han og kunne ikke skjule sin glæde over at høre hendes stemme. „Hej,“ gentog han, denne gang lidt mere behersket.

„Jeg ville bare lige høre, hvordan det gik. Altså med dit arbejde, mener jeg.“ Hun tøvede lidt. „Thierry har bedt mig om at ringe til dig.“

„Det går fint.“ Han skævede hen til det område, han havde ryddet for brombær. „Det er hårdt arbejde, men ... det er godt.“ Hans hænder var helt forrevne.

„Ja.“

„Det er dejligt heroppe. Tæt på havet. Det føles mere som ferie end som arbejde.“

„Det kan jeg tænke mig.“

„Og ejeren, Frank, han har været alle tiders. Han har tilbudt mig mere arbejde.“

„Okay ... det er da skønt.“

„Ja. Det er jeg også rigtig glad for. Hvordan går det med dig?“

Da slog det ham, at hun lød anspændt. Han nåede at se tre biler køre forbi, inden hun igen sagde noget.

„Jeg ved ikke, om jeg skal fortælle dig det her, men vi ... vi har haft et mindre optrin her. Jeg fik besøg af en mand, en entreprenør, som ville købe huset. Pludselig dukkede Matt op helt uventet og begyndte at slå på ham.“

„Er I okay?“

„Ja, vi har det fint. Entreprenøren fik en på kassen, men så kom Laura, og så faldt Matt til ro igen.“ Så tilføjede hun sagte: „Byron, jeg tror, Matt er ved at få en form for sammenbrud.“

„Matt McCarthy?!?“

„Han ... han er slet ikke sig selv.“

Byron sagde ikke noget.

„Faktisk så virker han helt ... forstyrret.“

Det kan jeg lige forestille mig, tænkte Byron bittert. Det har nok været tanken om, at der var en, der ville snuppe huset for næsen af ham. „Ham skal du ikke være bekymret for,“ sagde han – det lød mere hårdt, end det havde været meningen. „Han klarer sig altid.“

Hun sukkede. „Det var også det, ham manden sagde.“

Han gik langsomt hen mod skovbrynet – nu lagde han ikke længere mærke til sine omgivelser. „Hvad sagde du så til entreprenøren?“

„Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle sige. Jeg ved efterhånden hverken ud eller ind. Han fortalte mig, at ... at Matt havde ødelagt huset for at få mig til at flytte.“

Byron lukkede øjnene.

„Efter at du tog af sted, slog han et stort hul i væggen inde i soveværelset. Det værelse, hvor du sov.“

Han fik trykken for brystet. Han skulle ikke være rejst fra dem. Han skulle have advaret hende, fået hende til at lytte. Han skulle have standset Matt. Han fik frygtelig dårlig samvittighed over alt det, der ikke var blevet sagt.

„Byron, jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre.“

„Er du da nødt til at gøre noget?“ spurgte han. „Du behøver jo ikke beslutte dig lige med det samme.“

„Jeg kan ikke blive ved med at bo sådan her.“

Han kunne høre det på hendes stemme. Hun havde allerede besluttet sig. „Du vil sælge huset,“ sagde han.

„Hvad synes du, jeg skal gøre?“

Han vidste ikke, hvad han skulle sige. Han havde set til uden at gøre noget, mens Matt udsatte hende for alt det her. Han ville altid stå i gæld til hende, også selv om hun valgte ikke at se det. Og hvad kunne han tilbyde hende? At han kunne komme tilbage og hugge brænde for hende? Flå kaniner? Flytte ind hos hende? Hvis han gjorde det, ville han aldrig få et ligeværdigt forhold til hende og ville aldrig kunne give hende andet end taknemlighed.

Han gjorde en synkebevægelse. „Tja, det vil nok være meget fornuftigt at flytte, inden det bliver vinter.“

Der blev meget stille i den anden ende.

„Okay.“

„Altså hvis det er det, du selv har lyst til.“

„Det har du nok ret i.“ Hun hostede. „Hvor længe tror du, at du skal være væk?“

„Det ved jeg ikke. Ved du hvad ... jeg ville have fortalt dig det her, når jeg kom tilbage, men Frank tror, han måske har en fast stilling til mig.“

„Derude? Et fuldtidsjob?“

Tilskuddet var nok til at betale for en fuldtidsstilling, havde Frank sagt. Og der var også andre opgaver ud over arbejdet med skoven. Byron havde mindet ham om sin plettede straffeattest. „Er den da så plettet, at du ikke kan svinge en sav?“ havde Frank sagt lige så tørt.

„Der er en okay husvogn, jeg kan bo i. Han taler om mindst et halvt år. Det er et godt tilbud.“

„Det lyder det da til. Ved du hvad ... du kan også altid bo hos os. Lige så længe du har lyst. Du skal ikke føle dig presset til at flytte herfra.“

„Jeg er nødt til at have et arbejde, Isabel. Det er ikke hver dag, der dukker sådan et job op.“ Han sparkede til en lille sten. „Og hvis I alligevel skal flytte ...“

Igen blev der stille.

„Har du besluttet dig for at sige ja?“

„Det tror jeg. Jeg kan stadig komme og besøge jer alle sammen. Jeg kan gå i skoven med Thierry i weekenderne. Altså hvis du synes.“ Han forsøgte at afkode hendes tavshed.

„Han vil i hvert fald rigtig gerne se dig.“

Byron satte sig på en træstub i nærheden af den stensætning, som løb langs kystvejen. Der var salt i luften: Pludselig fik det hans øjne til at svie.

„Kan du nå at komme tilbage til Kittys fest?“

„Jeg skal nå at være færdig med en hel del inden da, men jeg skal gøre, hvad jeg kan.“

Telefonen løb tør for strøm.

Byron tog sin økse, og med et rasende støn kylede han den ud på marken.

Isabel lagde telefonen fra sig. Børnene var kommet hjem fra indkøbsturen og havde haft travlt med at pynte op. Nu løb de rundt ude på græsset med lange snore med vimpler efter sig og grinede, mens Pepper suste af sted efter dem i det gyldne lys fra solnedgangen.

De kunne være glade igen og virkede endda mere sorgløse, end de havde været i London. Det var endt med, at hendes uansvarlige beslutning var blevet god for dem. Men Isabel kunne ikke blive boende så tæt på Matt og Laura, nu da hun vidste, at de sendte grådige blikke hen mod huset og altid ville føle, at hun og hendes familie havde frataget dem noget.

Og Matt havde besmittet alt. De små områder af huset, som hun og børnene havde haft for sig selv, føltes ikke længere som deres.

Det behøvede ikke være så slemt. De kunne jo flytte til noget, der lå i nærheden, så Kitty og Thierry ikke ville behøve at flytte skole igen. De ville godt kunne bo i noget mindre, et lille hus i en af landsbyerne. Det ville være så rart at slippe for at have gæld og ikke behøve at rode i jorden for at få noget at spise. Nogle gange var hun lige ved at grine, når hun fortalte folk, hvor hun boede – så kunne hun ligefrem se, hvordan de reviderede deres syn på hende og næsten blev helt underdanige. Der fulgte en vis status med at bo i det store hus. Mon I stadig ville være så høflige over for mig, hvis I så mig plukke ukrudt til børnenes aftensmad? forestillede hun sig, at hun spurgte dem. Eller hvis I så min datter sælge æg, så vi kan betale telefonregningen? I et nyt og mindre hus ville det måske ligefrem være en dejlig hobby at dyrke grøntsager. Og hun ville aldrig mere blive nødt til at se på et ufærdigt badeværelse.

Isabel så Thierry klatre op i et træ for at binde en snor med vimpler fast i en gren. Det ville blive så svært for ham at flytte herfra: Det havde ikke været det store savn for ham, at der ikke var noget badeværelse, og det ville blive rigtig svært for ham at undvære friheden i skoven og Byrons venskab.

Måske ville Byron blive ved med at komme på besøg – men det var hun nu ikke sikker på. Han havde lydt anderledes, nu da han ikke længere havde brug for dem – mere selvsikker, mere fjern, som om han allerede var vokset fra dem. Vil du ikke nok lade være med at såre min søn? sagde hun til ham i tankerne og ignorerede, at det måske i virkeligheden var sig selv, hun mente.

Hun vendte sig og så på hullet i væggen i det store soveværelse. Det var et hæsligt krater. Det store hul havde skræmt hende mere end stort set alt, hvad der ellers var sket i huset. Symbolikken overvældede hende, tanken om en fremtid fyldt med ingenting, et tomrum, der hvor hendes familie og trygheden engang havde været.

„Arh, det er da for pokker kun et hus – det er bare et hus,“ sagde Isabel ud i det tomme værelse og hørte sin egen stemme blive kastet tilbage fra de lakerede gulvbrædder. Nu skulle hun tage sig sammen. Det var ikke deres hus. Hvis hun skulle være helt ærlig, så havde det aldrig været det.

Hun slæbte en stor gipsplade hen foran hullet mellem soveværelset og badeværelset, så det næsten dækkede det. Så hentede hun en boremaskine nedenunder og skruede pladen godt fast. Dernæst fandt hun en gammel indrammet plakat med José Carreras fra en spansk musikfestival og lænede den op ad væggen, så den dækkede en del af gipspladen. På badeværelsessiden hængte hun et gammelt hvidt lagen op med tegnestifter og arrangerede det i bløde folder, så man næsten fik det indtryk, at der var noget smukt omme bag det.

Hun ville ringe til entreprenøren og spørge, hvor meget han ville byde, og derefter ringe til de lokale ejendomsmæglere og høre deres vurdering. Hun og børnene ville flytte ind i et mindre, mere almindeligt hus, og deres tid i Det Spanske Hus ville bare blive en lidt anderledes periode i deres liv. Og hun ville sørge for, at deres sidste uger her ville blive helt perfekte. Kittys sekstenårs fødselsdag ville blive helt fantastisk. Det var en god beslutning. Den var fornuftig.

Isabel tog tilfreds sit værk i øjesyn. Så løb hun med lette trin ned ad trappen til køkkenet, til de gør-det-selv-bøger, hun nogle uger forinden havde lånt på Long Bartons ikke særlig velassorterede bibliotek. Nu skulle hun installere et badekar, ja, hun skulle så.

Lidt derfra, ude i garagen, havde Laura også travlt med at træffe vigtige beslutninger. Hun var gået derud for at hente den store kuffert, men hendes opmærksomhed var blevet fanget af, hvor meget rod der var i Matts værktøj, og så var hun gået i gang med at rydde op i det. Det var nok bare gammel vane. Måske var det, fordi hun ikke kunne få sig selv til at flytte fra huset, uden at der var orden i sagerne.

Hun skubbede en højtryksrenser ind i hjørnet og flyttede to tomme gasflasker ud til siden – de havde stået foran det skrivebord, mr. Pottisworth havde sagt, at de skulle have. Hun samlede noget affald sammen og lagde det i en trillebør, så det var klart til at blive brændt. Laura vidste, at den bedste måde at få ro i hovedet på, hvis det var fyldt med kaotiske tanker, var at gå i gang med noget praktisk arbejde. Det tog hende næsten to timer at rydde det værste op. Så stod hun lidt og nød synet af de velordnede hylder, bøtterne med maling med etiketter, hvorpå der stod, hvilke værelser de var blevet brugt i, ifald der var noget, der skulle pletmales. Matt var selvfølgelig ikke hjemme. Han var gået sin vej uden at ænse, at hun havde kaldt på ham, og Anthony, som ellers var så vred på hende, havde heller ikke turdet følge efter ham.

„Vent lidt med at sige mere til ham,“ havde Nicholas sagt. Hans lommetørklæde havde været næsten gennemvædet af blod, selv om hans næse ikke så særlig forslået ud. „Det er en stor mundfuld for ham at sluge.“

Hun havde ikke forsøgt at ringe til Matt. Det var flere uger siden, han var holdt op med at tage telefonen.

Nicholas var taget af sted en time forinden. De havde siddet i bilen på grusvejen, og han havde sagt, at han var meget stolt af hende. Han havde fortalt hende om, hvordan deres liv ville blive, om den lykke, som ventede dem. De ville komme til at tjene godt på det hus.

„Nicholas?“ Hun havde set ned på sine hænder, der var foldet nydeligt i skødet. „Du brugte ikke mig til at få ekstra oplysninger om alt det her, vel?“

Han var blevet dybt forfærdet. De stirrede på hinanden, og i det øjeblik så hun den mistanke, det svigt og den mistillid, som havde fået dem begge til at havne der, hvor de var. Hun så et hus fyldt med smerte.

„Du er det mest ærlige, jeg har gjort i hele mit liv,“ sagde han.

Laura tog gummihandskerne af, tørrede hænder i et stykke køkkenrulle og gik udenfor. Hun følte sig ikke klar til at gå ind i huset. Derinde ville hun blive mindet om alt det, hun var på vej til at forlade, den familie, hun nu ville splitte ad for altid, det løfte, hun ville bryde. Hun kom til at spekulere over nogle fjollede ting: Hvad nu med de malerier, der kom fra hendes familie? Det sølvtøj, som havde været hendes tantes? Skulle hun tage de mest værdifulde ting med i morgen for at undgå, at Matt ødelagde dem i et raserianfald? Hvad mon Nicholas ville sige, hvis hun kom slæbende med flere kufferter fyldt med arvestykker? Ville det virke provokerende, hvis hun fjernede tingene? Matt havde slet ikke været sig selv. Han havde været så kølig, så fjern, da han tog af sted. Nu da han vidste, at hun havde en anden, kunne hun ikke forudse hans reaktion. Og hvad ville hendes familie sige? Hun ville gerne spørge Nicholas, hvor de skulle bo, indtil deres nye hjem stod klart, men hvis hun stillede alt for mange spørgsmål om hans hus, ville det komme til at lyde kræsent, som om hun ikke havde nok i ham. Hun havde ikke engang været på besøg hos ham i London. Hvad nu, hvis hun ikke kunne lide at være der? Hvad nu, hvis det viste sig, at hun ikke kunne holde ud at bo i London? Og hvad i alverden skulle hun stille op med Bernie? Hunden var jo for gammel til, at den ville kunne vænne sig til at bo i en storby, men hun kunne ikke overlade ansvaret for den til Matt. Han var jo stort set aldrig hjemme. Skulle hun få Bernie aflivet af hensyn til sit eget kærlighedsliv? Hvad for et menneske er man lige, hvis man kan finde på at gøre sådan noget? Da Nicholas havde spurgt hende, om hun ville komme og bo hos ham, havde hun haft på fornemmelsen, at det var ment som en stor romantisk gestus. Sådan havde det også virket på hende. Men hvis man er en knap fyrreårig kvinde, som er mor til en teenagedreng og desuden er hus- og hundeejer og medlem af menighedsrådet, så er det slet ikke så let at forlade sit liv – man hanker ikke bare op i sin kuffert og går ud ad døren.

Og mens hun gjorde sig alle disse bekymringer, tænkte hun bittert: Det er lige præcis på grund af det her, Matt ikke længere er tiltrukket af mig. For jeg kan ikke bare give mig hen. Jeg vil altid holde mig tilbage, fordi jeg er bekymret for, om der mon er nogen, der har husket at fodre hunden.

Laura gik ind i garagen igen. Hun sorterede de ting, der skulle til genbrug. Hun fejede gulvet og kom så til at kigge på mr. Pottisworths skrivebord. Det var et slidt gammelt møbel i solbleget valnøddefiner, der var brækket af flere steder, og håndtagene så bestemt ikke originale ud. Hun ville behandle det for borebiller, polere det og stille det ind i huset. Så ville hun ikke have så dårlig samvittighed over at tage sit eget skrivebord med – det, hun havde fået af sine forældre til sin attenårs fødselsdag. Matt interesserede sig alligevel ikke for møbler – det eneste, der betød noget, var, om de var tilpas bløde at sidde i.

Hun tog gummihandskerne på igen og lod blikket glide hen over hylderne. Hun var grundig som altid og brugte næsten en hel time på at ordne det gamle skrivebord. Hun tog forsigtigt en skuffe ud ad gangen, gjorde den ren med en svamp og smurte den så omhyggeligt ind i insektmidlet og sørgede for, at træet var helt mættet. Da hun trak den sidste skuffe ud, vendte den om og lagde den på bordet, fik hun øje på to stykker papir, som var foldet sammen flere gange og tapet lidt sjusket fast til bunden.

Laura tog handskerne af og lukkede dåsen med insektmidlet – hun sørgede omhyggeligt for ikke at få den giftige væske på hænderne. Forsigtigt pillede hun tapen af, foldede papirerne ud og kneb så øjnene sammen for at læse dem i det svage lys i garagen.

Laura læste det første én gang, så én gang til, tjekkede det officielle stempel og navn og adresse på en advokat, hun ikke kendte. Så læste hun det igen og så, at det andet dokument var en kopi. Hun kastede et blik på det skrald, der skulle brændes. Til sidst læste hun den håndskrevne besked, som var blevet tilføjet senere med blå kuglepen. Det var mr. Pottisworths skrift, der var lige så grim og svær at afkode, som han selv havde været.

Nu får vi se, hvor hæderlig du virkelig er, Laura McCarthy.

Adel forpligter jo, ikke sandt?

Kapitel 24

En boremaskine, et arbejdsbord, en værktøjskasse, som var så tung, at der næsten skulle to mand til at bære den, en sav, en vinkelsliber, to vaterpas og en tommestok. En blok med en masse tal på, en transistorradio uden batterier og en sweatshirt, som duftede let af noget, Isabel ellers helst ville have glemt. Hun flyttede tingene ud i gangen og tørrede sine støvede hænder af i shortsene. Hun ville ikke have det mindste spor af ham i sit hus. Efter festen ville hun flytte tingene ud i et af udhusene og lægge en besked til hans kone om, at han kunne komme og hente dem der.

En stor skinke på et træskærebræt, otte flutes, et ostefad, to frugtfade. En papkasse med ingredienser til adskillige salater, to omhyggeligt forseglede bøtter med marineret kød og fisk, to store skåle med ris- og pastasalat. En kasse med diverse juice og to flasker champagne.

„Jamen hold da op,“ udbrød Kitty, da Fætrene tømte bilen. „Er alt det til os?“

„Gem dine bedste komplimenter, søde ven. Du har ikke set det bedste endnu,“ sagde Henry. Han stak hele overkroppen ind i bagagerummet og kom ud igen med et firkantet sølvfad med en kæmpestor kage på. Den var pyntet med en marcipanpige med pagehår – hun stod i midten og dryssede sølvkugler af sukker ud til nogle små høns. „Tillykke med fødselsdagen, min ven.“ Han strålede som en sol.

„Det der,“ hviskede Kitty, „er bare for nice.“

„Er det sådan noget, de unge siger?“

„Jeg tror faktisk godt, hun kan lide den,“ sagde Asad.

„Tænk, at I har gjort det for mig!“

„Ved du hvad,“ sagde Henry og bar forsigtigt kagen hen over græsset til buffeten, „alle skal have en rigtig god fødselsdagsfest, når de bliver seksten. Derfra går det nemlig kun ned ad bakke.“

To sæt smart tøj, to par jeans, en festkjole og adskillige sæt helt nyt La Perla-lingeri, fornuftige trusser til hverdagsbrug. Støvler, sko, løbesko, en silkenatkjole og en ny pyjamas. En toilettaske, en hårtørrer med styling-mundstykke, et fotoalbum og fire gamle familiebilleder i sølvramme. Et smykkeskrin. En tekande af sølv. En sølvkop fra Anthonys barnedåb og en porcelænskrukke med Anthonys første tand. En mappe med investeringsdokumenter, kontoudskrifter, hendes pas og kørekort. Skødet på huset, bare for en sikkerheds skyld. Og så var der ikke plads til mere. Der var det: Hele hendes liv i en Samsonite-kuffert på 90 gange 120 centimeter.

Laura sad på den i gangen med jakken over skødet og pillede ved sin urrem, mens hun for 117. gang tjekkede, hvad klokken var. Hunden lå og snorkede fredfyldt ved hendes fødder for enden af snoren uden at ane det mindste om de voldsomme omvæltninger, der nu ville ske i dens liv. Hun bøjede sig ned og aede den over det fløjlsbløde hoved og blinkede de tårer væk, som truede med at dryppe ned på den.

Anthony tog ikke med. Her til morgen havde han sagt, at han tog hjem til sin farmor.

„Jamen jeg troede, du tog med mig.“

„Så må du tro om igen. Det har jeg ikke lyst til.“

„Men du vil blive så glad for at bo i London. Jeg har jo fortalt dig, at det bliver alle tiders. Du vil få dit eget værelse, og ...“

„Og jeg skal flytte fra alt det, jeg kender? Alle mine venner? Nej tak, mor. Det er dit projekt. Jeg er gammel nok til selv at bestemme, hvad jeg vil. Og jeg har besluttet mig for at blive her.“

„Du kan da ikke blive boende hos farmor for altid. Det vil du slet ikke kunne holde ud.“

„Så flytter jeg hjem til mrs. Delancey. Hun har sagt, at hvis jeg ikke har noget imod lidt kaos, så er jeg velkommen til at bo hos dem. De har åbenbart pludselig fået et tomt gæsteværelse.“

Vil han bo hos Isabel Delancey? „Men hvorfor vil du dog bo der?“ Bare tanken var lige ved at slå hende omkuld.

„Fordi hun lader folk være i fred,“ havde hendes søn svaret. Han havde sin strikhue på, selv om det var næsten seksogtyve grader udenfor. „Hun passer bare sig selv. Hun er ikke hele tiden på nakken af Kitty. Hun har sit eget liv.“

Hvis han havde sagt det for at såre hende, så havde det virket. Og nu var Laura blevet klar over, hvor meget hun hadede den kvinde. Hun havde let og ubesværet stjålet ikke bare Lauras mand, men også hendes søn.

„Er du klar over, at hun har været i seng med din far?“ havde hun hvæset, da hun ikke længere kunne holde uretfærdigheden ud.

Han havde set på hende med foragt i blikket. „Årh, hold dog op,“ fnøs han. „Du var der jo selv. Du hørte, hvad han har gjort ved hendes hus. Hun hader far.“ Han lo glædesløst. „Men man kan selvfølgelig godt sige, at han har taget hende i røven.“

„Anthony!“

„Ved du hvad, jeg har altid syntes, det var så urimeligt, når far sagde, at du var paranoid,“ havde han sagt. „Nu kan jeg ikke lade være med at tænke, at han måske havde ret.“ Han holdt hånden op for at holde hendes protester tilbage, og så masede han sig forbi hende og låste sig ud. „Ring til mig, næste gang du kommer forbi. Jeg tror ikke, jeg kommer til London i den nærmeste fremtid.“

Hun havde hørt hans skridt forsvinde ud ad indkørslen og prøvet at synke den klump, som var vokset frem i halsen på hende.

Han skal nok blive god igen, sagde hun bestemt til sig selv og rettede på de fotografier, som stod tilbage på bordet i gangen. Når først han havde boet et par uger hos skiftevis sin farmor og sin far, skulle han nok blive god igen. Hun måtte ikke begynde at tænke på, at han overvejede at flytte ind i Det Spanske Hus. Hvis hun gjorde det, ville hun bare komme til at kyle sin kuffert ind i skoven og løbe skrigende efter ham.

Hunden løftede hovedet, da det ringede på. Hun lukkede op og prøvede at skjule sine røde øjne for Nicholas. „Er du klar?“ Han kyssede hende og kastede et blik ned på kufferten. „Er det det hele?“

„Ja, i første omgang,“ sagde hun. „Og ... hunden. Hvis det er i orden med dig. Jeg ved godt, vi ikke har snakket om det.“

„Du skal såmænd være velkommen til at tage hestene med,“ sagde han glad. „Jeg tror sagtens, der kan være et par stykker ude på altanen.“

Hun begyndte at grine, men latteren gik over i gråd. Hun skjulte ansigtet i hænderne.

„Så, så ... undskyld. Det skal nok gå alt sammen.“

„Nej,“ sagde hun ind i brystet på ham. „For min søn hader mig. Han vil bo henne hos det kvindemenneske. Jeg kan simpelthen ikke komme mig over, at han vil bo i hendes hus.“

Nicholas slog armene om hende. „Jamen det bliver i hvert fald ikke ret længe,“ sagde han så.

„Hvad mener du med det?“

„Forhåbentlig bliver det meget snart vores hus. Og så vil han i hvert fald teknisk set bo i dit hus. Vores hus.“ Han rakte hende et lommetørklæde.

Hun tog imod det og tørrede øjnene. „Er det det samme?“

„Det er mit lykke-lommetørklæde.“

Hun foldede det pænt sammen. Forsøgte at holde stemmen i ro. „Har hun så sagt ja?“

„Ikke helt ...“ Han studerede Lauras ansigt. „Men jeg talte med hende her til formiddag, og da jeg sagde, at jeg kom herop, bad hun mig om at kigge forbi, fordi hun gerne ville snakke med mig.“

„Tror du så, hun vil sælge?“

„Jeg kan ikke forestille mig, hvorfor hun ellers vil snakke med mig – kan du?“

„Hun vil sikkert også forføre dig.“ Hun snøftede.

Nicholas strøg hendes hår væk fra ansigtet. „Hendes charme er jeg fuldstændig immun over for. Men du må da meget gerne komme med. Så kan du sikre dig, at jeg opfører mig ordentligt.“

Han tog hendes kuffert og lagde den om bag i bilen. Laura lukkede døren bag sig og forsøgte at lade være med at tænke på, at hun samtidig lukkede døren til hele sit liv. Hun fik lokket Bernie ind på bagsædet og satte sig så foran på passagersædet. Det var en anden bil end den gamle spand, han før havde haft – den her var meget finere. Dørene sagde et eksklusivt diskret klik, når man lukkede dem.

„Ved du hvad, det har jeg faktisk ikke lyst til,“ sagde hun.

„Hvad er det, du ikke har lyst til?“

„At komme med ind til hende. Jeg bliver siddende i bilen. Jeg gider ikke se på hende. Jeg gider ikke se på dem. Jeg gider ikke engang se på det forbistrede hus.“ Hun stirrede trist på instrumentbrættet. „Gå du ind og snak med hende. Jeg venter i bilen.“

Nicholas tog hendes hånd. Hun syntes, han så ud, som om der ikke var noget, der kunne bringe ham ud af fatning. „Det skal nok gå,“ sagde han og kyssede hendes fingre. „Det er den her dag, der er den værste. Anthony skal nok blive god igen.“

Hendes anden hånd var i hendes lomme, lukket om de papirer, som havde gjort hende i tvivl om, hvad der var rigtigt og forkert, og hvem hun selv var.

Laura sad helt tavs, mens bilen kørte ned ad indkørslen og drejede hen mod Det Spanske Hus. Hun var taknemlig for, at Nicholas var så sikker. Men det betød ikke, at han havde ret.

Hvem skulle have troet, at det kunne være så stor en fornøjelse at lave en kop kaffe i sit eget køkken? Byron tog et krus i skabet og kiggede så tilfreds rundt i husvognen – den var absolut ikke luksuriøs, men der var god plads. Den var lys og ren, og vigtigst af alt: Det var hans. Det var hans tøj, der lå i skufferne, hans toiletsager, der var ude på badeværelset. Det var hans avis, som lå på bordet, og som ville ligge på nøjagtig samme sted, når han kom tilbage. Det var et sted, han kunne kalde sit, selv om det måske kun var for en kort periode.

Hans hunde lå helt udkørte på gulvet. Han gned sig i øjnene og forsøgte at tvinge sin egen træthed væk ved hjælp af ren og skær viljestyrke. Han havde overvejet at tage sig en lille lur, men vidste af erfaring, at det ville blive så svært at vågne bagefter, at det næsten var nemmere at lade helt være med at sove.

To skefulde pulverkaffe burde kunne gøre det. Han havde brug for så meget koffein, som han kunne få ned. Han rørte også godt med sukker i.

Lige da han havde fået sat sig, blev der banket vredt på døren. Han rejste sig på de trætte ben og lukkede op. Frank stod og viftede med et stykke papir; hans rødmossede ansigt var helt violet af vrede. „Hvad er det her for noget?“

„Jeg ville ikke forstyrre dig,“ sagde Byron. „Du sagde jo, at du skulle ordne regnskaber.“

„Du har kun været her fem minutter. Hvad fanden er så meningen med at smutte allerede?“

„Frank ...“

„Hold op med dit ‘Frank’. Her har jeg givet dig en chance og tilbudt dig et sted at bo, du har sågar spist hjemme hos mig, og så har du allerede udnyttet mig. Jeg er ikke født i går, Byron Firth.“

„Hør her ...“

„Nej, nu skal du høre her. Jeg ansatte dig til at stævne hele den skov så hurtigt som muligt. Og hvis du tror, at du kan holde mig for nar, fordi du skal rende frem og tilbage og besøge piger og hvad ved jeg, så kan du godt tro om igen.“

Han vendte sig væk og tog hatten på igen. „Måske skulle jeg alligevel have lyttet til, hvad alle andre sagde. Men Muriel sagde: ‘Nej, giv dog knægten en chance. Han var da sådan en god fyr inden ...’ Hm. Det er bare typisk for sådan nogle som dig,“ mumlede han og begyndte at gå sin vej med arrigskaben lysende ud af sig.

„Jamen jeg er jo færdig,“ sagde Byron.

„Færdig med hvad?“

„Med skoven.“

Frank standsede brat op. „Alle de fem hektar?“

„Ja. Jeg har lagt hasselskuddene i en bunke bag stakladen. Sådan som vi aftalte.“

Frank gik altid i den samme jakke, hvad enten det var ti graders frost eller tredive graders varme, og nu løftede de slidte skuldre sig vantro. „Jamen ...“

„Jeg har arbejdet hele natten.“ Han nikkede ned mod papiret. „Du har vist ikke læst det færdigt. Jeg har lovet en pige at komme til hendes fødselsdag, og det kunne jeg kun nå ved at arbejde hele natten. Jeg gik ud igen, efter at vi havde spist i går aftes.“

„Gjorde du det hele i nat? Altså i mørket, eller hvad?“

Byron smilede skævt.

Frank læste sedlen igen, og et smil bredte sig langsomt i hans ansigt. „Det må jeg nok sige. Du har sgu altid været en værre én, Byron Firth. For pokker da. Så du har simpelthen arbejdet hele natten.“ Han udstødte et højt „Ha!“

„Så er det i orden, hvis jeg tager af sted? Jeg skal nok være tilbage mandag morgen. Så jeg kan gå i gang med de otte hektar.“ Byron drak en tår kaffe.

„Jeg blander mig ikke i, hvad du laver i din fritid, knægt. Så længe du ikke forventer, at jeg skal betale for batterier til din lommelygte. Ha! Så du har simpelthen arbejdet hele natten. Bare vent, til jeg fortæller det til Muriel. Hun må dælme have puttet noget i din dessert i går.“

Gæsterne kom tidligt, sådan som Kitty havde regnet med. Hendes nye venner blev kørt af deres forældre eller kom gående hen ad grusvejen i fnisende klynger. Hun vinkede til dem og glædede sig over, at hun endelig hørte til. Hun var ikke længere flov over, hvordan huset så ud, for hun vidste, at alle kun tænkte på søen og på, hvor hurtigt de kunne komme til at hoppe i den. Aftenen forinden havde hendes mor fortalt hende, at de nok skulle flytte igen. Da hun havde tilføjet, at de ville blive boende i landsbyen, og at Kitty ikke ville blive nødt til at skifte skole, var Kitty blevet dybt lettet. Nu hørte hun til her. Det var hendes hjem.

„Er du okay?“ spurgte hun Anthony, som sparkede sløvt til en gummibåd, der var fortøjet til en pæl, og vendte ansigtet væk.

„Hun kommer garanteret tilbage,“ sagde hun og lagde armen om ham. „Hun kan da ikke undvære dig.“

„Jeg så hende,“ sagde han. „Hun havde pakket kufferten – den stod ude i gangen.“

Kitty vidste godt, hvordan det føles at miste en af sine forældre. Men hun vidste ikke, hvordan det føles, når en af dem forlader én frivilligt, og Anthony var så ulykkelig, at hun var bange for at sige det forkerte.

De sad nogle minutter og dinglede med benene i vandet. Der flagrede små kålsommerfugle rundt omkring dem, og en changerende guldsmed stod stille i luften få centimeter oven over deres fødder – den granskede de to personer på brinken indgående med sine udstående øjne.

Da den forsvandt, vendte hun sig om mod ham. „Det bliver bedre,“ sagde hun, og hans øjne neden under strikhuen skævede til hende. „Livet. Nogle gange er det hele bare noget lort, og lige når man tror, at det vil blive ved med at være sådan altid, så ændrer det sig.“

„Hvad er det for en gang lommefilosofi?“ spurgte han. „Er det noget, du har fra Det lille hus på prærien?“

„For et år siden,“ sagde hun, „da troede jeg ikke, at mor og Thierry og jeg nogensinde ville blive glade igen.“

Han fulgte hendes blik hen på hendes mor, som sad og sludrede med manden i jakkesættet. Hun havde en blomsterkrans af halvvisne tusindfryd om halsen. Thierry stod og kastede pinde ud i søen, for at hvalpen kunne hente dem.

Så gav Kitty Anthony et knus, og hun kunne ligefrem mærke, hvordan det fik ham til at få det lidt bedre. Hun smilede, og til sidst smilede han tilbage – som om hun fik ham til at gøre noget, han ikke havde lyst til. Så lo hun. Hun kunne få ham til at smile. Hun var seksten. Der var ikke det, hun ikke kunne.

„Kom.“ Hun gav slip på ham og hev huen af ham. „Lad os tage en dukkert.“

Det var lidt ligesom at snakke med mr. Cartwright. Isabel sad helt tavs, mens manden forklarede hende noget – meget tålmodigt, som om han ikke regnede med, at hun forstod det.

„Det nye byggeri vil komme til at passe rigtig godt til omgivelserne. Jeg vil meget gerne bibeholde haven med havemurene omkring. Husene skal have facaden vendt mod søen. Det vil komme til at se meget harmonisk ud.“

„Men De vil så købe huset og jorden samlet. Vi ville blive nødt til at flytte helt væk herfra.“

„Ikke nødvendigvis. Hvis De er interesseret i at købe et af de nye huse, kan vi lade det indgå i handlen til en favorabel pris.“ Blokken med tallene lå foran hende på det gamle bord. Hun sad ved siden af mr. Trent, hvis lyse jakkesæt virkede så malplaceret ved siden af de slidte havestole og det rustne stillads. Han stak hånden i lommen. „Jeg er ikke sikker på, hvor godt De kender det lokale ejendomsmarked, så jeg har fundet frem til salgspriserne i nogle tilsvarende sager.“ Han rakte hende endnu et stykke papir.

„Og var det det, jorden i de tilfælde var værd?“ spurgte hun.

„I praksis, ja. Det var det, sælgerne fik for huset og jorden, og i de fleste tilfælde blev de eksisterende bygninger revet ned.“

„Men hvis det her sted er så unikt, som De siger, det er, så kan det her jo ikke rigtig bruges som sammenligningsgrundlag.“

„Det er svært at finde noget, der helt svarer til.“

„Og De tror altså, at der vil være efterspørgsel på huse sådan et sted her? Der ligger så isoleret?“

„Området omkring The Bartons er ved at blive attraktivt, fordi det ligger i pendlerafstand til London. På grund af søen vil der også være købere, som vil bruge en bolig her som sommerhus. Jeg vil anse det for at være en god investering.“

Isabel så op på huset, som så så fredfyldt ud omme bag stilladset – formiddagssolen oplyste de røde mursten. En drossel sang et par dovne triller, og ænderne snadrede rundt mellem sivene. Teenagerne på græsplænen havde travlt med at skifte til badetøj eller følge med i Kittys gaveoppakning. Måske syntes mr. Trent, hun så lidt tøvende ud, eller som om hun måske ligefrem var ved at fortryde, for han lagde hånden på hendes albue og så lige på hende.

„Mrs. Delancey,“ sagde han indtrængende, „nu vil jeg være hudløst ærlig over for Dem, selv om det måske ikke nødvendigvis vil være taktisk klogt af mig i denne situation. Det her sted, disse omgivelser, betyder noget ganske særligt for mig.“ Nu virkede han helt forlegen, som om han ikke havde for vane at være så ærlig. „Jeg har ikke kunnet tænke på andet, siden første gang jeg så det. Men jeg tror ikke, det vil kunne betale sig for Dem at skyde flere penge i huset her.“

„Og hvorfor skal jeg stole på Dem, mr. Trent, når det tydeligvis har været dumt af mig at stole på alle mulige andre?“

Han tøvede et øjeblik. „Fordi det vil være en rigtig god forretning for Dem. Hvis De sælger til mig, vil jeg garantere Dem for, at De vil blive sikret økonomisk, og at De desuden får mulighed for at blive boende i disse omgivelser, hvis det er det, De ønsker.“

„Mr. Trent, De må forstå, at jeg som ... enlig mor er nødt til at gøre mit bedste for at sikre mine børn bedst muligt.“

„Naturligvis.“

„Så jeg forestiller mig et beløb i denne størrelsesorden.“ Isabel skrev et tal på blokken og lænede sig så tilbage i stolen, mens mr. Trent stirrede på det.

„Det ... var ellers ikke så lidt.“

„Det er prisen. Som De selv siger, mr. Trent, så er det et ganske særligt sted.“

Han så temmelig overrumplet ud, men det var hun ligeglad med.

Thierry kom hen til hende. „Mor?“

„Lige et øjeblik, Thierry.“

„Må jeg lave en hule inde i huset?“

Hun trak ham ind til sig. I løbet af de seneste dage havde han tydeligvis ‘leget Byron’. Han havde ‘stævnet træer’, samlet store bundter kviste og samlet mad og brænde, og nu ville han selvfølgelig lave en hule. Hun forstod ham godt. Hun savnede også Byron. „Har du ikke lyst til at bade sammen med de andre?“

„Det gør jeg bare bagefter.“

„Det er okay,“ sagde hun. „Men hvis du laver den nede i kælderrummet, så må du ikke lade mine gode kopper og tallerkener stå dernede, vel?“

Da han løb af sted, vendte hun sig om mod mr. Trent igen. „Det er prisen, mr. Trent. Det er det, jeg skal have for at flytte. For at rive mine børn op med rode igen.“

Han rynkede panden: „Men mrs. Delancey, De er godt klar over, at det her hus vil koste Dem en formue at renovere, ikke?“

„Vi har haft det helt fint med at bo her i byggerod i adskillige måneder. Det generer os ikke længere.“ Hun tænkte på badekarret, som hun var blevet færdig med at installere samme formiddag. Hun havde strammet den sidste møtrik, lukket op for vandet og stået og set på, at der strømmede først brunt og derefter klart vand ud af hanen, hvorefter det klukkende forsvandt ned i afløbet. Det havde været lige så tilfredsstillende som at spille den sidste tone i en svær symfoni.

Han stirrede på papiret. „Det er betydeligt mere end markedsprisen.“

„Sådan som jeg har forstået det, er markedsprisen bare det beløb, nogen er villig til at betale.“

Hun kunne se, at han var helt paf. Men han ville jo have det hus. Og hun havde regnet på det. Hun havde fundet ud af, hvad der var det absolut mindste beløb, hun skulle bruge for at købe et rimeligt sted at bo og skaffe sin familie en økonomisk stødpude.

Og så havde hun lagt lidt til.

„Det er prisen. Og nu må De have mig undskyldt, for jeg skal hjælpe til med festen.“

Det var virkelig nøjagtig ligesom dengang med mr. Cartwright, tænkte hun, bortset fra at hun denne gang forstod, hvad der foregik. Bedre, end nogen kunne have forudset.

„Jeg tager lige et sidste kig, hvis det er i orden,“ sagde Nicholas Trent og åndede tungt ud en gang, mens han samlede sine papirer sammen. „Så kommer jeg tilbage og giver Dem besked.“

Kitty gjorde store øjne, da hendes mor fortalte hende, hvad hun havde lavet.

„Har du selv gjort det? Og virker det så?“

Isabel holdt hænderne frem. „Ligner det her måske ikke rørlæggerhænder?“ sagde hun og omfavnede sin datter, som havde andemad over det hele og var pakket ind i et gammelt håndklæde. Hun fortalte hende ikke, hvor mange timer hun havde stået og bandet over uforståelige diagrammer og bakset med alt for stramme møtrikker, og hvor mange vandsprøjt hun havde fået lige i synet. „Tillykke med fødselsdagen, min pige. Jeg har også købt noget lækkert skumbad til dig.“

„Ej, det er bare for vildt. Et rigtigt badekar. Må jeg tage et bad nu? Er der varmt vand og det hele?“

„Nu?“ spurgte Isabel. „Men du holder jo fest.“

Kitty gjorde et kast med hovedet hen mod sine venner, som var travlt optaget af at skubbe hinanden ud af gummibådene. „De er da ligeglade med, om jeg smutter en halv time. Og så kan jeg vaske alt det her grønne stads af. Ej, hvor er det vildt. Et karbad! Et vaskeægte karbad!“ Hun hoppede ligefrem op og ned af bare henrykkelse; den sekstenårige krop kunne slet ikke rumme al den barnlige glæde.

„Smut du bare,“ sagde Isabel. „Så skal jeg nok stille frokosten frem for dig.“

Kitty stormede ind i huset og tog trappen to trin ad gangen. Nu ville hun tage sig et hurtigt skumbad og vaske hår, så hun var ren og lækker, når alle de andre kom op af vandet. Hun åbnede døren til badeværelset og smilede, da hun så, hvad hendes mor havde gjort. På kanten af badekarret stod der et par helt nye flasker af hendes yndlingsshampoo og -balsam. De sidste mange måneder havde de brugt supermarkedets det allerbilligste. På gulvet stod en flaske fransk fugtgivende skumbad med en rød sløjfe om ved siden af et blødt hvidt håndklæde. Der var også en bademåtte. Kitty tog flasken op, skruede låget af og nød den eksklusive parfumeduft.

Så satte hun den blanke messingprop i og tændte for hanerne. Vandet fossede ud og fik straks spejlet på skabet til at dugge til. Kitty låste døren til badeværelset, tog sin badedragt af og pakkede sig ind i det håndklæde, hun havde med udefra. Hun ville ikke have det nye griset til med det grønne snask. Mens hun ventede på, at badekarret blev fyldt op, gik hun hen til vinduet.

Udenfor var hendes mor i færd med at stille tallerkener frem på bordet og snakke med Asad, som var i gang med at blande salat. Henry stod og nippede til et glas vin og råbte noget til en flok piger ude i vandet; det fik dem alle til at grine. Han kastede en bold ud til dem og hviskede så noget i øret på hendes mor, som også grinede. Rigtig skraldgrinede med hovedet lagt tilbage, sådan som hun tit havde gjort, dengang Kittys far levede.

Kitty mærkede de velkendte tårer og tørrede dem væk. Det skulle nok gå alt sammen. For første gang siden hendes far var død, føltes det, som om det nok skulle gå. Mor havde overtaget styringen, så Kitty kunne få lov at være det, hun var: en pige på seksten år.

Hun så Thierry liste hen og snuppe en tallerkenfuld mad og derefter ile hen mod kælderrummet, og hun bankede på ruden for at fange hans opmærksomhed. Hun skar en grimasse for at vise ham, at hun havde set, hvad han lavede. Han rakte tunge, og hun grinede, lyden kunne kun lige høres over vandets brusen.

Og så sprang hun bagud, da hun hørte et højt knirk.

Kitty snurrede rundt, og i det samme lød der et brag omme bag det hvide lagen. Hun gav et hvin fra sig, da Matt McCarthy pludselig rykkede det til side og stak hovedet ind.

„Hvad ... hvad er det, du laver?“ skreg hun og strammede håndklædet omkring sig.

Han bukkede hovedet og gik gennem hullet, og da han var kommet ind i badeværelset, strøg han sig over håret med en støvet hånd. „Jeg skal ordne det her hul,“ sagde han helt roligt. Han var ubarberet, og værktøjsbæltet sad skævt.

Kitty trådte uvilkårligt et skridt baglæns. „Matt, du må ikke være herinde. Jeg skal i bad.“

„Jeg er nødt til at ordne det. Det værelse var så smukt. Det går ikke sådan her.“

Hendes hjerte hamrede så højt, at det overdøvede lyden af det fossende vand. Hun fik øje på sin badedragt nede på gulvet og ville sådan ønske, at hun havde haft noget på under håndklædet.

„Vil du ikke nok gå nu, Matt?“

„Det tager ikke så lang tid.“ Han satte sig på hug og lod fingrene løbe rundt langs kanten af hullet. „Jeg skal bare lige fylde det her ud. Jeg ville da være en ringe håndværker, hvis ikke jeg gjorde noget ved sådan et stort hul.“

Kitty kantede sig hen mod døren.

Pludselig rejste han sig op. „Bare rolig, Kitty. Jeg skal nok lade være med at forstyrre dig,“ sagde han. Og smilede.

Kittys underlæbe bævede. Hun prøvede ved tankens kraft at få sin mor derop, eller Anthony – bare en eller anden. Der måtte da være nogen, der havde set ham gå ind. Det var, som om væggene lukkede sig omkring hende, og stemmerne udenfor var pludselig tusind kilometer væk.

„Matt,“ sagde hun stille og prøvede at holde stemmen i ro, „jeg vil rigtig gerne have, at du går nu.“

Det var, som om han ikke hørte hende.

„Matt,“ sagde hun igen, „vil du ikke nok gå?“

„Ved du hvad?“ sagde han, „du ligner din mor.“

Han rakte hånden frem for at stryge hende over kinden, og i det samme sprang hun hen mod døren. Hun masede sig forbi ham, baksede med låsen, og så, med et halvkvalt hvin, tumlede hun ned ad trappen uden at vide, om han fulgte efter hende. Hun fumlede med låsen i hoveddøren, og så var hun udenfor og spurtede hen over græsplænen med en stor klump i halsen.

„Det nytter ikke noget at spørge mig,“ sagde Henry. „Jeg har den pinligste musiksmag. Hvis ikke man kommer til at fælde en lille tåre til sidst, så er det ikke noget for mig.“

„Han er faktisk mest til Judy Garland,“ sagde Asad og fjernede husholdningsfilmen fra endnu en skål. Nogle af Kittys venner var kommet op af vandet, og de var ved at tørre sig eller hang interesserede henne i nærheden af buffeten.

„Jeg tror ikke, jeg kender nogen Judy Garland-sange,“ sagde Isabel. „Der er flere håndklæder derovre, hvis I mangler.“

„Spiller du kun klassisk musik?“ Asad lagde serveringsskeerne midt på bordet og snuppede en oliven.

„Ja. Men klassisk musik behøver altså ikke være kedeligt.“

„Jeg synes bare ikke, klassisk musik er lige så dramatisk og gribende som et godt musical-nummer,“ sagde Henry. „Altså jeg tror ikke, det vil kunne få mig til at fælde en tåre.“

„Siger du, det ikke kan være dramatisk og gribende? Der tager du helt fejl, min gode mand.“

„Hvad? Tror du, at du kan få mig til at græde? Med din violin?“

Isabel lo. „Hvis du vidste, hvor mange store, stærke mandfolk jeg har fået til at kapitulere.“

„Godt så.“ Henry tog et viskestykke. „Det skal komme an på en prøve. Lad høre, mrs. Delancey. Få mig til at vande høns.“

„Arh, jeg er helt ude af træning. Det er flere måneder siden, jeg rigtig har fået spillet.“

„Det er vi ligeglade med.“

„Jamen min violin ligger inde i køkkenet.“

Henry bøjede sig ned og hentede violinen inde under bordet.

„Ikke mere.“

„Jeg er vist blevet lokket i baghold,“ sagde hun.

De to mænd klukkede.

„Vi var nødt til at sikre os, at vi fik en privatforestilling,“ sagde Henry. „Du har jo ikke solgt billetter eller noget. Kom nu. Bare et lille hurtigt nummer. Du kan dårligt være andet bekendt – det er jo din datters fødselsdag.“

Isabel satte violinen til rette under hagen. Så trak hun buen hen over strengene og lod de første akkorder af Elgars Violinkoncert i h-mol klinge ud over søen.

Hun så et glimt af Asads og Henrys henførte ansigter, og så lukkede hun øjnene og forsøgte at koncentrere sig og huske musikken. Hun spillede, og pludselig var hendes violin slet ikke så dårlig endda. Den sang om, hvor trist hun var over at skulle flytte fra huset, om savnet af hendes mand, den mand, hun havde troet, han var. Den sang om smerten ved at savne en, man ikke havde vidst, man ville komme til at savne.

Hun åbnede øjnene, og nu var alle Kittys gæster begyndt at sætte sig på græsset. De var stille og lyttede og så helt tryllebundne ud. Hun skiftede stilling, og idet hun afsluttede den første sats, fik hun øje på ham mellem træerne og tænkte på, om det mon var et drømmesyn. Han løftede den ene hånd, og hun smilede, stort og hjerteligt.

Henry og Asad vendte sig for at se, hvem det var, hun smilede til, og puffede diskret til hinanden.

Han smilede tilbage til hende. Han var ikke hendes mand, men det var okay.

„Så kom du alligevel,“ sagde hun og sænkede violinen. Han ser træt ud, tænkte hun, men også glad. Det har været godt for ham med det job.

„Jeg har en gave med til Kitty,“ sagde han. „Min søster har hjulpet mig med at vælge den. Jeg har ikke ret meget forstand på, hvad piger kan lide.“

„Det er sødt af dig,“ sagde Isabel. Hun kunne slet ikke få øjnene fra ham. „Jeg er glad for, at du er kommet. Rigtig glad.“

Al hans kejtethed var forsvundet. Han stod så rank. „Det er jeg også,“ sagde han. Nu da han var trådt ud af Matts skygge, så hun, hvor flot han var.

De stod der, ansigt til ansigt, uden at ænse de andres nysgerrige blikke.

„Så,“ sagde Henry og viftede med hånden hen mod Isabel. „Sid ned, Byron. Du afbryder forestillingen. Jeg var lige ved at blive så dejligt melankolsk.“

Byron smilede skævt. „Undskyld,“ sagde han. „Hvor er Thierry?“ Han havde ikke taget øjnene fra Isabel, som opdagede, at hun var blevet varm i kinderne.

Hun løftede violinen op igen. „Inde i køkkenet eller i kælderrummet eller sådan noget. Han har travlt med at lave en hule.“

Byron satte sig ned på græsset og strakte de lange ben ud foran sig, og hun rettede blikket mod Fætrene og gav sig til at spille videre – hun forsøgte at fokusere på musikken og lade være med at tænke på, hvad det mon betød, at han var kommet tilbage. Jeg er ligeglad med, hvem han er, og hvad han engang har gjort, tænkte hun. Jeg er bare glad for, at han er her. Hun lukkede øjnene og gav sig hen – hvis ikke hun havde haft tonerne at gemme sig bag, var hun bange for, at det ville blive alt for åbenlyst, hvad hun følte.

Hun elskede anden sats, dens fyldige toner, hvordan den steg og faldt i intensitet, de nærmest syngende toner, men det var nu, ved de mest hjerteskærende takter, det gik op for hende, hvorfor hun ubevidst havde valgt netop dette stykke. Denne frase, de passionerede bittersøde toner inden slutningen af satsen, klingede af ny vished, af at man ikke skulle vende tilbage til fortiden. Elgar havde selv udtalt, at den var ‘for følelsesladet’, men at han elskede den.

Hun slog øjnene op. Og der var Asad, han sad tankefuld, med hovedet bøjet tilbage, og Henry ved hans side tørrede stjålent øjnene. Hun trak de sidste toner langt ud for rigtig at vride mest muligt ud af stykket.

„Se så,“ sagde hun og sænkede violinen. „Sagde jeg ikke nok, at ...“

Isabel fik næsten slået luften ud af lungerne, da hendes datter i det samme kastede sig ind mod hende – hun knugede sig ind til hende med den ene hånd og holdt fast i håndklædet med den anden. Kitty hulkede så voldsomt, at hun næsten ikke kunne sige noget.

„Kitty!“ Isabel bakkede lidt væk og så hende ind i ansigtet. „Hvad er der i vejen?“

„Det var ham,“ hikstede Kitty. „Matt McCarthy. Han er inde i huset.“

„Hvad?“ Byron sprang op.

Isabel så på huset. Så slog det hende, at hendes datter var nøgen inde under håndklædet. „Har han rørt dig?“

„Nej ...“ sagde Kitty. „Men han ... han var inde i det store soveværelse ... og så kom han ind gennem det der hul ... han gjorde mig så bange.“

Tankerne fór rundt i hovedet på Isabel. Hendes øjne mødte Byrons.

„Han var bare så underlig. Jeg kunne ikke få ham til at gå ...“ Kitty klamrede sig stadig til hende.

„Hvad skal vi gøre?“ Asad var kommet hen til hende.

„Det ved jeg ikke,“ sagde hun.

„Hvad i alverden er det, han har gang i?“ Byron så helt formørket ud, og hele hans krop var anspændt. Pludselig blev Isabel bange, ikke på grund af hans fortid, men på grund af det, han måske ville gøre for at beskytte dem.

„Han sagde, at han ville ordne det,“ sagde Kitty. „Hullet. Men han var altså ikke, som han plejer, mor. Han var ...“

„Thierry,“ sagde Byron og spurtede hen over græsset mod huset.

Oppe på badeværelset tørrede Matt duggen af ruden med en finger og kiggede ned på forsamlingen på græsset. Han så Isabel se op, og han var helt sikker på, at han et kort sekund mødte hendes blik. Nu ville hun komme.

Nu kunne de måske få talt sammen.

Han lagde ikke mærke til badekarrets vandstand, som var blevet ved med at stige, efter at Kitty var rendt sin vej. Han hørte ikke, at det knagede i de svage strøer, som pludselig også skulle bære vandets vægt.

Matt McCarthy kravlede tilbage gennem hullet og gik langsomt ind i det store soveværelse, hvor han satte sig på sengekanten og ...

Byron gik langsomt op ad trappen og kiggede ind i alle de rum, han kom forbi, for at se, om drengen skulle være der. Han var vant til at gå på jagt, og det havde gjort hans bevægelser næsten lydløse. Der var ikke mange af trinene, der knirkede, nu da de var blevet lagt om.

Han nåede op til afsatsen og hørte vandet løbe. Badeværelsesdøren stod på klem, og der så ikke ud til at være nogen derinde. Han puffede døren ind til det store soveværelse op, og der sad Matt på sengen og stirrede hen på hullet. Så kiggede han op og blinkede.

Byron kunne se, at han havde regnet med, at det var en anden, der kom. Han blev stående i døråbningen. Han var ikke længere bange for, hvad Matt McCarthy kunne finde på.

„Hvor er Isabel?“ spurgte Matt. Han var helt grå i hovedet bortset fra to hektiske røde pletter på kinderne.

„Du skal gå nu,“ sagde Byron med rolig og lav stemme. Men hans blod bruste så voldsomt gennem hans krop, at han var sikker på, det kunne høres.

„Hvor er Isabel?“ gentog Matt. „Det var jo meningen, at hun skulle komme op og snakke med mig.“

„Du har lige skræmt Kitty fra vid og sans,“ sagde Byron. „Gå med dig. Nu.“

„Prøver du at smide mig ud af det her hus? Hvad bilder du dig ind?“

„Du tyranniserer jo alt og alle.“ Nu kunne Byron mærke en gammel vrede, en vrede, han i årevis havde bidt i sig. „Du kan finde på at skræmme en ung pige for at få det her hus. Men ved du hvad, Matt, nu er det slut.“

Matt sad igen og kiggede ind gennem hullet i væggen. Vandet var nu nået op til kanten af badekarret og løb ud over kanten. Det var, som om han slet ikke havde hørt Byron.

„Du har bare at skride nu,“ sagde Byron og gjorde sig klar til at smide Matt ud. „Ellers ...“

Matt så på ham. „Ellers hvad? Ellers får jeg med dig at bestille? Jeg behøver bare sige ét ord, Byron.“ Matt lo, som ad en vittighed, han var den eneste, der forstod. „Bare ét ord. Prøveløsladelse. Skal jeg stave det for dig? P-r-ø-“

Den brusende lyd i Byrons ører blev uudholdelig. Han så Matts hånlige smil og døde øjne og blev pludselig ligeglad med konsekvenserne. Han tænkte ikke på andet end at få stoppet den mand og vist ham, at han ikke længere kunne skræmme og snyde folk og udnytte Isabel. Han knyttede næven og trak den bagud ...

Og luften blev suget ud af ham, da der i samme nu lød en frygtelig knagende, knasende lyd, og badeværelsesgulvet begyndte at give efter ...

Byron, tænkte Isabel og tog sin violin op. Hun prøvede at komme i tanke om noget lystigt og muntert, hun kunne spille. Det hele skulle nok blive godt igen, for nu var han her. Han ville sørge for, at der ikke skete noget ... Da der lød en splintrende, knasende lyd, sænkede hun instrumentet og snurrede rundt ...

Det lød som et pistolskud i den stillestående luft, en frygtelig og uhyggelig lyd, den sugede nærmest al luft til sig, og så lød der en dyb rumlen, et højt knirk og derefter et øredøvende brag af træ og tegl, ledsaget af en skræmmende klirren af glas, der gik itu. Det Spanske Hus faldt sammen om sig selv, som om der var opstået en stor revne i jorden mellem husets to fløje. Jorden rystede, og ænderne gik skræppende på vingerne inde fra sivene, mens bygningen styrtede sammen. Isabel, Kitty og gæsterne bare stirrede og glemte helt at trække vejret, og så var hele huset kollapset og styrtet i grus, og en stor støvsky rejste sig og fyldte det tomrum, hvor der før havde stået en bygning. Og så lagde støvet sig, og der, aftegnet mod den blå himmel, var husets halvt sammenstyrtede facade og bagerste mur – de splintrede bjælker strittede op som brækkede knogler, gulve og mure var nu bare murbrokker, og en tynd vandstråle løb ud af et brækket vandrør inde i midten, som et lille festligt springvand.

Der var ingen, der sagde noget. Alt stod stille. Isabel kom med et lille chokeret gisp og slog hænderne for munden, og lidt efter begyndte Kitty at jamre; det var en skinger, mærkelig lyd. Hun rystede voldsomt over hele kroppen, og hendes øjne var stift rettet mod det sted, hvor hendes hjem havde været. Og så, da hun endelig kunne sætte ordene sammen, sagde hun: „Hvor er Thierry?“

Laura stirrede ud ad forruden – hun kunne ikke fatte det, hun lige havde været vidne til. Det var så vildt og uvirkeligt, at hun sad som naglet til sædet. Der var ikke længere noget hus, der hvor der for et øjeblik siden havde stået et – nu var der kun et uhyggeligt skelet med to sider, og rummenes indre var blottet – tapet, et billede, som hang skævt på en væg, et halvt børneværelse, hvor der stadig var plakater på væggen.

På bagsædet omme bag hende peb den gamle hund.

Det lykkedes hende at fumle døren op, og hun steg ud. Der stod en flok chokerede teenagere pakket ind i håndklæder og klumpede sig sammen på grusvejen. Isabel stirrede på huset med hænderne for munden. Så var Fætrene bag hende – Henry stod med mobiltelefonen trykket ind til øret, mens han råbte instrukser. Pottisworth, tænkte hun fraværende – hun kunne mærke den ondskabsfulde mands ånd i det her, høre hans ubehagelige kaglende latter, da et stykke træ blev splintret, og en enkelt rude lidt forsinket blev knust.

Og så gik Nicholas med lange skridt hen mod hende – han var fuldstændig askegrå i ansigtet og knugede stadig sin mappe ind til sig.

„Hvad i alverden?“ sagde han. „Jeg stod henne i garagen. Du godeste!“

Og hun kunne ikke andet end at ryste på hovedet. De begav sig hen mod haven.

„Thierry!“

De kom rundt om hjørnet, og Lauras hjerte røg straks helt op i halsen på hende.

„Thierry!“ Isabel stod på græsset et par meter væk. Hendes hår stod vildt ud til alle sider, og da hun forsøgte at gå fremad, gav benene efter under hende, og hun sank sammen på græsset.

„Åh ... nej, nej,“ hviskede Laura. „Ikke den lille dreng.“

Nicholas rakte ud efter hendes hånd, men hun var så lammet af rædsel, at hun ikke kunne tage den.

„Det er Matt,“ sagde Nicholas. „Han må have svækket hele husets konstruktion. Jeg er fuldstændig sikker på, at det var bundsolidt, første gang jeg så det.“

Laura kunne ikke få øjnene fra Isabel Delancey. Hun var fuldstændig hvid af skræk, og hendes øjne var helt tomme.

Omme bag hende hulkede datteren.

„Mor?“ var der en, der råbte. Og igen: „Mor?“ Isabel vendte sig om, og Laura tænkte, at hun aldrig ville glemme hendes ansigtsudtryk, lige i det øjeblik drengen kom ud mellem træerne sammen med sin hundehvalp. „Mor?“

Så hurtigt de bare fødder kunne bære hende, løb hun hen over græsset, forbi dem alle sammen, og så havde hun ham i sine arme, og hun hulkede så voldsomt, at Laura opdagede, at hun også var begyndt at græde. Laura så på hende, hørte hende græde. Så sorgen og smerten, som til dels skyldtes hendes eget begær.

Pludselig følte hun sig så påtrængende og vendte sig om mod huset, der nu ikke var andet end et stort splintret hul midt inde i skoven. Facaden var en maske af røde mursten med to tomme vindueshuller som øjne, og døråbningen var en åben, forfærdet mund.

Og ud ad denne dør kom hendes mand i det samme vaklende, han blødte fra hovedet, og den ene arm hang i en underlig vinkel. Han virkede ikke mere berørt, end hvis han havde været ude og tage mål til en opgave.

„Du godeste,“ hviskede Nicholas.

Pludselig kunne hun se, hvor sindsforstyrret Matt var blevet.

„Laura?“ sagde Matt og trådte hen over murbrokkerne, og det gik op for hende, at selv om Matt McCarthy kun var få hundrede meter væk fra sit hjem, så var han faret vild.

„Tak,“ sagde Isabel til en eller anden ukendt gud, og hun kunne slet ikke give slip på sin søn igen. „Åh tak Gud. Åh du godeste, jeg troede ... Det ville jeg ikke have kunnet bære. Det ville jeg ikke have kunnet bære.“ Hun indåndede Thierrys duft, nægtede at give slip på drengen, som var helt våd af hendes tårer.

„Vi har talt alle de unge mennesker,“ sagde Henry. „De er alle sammen okay.“

„Sørg for, at de holder sig langt væk fra huset,“ sagde Asad og tog sig et pust af inhalatoren. „Vi burde faktisk få dem helt ned til søen.“

Så lød der endnu en dyb rumlen. „Hvad var det?“ spurgte Kitty.

Mens de forfærdede så til, styrtede bagvæggen i den vestlige fløj sammen, den sidste halvdel af det store soveværelse skælvede og kollapsede så, nærmest i slowmotion, i en sky af mursten og glas. Der lød et råb fra de unge mennesker nede på græsset, og nogle af dem løb ned mod søen. Isabel slog armene om sine børn og holdt hænderne beskyttende op for deres ansigter. „Det er okay,“ mumlede hun. „Det er okay. I er i sikkerhed.“

„Men hvor er Byron?“ spurgte Kitty.

„Byron?“ sagde Thierry forundret.

„Han gik hen for at finde Thierry,“ sagde Kitty fortumlet og så hen mod det sted, hvor kælderrummet havde været.

„Åh nej nej,“ sagde Henry.

Isabel styrtede hen over græsset, og så lagde hun sig på knæ og kylede murbrokker til side. „Ikke igen,“ mumlede hun med en stemme, som var grødet af skræk. „Ikke igen. Ikke også dig.“ Og så, da det også var gået op for alle de andre, hvad der var galt, kom de også hen og hjalp med at fjerne murbrokkerne. Teenagernes slanke lemmer blev røde af murstøv, og Isabels hænder blev forrevne og blodige. „Byron!“ råbte hun. „Byron!“

Fætrene stod sammen med Kitty og Thierry og pakkede dem ind i håndklæder, selv om solen varmede. Thierry rystede og var helt bleg. Henry hældte en sodavand op til ham. „Er det min skyld?“ hørte Isabel sin søn spørge, og det fik hendes ansigt til at krakelere.

Seks af de unge stod og rykkede i et tagspær og stønnede af anstrengelse, da det endelig kom fri. Kittys venner råbte til hinanden, advarede om glasskår og store søm, der stak ud. To af pigerne græd, og en af dem stod lidt væk og snakkede i mobiltelefon.

„De kommer snart,“ sagde Henry som for at berolige sig selv. „Brandvæsenet og ambulancen. De skal nok finde ham.“

Isabel fortsatte med at arbejde sig igennem murbrokkerne med rytmiske bevægelser. Hun smed murstenene om bag sig, en, to, tre, forsøgte at se, om der var et hulrum nedenunder, en, to, tre, og så kaldte hun igen. Hendes vejrtrækning var ujævn, og hjertet hamrede i brystet på hende.

„I må ikke gå hen over noget,“ råbte Asad. „Hvis han er nedenunder, risikerer vi, at der falder noget ned på ham.“ Som for at bekræfte det, han havde sagt, hvinede to af teenagerne, da et stykke træ gav efter under dem, og de blev hevet i sikkerhed af to kammerater.

„Få dem væk,“ råbte Asad. „Gå væk, alle sammen. Der er stadig fare for, at facaden styrter sammen.“

Det var håbløst. Isabel satte sig ned og kastede et blik på uret. Der var næsten gået tyve minutter, og de anede stadig ikke, hvor han var. Stemningen blev mere og mere kaotisk og hysterisk. Omme bag hende var to af teenagerne kommet op at skændes om, hvordan de skulle bære sig ad med at løfte et spær. Henry og Asad sagde til dem, at de skulle holde op med det, de lavede, og gå væk derfra. Og hele tiden kunne hun høre, hvordan Kitty forsøgte at trøste Thierry og sige til ham, at det nok skulle gå alt sammen.

Men det troede Isabel ikke på. Byron var jo et sted i ruinen. Og hvert minut talte. Hjælp mig, sagde hun i tankerne til ham, og sveden løb ned mellem hendes skulderblade, mens hun flåede i endnu et stykke træ. Hjælp mig med at finde dig. Jeg vil ikke kunne bære også at miste dig. Så satte hun sig tilbage på hælene og trykkede hænderne mod øjnene.

Sådan sad hun, bomstille, i et helt minut, og kastede så et blik bagud. „Vær lige stille!“ råbte hun. „Vær stille, alle sammen!“

Og i det samme hørte hun det: lyden af en hund, der gøede helt vildt. „Thierry!“ råbte hun. „Hvor er Byrons hunde henne? Hent hans hunde!“

Thierry lyste op. Mens de andre forundrede så til, styrtede han hen til den anden ende af søen til Byrons bil og lukkede Meg og Elsie ud. De fløj hen over plænen og satte kursen direkte mod den fjerneste ende af huset.

„Stille! I skal være helt stille nu!“ råbte Isabel, og så blev der fuldstændig tyst, og stilheden var mere uhyggelig end det brag, der havde lydt kort før. Kitty, som Henry holdt om, prøvede at lade være med at hulke, og Isabel kastede sig ned ved siden af hundene og råbte igen: „Byron!“ med en myndig stemme, der næsten lød helt fremmed for hende selv. „Byron!“

Det var, som om stilheden varede tusind år, længe nok til at Isabels hjerte stod stille af bare skræk, og hun kunne ligefrem høre sin datter klapre med tænderne. Selv fuglene tav, og der var ikke den mindste vind, der rørte sig i fyrretræerne. Her midt i skoven trak tiden sig sammen og stod stille.

Og så, netop da sirenen kunne høres i det fjerne, gav hundene lyd fra sig igen, først peb de, og så gøede de mere og mere hysterisk og skrabede med poterne i en bunke med bjælker, og da hørte de det.

Hans råb.

Hendes navn.

Det var den skønneste musik, Isabel nogensinde havde hørt.

Alt i alt var Byron sluppet billigt, sagde ambulancefolkene. Han havde muligvis brækket et kraveben, og han havde fået en flænge i det ene ben og godt med knubs og skrammer. De ville beholde ham på hospitalet natten over for en sikkerheds skyld. Han lå på båren, mens ambulancefolkene snakkede frem og tilbage, og politiradioerne skrattede og hvislede, og Laura McCarthy så mrs. Delanceys søn gå hen til ham. Uden at sige noget, og uden at de andre voksne omkring dem lagde mærke til noget, lagde han hovedet mod Byrons hånd og lagde sin hånd på hans overkrop, som var dækket af et tæppe. Byron løftede hovedet for at se, hvem det var, og så blinkede han og strøg drengen over kinden med en skrammet hånd. „Det er okay, Thierry,“ sagde han så stille, at Laura næsten ikke kunne høre ham. „Jeg er her endnu.“

Da de flyttede ham over i ambulancen, gik hun hen til ham. Hun fiskede papirerne op af sin håndtaske og lagde dem i Byrons forbundne hånd. „Jeg er ikke sikker på, hvad det er værd nu, men du kan lige så godt få det,“ sagde hun hurtigt og vendte sig væk, inden han kunne nå at sige noget.

„Laura?“ sagde Matt. Han stod mellem to betjente og havde store forbindinger på og et tæppe over skuldrene. Han lignede et barn – hjælpeløs, sårbar. Der er ikke noget tilbage af ham, tænkte hun. Han er fuldstændig smadret, ligesom huset.

I sidste ende var det så enkelt. Hun vendte sig om mod Nicholas, lagde hånden på hans kind og mærkede huden under sine fingerspidser, musklerne i hans kæbe. Han var et godt menneske. Et menneske, som havde kæmpet sig op igen. „Undskyld,“ sagde hun stille. Så tog hun sin forvirrede mand under armen og gik med ham hen til politibilen.

Kapitel 25

Den nat sov de på Byrons hospitalsstue. Thierry ville ikke gå fra ham, og der var ikke andre steder, de kunne være. Da sygeplejerskerne hørte, hvad der var sket, gav de dem deres egen stue, og da Kitty og Thierry havde lagt sig op i de to ekstrasenge og var faldet i søvn, helt grå i hovederne efter den udmattende dag, sad Isabel mellem dem og forsøgte at lade være med at tænke på, hvordan det kunne være gået.

Hun lå og lyttede til de klassiske hospitalslyde: bløde sko, som knirkede mod linoleumsgulve, dæmpede samtaler, bippen fulgt af råb om hjælp. På et tidspunkt døsede hun hen og sov et par timer og drømte om høje brag, indtil hendes datters stille gråd og Thierrys forundrede „Mor?“ fik hende til at vågne med et sæt.

Hvis det var sket for et halvt år siden, dengang hun stadig ledte efter tegn fra oven, ville hun have sagt, at det var Laurent, som havde reddet dem, at han på en eller anden måde havde beskyttet dem. Men nu, hvor hun stod og stirrede på manden i sengen overfor, vidste hun, at det ikke var tilfældet. Der var ingen sammenhæng, ingen mening med noget som helst. Enten har man heldet med sig, eller også har man ikke. Enten dør man, eller også gør man ikke.

Lidt i fem begyndte dagen at gry, et koldt blåligt skær viste sig bag de lysegrå lamelgardiner og lyste langsomt den mørke stue op. Hun strakte sig og mærkede, hvor anspændt hun var i nakken og skuldrene. Så, da hun var sikker på, at begge hendes børn sov, gik hun hen og satte sig i stolen ved siden af Byrons seng. Når han sov, så han ikke spor vagtsom ud. Trækkene i det vejrbidte ansigt var mildnet. Al tvivlen, vreden og udmattelsen var borte.

Hun tænkte på, hvordan han uden tøven var løbet derhen, hvor han havde troet, at Thierry var i fare. Hun tænkte på hans afslappede, selvsikre smil, da han var kommet tilbage til huset dagen forinden. Hans blik havde været så direkte, fyldt med noget, ikke engang han kunne skjule. Og Isabel så en fremtid, måske for første gang siden Laurent døde. Hun så sin søn smile, hørte hans høje, klare stemme. Hun så sin datter, som nu igen slap for at skulle være voksen alt for tidligt. Hun så, om ikke ligefrem lykken, så i hvert fald en chance for at finde den igen.

Han følte det samme som hende – det var hun sikker på. Det her er ikke bare impulsivt, sagde hun til sig selv. Det er det mest velovervejede, jeg nogensinde har gjort. Langsomt bøjede hun sig ned og kyssede ham på læberne, som var overraskende bløde og smagte af hospital, desinfektionsmiddel, industrisæbe og neden under alt det, lidt af skov.

„Byron,“ hviskede hun og kyssede ham igen, og hun mærkede hans skrammede hænder omkring sig, lod sig igen blive holdt om, mens han vågnede og mumlede hendes navn. Hun lagde sig ned til ham, og så kom tårerne, hun græd af taknemlighed over, at han var der, at hun igen blev holdt om, at hun måske atter var elsket og ønsket. Hun var glad for, at Laurent ikke længere stod som et spøgelse mellem dem, at hun ikke hørte nogen bebrejdelse eller følte nogen skyld. Han var der ikke længere, sådan som han havde været med Matt.

Der var kun Byron.

Man kan vælge at gribe lykken eller vælge at lade være.

Og lidt senere, da hun løftede hovedet for at se på ham, blev hun helt rystet over, hvor bekymret han så ud. „Har du ondt?“ spurgte hun og lod fingeren løbe hen over hans pande, mens hun nød den luksus, det var at få lov at røre ham.

Han svarede ikke. En bule ved hans ene tinding havde i løbet af natten fået alle regnbuens farver.

„Jeg kan godt finde noget smertestillende til dig.“ Hun forsøgte at komme på, hvor sygeplejersken havde stillet pillerne.

„Undskyld,“ sagde han stille.

„For hvad dog?“

Han rystede på hovedet.

Hun trak sig tilbage. „Hvorfor siger du undskyld?“

„Jeg kan ikke det her. Det må du meget undskylde.“

Der kom en lang, tung pause.

„Jeg forstår ikke.“ Hun satte sig op i sengen.

Der gik et øjeblik, før han sagde noget. Uden for døren til stuen var der en telefon, der ringede højt og længe, men den blev ikke taget.

„Det vil aldrig komme til at fungere.“ Han talte lavt og tøvende.

Men jeg ved, hvad jeg følte lige før, havde hun lyst til at sige. Jeg ved, hvad du følte lige før. Men de ord mindede om det, Matt havde sagt i protest over hendes afvisning. „Sikke noget sludder.“ Hun forsøgte at smile. „Kan vi ikke bare ... se, hvad der sker?“

„Vil du virkelig kunne gøre det? Bare hoppe ud i det og håbe på det bedste?“ Han fik det til at lyde så hasarderet.

„Det var ikke det, jeg mente.“

„Isabel, vi er alt for forskellige. Det ved du også godt.“

Hun stirrede på ham, på hans mund, som var blevet til en stædig streg. Han ville ikke se hende i øjnene. Hun dæmpede stemmen. „Du ved det godt, ikke?“

„Hvad ved jeg?“

Børnene sov stadig.

„Det med Matt.“

Han skar en forpint grimasse, sådan som hun havde frygtet, at han ville gøre.

„Jeg vidste det bare. Alt det her er bare en undskyldning. Godt, så skal jeg fortælle dig om det, der skete mellem Matt og mig. Det var den nat, strømmen gik, og jeg var fuld og ensom, og jeg var så langt nede, som jeg overhovedet havde været, siden Laurent døde, og hvis jeg skal være helt ærlig, så troede jeg inderst inde, at det var noget, jeg havde lyst til.“

„Du behøver ikke fortælle mig ...“

Hendes stemme var fast. „Jo, det gør jeg. For det skete, og det var en kæmpestor fejl. Og jeg har fortrudt det hver eneste dag lige siden. Men det, jeg gjorde dengang, har ikke noget at gøre med, hvad jeg føler for dig.“

„Jeg behøver ikke høre ...“

„Jo, du gør. For det er ikke sådan, jeg er. Jeg er ikke sådan en, der bare kaster mig om halsen på hvem som helst.“

„Jeg har ikke ...“

„Ved du hvad? Inden da havde jeg aldrig været i seng med andre end Laurent! Indtil jeg var seksogtredive, havde jeg kun været i seng med én mand ... det har jeg tit selv grinet ad. Matt ...“

„Det har ikke noget med Matt at gøre!“ Hans stemme eksploderede ud i den lille hospitalsstue. Kitty rørte på sig, og Byron dæmpede stemmen. „Jeg ved godt, at han var hos dig den nat. Jeg var der jo, husker du nok. Men jeg tænkte ikke dårligt om dig af den grund. Jeg har aldrig tænkt dårligt om dig. Matt og alt det med huset kamuflerede jo bare sandheden.“

„Sandheden?“

Han sukkede dybt. „At det ikke ville komme til at fungere.“

„Hvordan kan du sige det? Hvordan kan du vide det?“

„Isabel ...“

„Hvorfor vil du ikke engang prøve?“

„Jeg har ikke noget at tilbyde dig. Ikke noget hjem. Ingen tryghed.“

„Jeg er ligeglad med alt det.“

„Det er, fordi du har det. Det er så nemt at sige, når man har det.“

Han nægtede at møde hendes blik.

Hun ventede.

„Jeg vil ikke have, at du om et års tid ser på mig og føler ... noget andet. På grund af det, jeg ikke har.“

De sad tavse i et par minutter. „Ved du, hvad der skete derude i går, Byron?“ sagde Isabel så. „Det mest uhyggelige, jeg nogensinde har været ude for. Du og Thierry kunne begge være blevet slået ihjel.“ Hun holdt sit ansigt helt tæt på hans. „Men det gjorde I ikke. Alle overlevede. Alle overlevede. Og hvis der er én ting, jeg ved, én ting, jeg har lært i løbet af det sidste år, så er det, at man skal gribe ud efter lykken, når den viser sig.“

Hun kunne høre, at Thierry var ved at vågne i sengen bag hende, men hun var ligeglad. „Det var dig, der holdt os oppe,“ sagde hun. „Thierry, børnene ... Du gav dem noget tilbage.“ Hun var lige ved at græde. „Noget, de havde brug for. Noget, jeg havde brug for. Du må ikke gøre det der, Byron. Du må ikke skubbe mig væk. Alt andet er lige meget.“

Han bed tænderne hårdt sammen. „Isabel ... jeg er realist. Jeg kan ikke lave om på, hvordan tingene er,“ sagde han og drejede hovedet væk fra hende. „Det er bedst sådan her. Tro mig, det er det virkelig.“

Hun ventede på, at han sagde noget andet. Men der kom ikke noget. Endelig rejste hun sig op og blev en lille smule svimmel, måske på grund af søvnmangel eller chok. „Er det virkelig det? Efter alt, hvad der er sket? Efter alt, hvad vi har været igennem? Har du tænkt dig at skubbe mig fra dig, fordi jeg er husejer?“

Han rystede på hovedet. Og så lagde han sig med besvær om på siden og lukkede øjnene, så han ikke kunne se på hende.

Fætrene gav dem lov til at låne lejligheden oven over butikken. Venner og naboer havde også tilbudt dem husly, men det her var det eneste sted, hvor de kunne være alle sammen. Isabel ville ikke være for tæt på Det Spanske Hus, men underligt nok ville hun heller ikke for langt væk fra det. Forsikringspapirerne var stadig inde i det, og det samme var alle hendes andre vigtige papirer.

Asad gav hende nøglerne til lejligheden. „I må blive her lige så længe, I har lyst,“ sagde han. „Det er ikke særlig luksuriøst, men der er i det mindste nok at spise og drikke. Vi har tømt det meste af lageret og lånt nogle drømmesenge, så hvis ikke I har noget imod at bo lidt klemt, kan det godt bruges. Der er i det mindste et sted at sove til jer alle og et badeværelse.“

Isabel satte sig tungt ned på sovesofaen, og Kitty og Thierry puttede sig ind til hende, og så begyndte hun pludselig at le en mærkelig hikkende latter. Et badeværelse. Endelig havde de fået et badeværelse. Thierry så afventende op på hende, som om hun kunne gøre ham tryg. Hun tog sig sammen og smilede. Det var hendes job.

Om morgenen havde de forladt hospitalet uden andet end det, de stod og gik i – ingen tasker, ingen pung, kun en violin. Det var lige meget, sagde hun til Asad. „Det er bare ting, ikke? Og vores familie kan jo leve af ukrudt og kaniner.“ Hun holdt tonefaldet let.

„Ved du hvad, du er måske ikke helt så tomhændet, som du tror,“ sagde Henry. I takt med at nyheden havde bredt sig, var landsbyboerne ankommet i en lind strøm i løbet af dagen, slæbende på alt muligt, som de troede, familien kunne have brug for – tandbørster, gryder, tæpper. Han pegede på poserne og kasserne, som stod henne i hjørnet. „Vi har taget et kig. Der er nok til, at I kan klare jer, indtil pengene fra forsikringen kommer.“

Isabel havde troet, at det var noget fra Fætrenes lager. Nu kunne hun se, at det var alle mulige ting, man har brug for i hverdagen – de var rene, nogle af dem var endda nye, og de var alle pakket omhyggeligt ind og afleveret til dem.

„Men de kender os jo ikke engang,“ sagde Kitty og fiskede et blødt ternet tæppe op.

„Ved du hvad, jeg tror nogle gange, folk i landsbyerne har et dårligere ry, end de har fortjent,“ sagde Henry. „Der er masser af gode mennesker her, også selv om man ikke altid lægger så meget mærke til dem. Gavmilde mennesker. De er ikke alle sammen ligesom ...“

Kitty tog en pose med hen til sofaen. Hun gennemgik tingene og holdt dem frem en ad gangen. Nogle af dem var så betænksomme, at Isabel blev helt bange for, at hun ville komme til at græde igen: en lille toiletpung med makeup og håndcreme, små portionspakker med morgenmadsprodukter, så der var lidt for enhver smag, Tupperware-bøtter med mad. En sandkage. Der var sirlige bunker med rent brugt tøj til dem alle tre. Thierry så overraskende glad ud, mens han holdt en skater-T-shirt frem. Der var kort, hvorpå folk havde skrevet deres telefonnumre, tilbud om hjælp, et par medfølende ord.

„Politiet har fundet din håndtaske med din pung i,“ sagde Asad, „og dine nøgler – altså til bilen,“ skyndte han sig at tilføje.

„Så ser det faktisk ikke så skidt ud endda,“ sagde Isabel. „Vi har jo hinanden, ikke? Resten er bare ting. Det er bare ting.“

Da hun brast i gråd, lagde Asad hånden på hendes skulder og sagde noget om en forsinket reaktion på chokket. Han tændte for elkedlen og sagde til børnene, at de skulle finde nogle småkager. Isabel lod dem bare gøre det. Hun begravede ansigtet i hænderne og kunne ikke fortælle Asad, at hun ikke græd, fordi hun havde mistet alle sine ting, men fordi en mand, hun kun lige havde opdaget, at hun elskede, ikke elskede hende nok til at ville være sammen med hende.

Bilen holdt lidt skævt parkeret. Byron havde stillet den der i lysningen ved siden af søen halvandet døgn forinden, da han skulle til fødselsdagsfest. Han havde glemt at låse den, fordi han havde haft så travlt med at komme hen på græsplænen til de andre.

Han smed sin taske ind på passagersædet. En nabo havde sat en seddel med sit telefonnummer og et tilbud om hjælp fast under vinduesviskeren, og Byron tog forsigtigt papiret ud. Han blev helt rørt. Han havde lige hentet sine hunde hos en landmand, som havde passet dem for ham, og nu stod han ved siden af Land Roveren og så dem jagte hinanden rundt om søen i lutter begejstring over at komme tilbage til det, de kendte.

På den anden side af vandet var der spændt afspærringstape op omkring resterne af huset. Det blafrede i brisen som en knap så festlig udgave af de vimpler, der nu lå gennemblødte på græsset. Køreturen tilbage, synet af alle gæsterne, der sad på græsset og lyttede til musikken – det føltes, som om alt det var sket for flere liv siden. Han havde svært ved at fatte, hvordan huset og tilværelsen for de mennesker, som boede i det, kunne blive ændret så totalt i løbet af få sekunder. Han kunne ikke lade være med at tænke, at sammenstyrtningen ikke havde været farlig for ham, sådan som alle andre åbenbart mente, men faktisk havde reddet ham.

Fra ham selv.

Byron blev pludselig så forfærdelig træt, og han orkede næsten ikke den lange køretur tilbage til Brancaster. Hans søster, Janet, som havde besøgt ham på hospitalet ved middagstid, ville have, at han skulle flytte hjem til dem. „Du ser jo skrækkelig ud,“ havde hun sagt. „Du trænger til, at der er nogen, der tager sig lidt af dig.“ Men Byron havde ikke lyst til at være sammen med nogen. Han havde ikke lyst til at bo hjemme hos andre. Han ville ikke kunne holde ud at skulle gå og se på, hvor lykkelige de var sammen. „Jeg tager tilbage til Brancaster,“ havde han sagt.

„Somme tider,“ havde hun svaret, „er du din egen værste fjende.“

Byron gik langsomt hen mod ruinen af huset – han ville lige tage et sidste kig på det, inden han tog af sted. I fireogtyve timer havde han boet i det helt legitimt. Han kunne næsten ikke huske, at han nogensinde havde følt sig så godt tilpas, som da han var vågnet i det soveværelse. Men han kunne jo ikke være blevet der. Og hun løj for sig selv, når hun nægtede at se det i øjnene.

Byron standsede foran den østligste ende af huset og samlede en lille hvid kande op. Hanken var brækket af. Der lå så mange ting begravet her. Resterne af Isabels families liv lå nu nede i jorden og ville måske ende på en eller anden losseplads. Han holdt den lille kande op og så for sig, hvordan den havde stået inde i køkkenet, og han forsøgte at lade være med også at se hendes ansigt for sig. Hun havde set lige så knust ud, som hun havde gjort, da hendes hus sank i grus. Men han havde jo ikke noget at tilbyde hende. Hvis han først fik hende og siden mistede hende igen, hvis han skulle se hendes kærlighed blive til irritation, når han endnu en gang fik nej til et job eller ikke kunne skaffe nok penge, hvis han skulle se hendes opgivende blik, hver gang hun hørte noget landsbysladder om ham, hvis han skulle se hendes følelser svinde bort – alt det ville gøre uendelig meget mere ondt, end hvis han aldrig havde haft hende.

Han ville bare være alene med sine hunde. Det var meget nemmere.

Meg og Elsie trængte nok til at få noget at spise, og hans løn var i Brancaster. Han stak hånden i lommen i håb om at finde lidt småmønter, som han kunne købe hundemad for, og fandt noget sammenfoldet papir. Det var to eksemplarer af det samme dokument. Han forsøgte at komme i tanke om, hvor han havde fået dem fra, og kunne svagt huske, at Laura McCarthy havde stukket dem i hånden på ham, lige inden han kørte væk i ambulancen.

Min fyreseddel, tænkte han. Mr. og mrs. McCarthy havde virkelig sans for timing. Han foldede papirerne ud og skimmede ordene, og så stod han helt stille. Han læste teksten, vidnernes underskrifter, den håndskrevne besked til Laura McCarthy med Pottisworths håndskrift. Han læste det hele en gang til – han var ikke sikker på, det virkelig var hans navn, som stod skrevet der. Han tænkte på, om det mon kunne være en dårlig spøg, men huskede så, hvordan hun havde set ud i hovedet, da hun rakte ham papirerne – hun havde virket alvorlig og samtidig så underligt lettet. Han tænkte tilbage på Pottisworth, som havde sagt om mr. og mrs. McCarthy, at de var grådige og tog en masse for givet. „De kan næsten ikke vente med at få fingrene i mit hus,“ havde han mukket. „Sådan nogle som dem tror altid, de har ret til en hel masse.“ Byron havde ikke bidt specielt meget mærke i det. Pottisworth havde aldrig vist Byron den mindste smule venlighed eller så meget som antydet, at han havde en særlig plads i hans hjerte. Men hvorfor skulle han også have gjort det? Han havde ikke skrevet det her testamente for at give Byron noget, men for at genere mr. og mrs. McCarthy. Det var en sidste ondskabsfuld prøve for Laura: Den gamle mand havde givet hende begge eksemplarer, så hvis hun ville, kunne hun ødelægge bevismaterialet. Det var en sidste hån mod Matt.

I al den tid, tænkte han, mens sandheden gjorde ham varm indeni, har jeg følt, jeg nærmest skulle sige undskyld for at gå rundt på den jord, som i virkeligheden var min. Jeg gemte mig i mit eget kælderrum. I al den tid har det været mit. Det var så absurd, at han kom til at grine, og hans hunde spidsede ører. Tanken om, at han ejede noget, som var så stort, fik det til at køre helt rundt for ham. Han, Byron, ejede hele butikken.

Og så kom han i tanke om Isabel. Hun ville jo miste alt. Ikke kun huset, men også det, der var inde i det. Hendes opsparing. Alt, hvad hun ejede, var blevet brugt på det. Det, han fik, ville være det, hun mistede.

Byron satte sig på en væltet træstamme med papirerne mellem hænderne. Han stirrede over på søens modsatte bred. Så var han alligevel ikke tomhændet.

Isabel var gået de sidste hundrede meter gennem skoven og stod nu i indkørslen til Det Spanske Hus og stirrede på resterne af huset med armene over kors. Hun havde ladet Kitty og Thierry blive inde i lejligheden sammen med Fætrene – hun havde brugt som undskyldning, at hun havde et ærinde i Long Barton. Men i stedet for at gå i banken eller supermarkedet var hun drejet fra nede ved svinefarmen og kørt ned ad den ujævne grusvej ved skiltet, der nu lidt sent formanede hende: ‘Piv ej’.

Hun havde ikke troet, hun nogensinde ville se det her sted igen. Men hun havde ikke kunnet holde sig væk. Hun måtte bare se det. To gange, mens hun var kørt gennem skoven, havde hun været ved at fortryde og haft lyst til at vende om. Men det var jo lige det, der var problemet med den grusvej – der var ikke noget sted, man kunne vende, før man var helt henne ved huset.

Der havde været så underligt lyst, da hun kom tættere på. Det slog hende, at det jo selvfølgelig var, fordi der ikke længere var en stor rød kasse, som tog alt lyset. Hun stillede bilen i nærheden af det store bjerg af murbrokker, som engang havde været hendes hjem.

Synet gav hende kuldegysninger, selv om det var en dejlig lun aften. Uanset hvor mange gange hun havde sagt til sig selv, at det alligevel aldrig var kommet til at føles som deres hjem, at det kun havde været en midlertidig bolig, så var Det Spanske Hus blevet en del af familien – deres håb, drømme, følelser og familiehistorie var blevet uløseligt knyttet til de mure. Det gjorde næsten helt ondt at se på det sammenstyrtede hus, for det var ligesom at se sin egen familie bragt i knæ.

Isabel græd – hun vidste faktisk ikke helt, hvorfor hun græd, men hun blev bare så trist over, at huset nu var væk. Det var så sørgeligt, at der ikke længere var noget der, hvor der engang havde været noget. At noget var blevet afsluttet, inden det rigtig havde fået lov at begynde.

Hun vidste ikke, hvor længe hun stod der. Den fredfyldte stemning og skovens lyde fik hendes chok og forfærdelse til at fortage sig og blive erstattet af resignation. Et hus er jo bare et hus, og det ser man allertydeligst, når det er blevet revet ned. Det betyder ingenting, har ingen større mening. Det skulle ikke tolkes som noget frygteligt og ildevarslende, at det var styrtet sammen. Det havde været en trist og uelsket bygning, bare sten, mørtel, træ og glas. Det var i virkeligheden ikke noget, som ikke kunne erstattes.

„De må gerne få det,“ havde hun sagt til Nicholas Trent, da han ringede samme eftermiddag for at høre, hvordan de havde det. Og så havde han sagt: „Jeg mente altså det, jeg sagde om, at husets tilstand ikke var noget problem for mig ...“

„De må få det til den pris, De tilbød,“ afbrød hun. „Så længe vi får afsluttet handlen i en fart. Jeg vil bare gerne videre.“

Mens hun stod og huskede tilbage på telefonsamtalen, kom der en hund og stak sin kolde snude ind i hendes hånd.

Hun snurrede rundt, og der var han jo, oven på en bunke mursten et par meter væk – mærkerne på hans ansigt og arme var nu blevet blågrønne.

Hun anede ikke, hvad hun skulle sige. Han så så anderledes ud, lignede slet ikke den mand, hun havde sagt farvel til den morgen. De var blevet ført sammen af ulykken, som af en magnet, og var umiddelbart efter blevet trukket væk fra hinanden igen. Hun ville ønske, han var taget af sted, inden hun kom. Men samtidig var hun også glad for, at han var der. „Jeg skulle bare lige se det,“ sagde hun – hun syntes ligesom, hun var nødt til at forklare, hvorfor hun var der.

Han nikkede.

„Det ... det er ikke så slemt, som jeg havde troet.“ Det var så absurd en bemærkning, at hun selv kom til at grine. „Jeg mente ... jeg mener ... det virker ikke så skræmmende mere.“

„Vi var heldige,“ sagde han.

„På nogle måder.“ Hun kunne ikke holde bitterheden ude af stemmen.

Isabel bøjede sig ned og fiskede et par fotografier og en hårbørste op. Hun forsøgte at lade være med at græde ved synet af deres smadrede ejendele i murbrokkerne. Brandvæsenet havde forsøgt at samle alt af værdi den dag, huset styrtede i grus. „Men jeg ville nu ikke være alt for bekymret for, om der kommer nogen og stjæler jeres ting,“ havde en af brandmændene sagt til hende. „Der er ikke mange, der er klar over, at der ligger et hus her.“

Det var en tankeløs bemærkning. Der lå jo ikke længere noget hus. Hun sagde til sig selv, at hun var ligeglad. Hun ejede jo alligevel ikke længere særlig meget af værdi. Og hun besluttede sig også for at være ligeglad med Byron. Nu vidste hun, at hun kunne klare sig alene. Nu skulle de starte på en frisk. Hun kastede et blik bagud og så, at han stadig stod og kiggede på hende. Et øjeblik var det, som om han skulle til at sige noget, men så tog han sig i det. Hun trådte varsomt gennem resterne af sit gamle liv og mærkede raseriet vokse frem indeni, mens hans øjne brændte sig ind i hendes hud.

Byron så hende gennemgå de ting, der lå på græsset, og hvordan den lidt for store T-shirt bevægede sig mod hendes talje. Han lagde mærke til rifterne på hendes arme og fingre – det var ikke kun mærker fra dagen forinden, men fra de sidste mange måneder. Han anede ikke, hvad han skulle sige til hende, hvordan han skulle undskylde for, hvad han havde gjort. Han vidste ikke, hvor meget han skulle fortælle hende om det, der var sket for ham, om hvordan et liv kunne blive lagt i ruiner og genopbygget på samme tid. Hun tog et par af tingene og knugede dem ind til sig, og så skævede hun endelig til ham og rødmede, da hun så, at han stadig iagttog hende. „Jeg må hellere se at komme tilbage til børnene. Jeg kommer tilbage hertil en anden gang.“

Han blev stående helt stille.

Det var, som om hun ventede på, at han sagde noget, og så, med et lille stramt smil, sagde hun: „Nå, men så farvel.“ Hun strøg en lok hår om bag øret.

Det var, som om de bare var to bekendte, der var rendt ind i hinanden på gaden.

„Isabel,“ sagde han – det lød så højt i den stille luft.

Hun skyggede for solen med hånden, så hun tydeligere kunne se ham mod solens sidste stråler.

„Jeg har fundet dem her.“ Han holdt de krøllede papirer frem.

Hun gik hen mod ham og standsede lidt fra ham. Uden at sige noget tog hun imod dem. „Mine noder,“ sagde hun.

Han kunne ikke få øjnene fra hende. „Jeg ved jo, hvor meget de betyder for dig.“

„Du aner ikke, hvad der betyder noget for mig,“ sagde hun vredt.

Nu blev han helt rystet over det, han så i hendes ansigt, smerten fra det, han havde gjort mod hende. Han kunne se, at hun ikke bare havde trukket på skuldrene over det. Hun skjulte ingenting. I hendes tristhed, hendes vrede, kunne han se en spejling af det, han havde følt, det, han havde skjult for sig selv i flere uger – ja, flere måneder. Og om et kort øjeblik ville hun måske forsvinde ud af hans liv for altid. Hvad gør jeg? spurgte han sig selv. Jeg troede jo, jeg havde flere dage til at finde ud af det her.

„Held og lykke i Brancaster,“ sagde hun stift og gik væk fra ham og hen mod sin bil. Det var, som om hans krop knugede sig sammen af smerte og længsel. Det var så overvældende, så fremmed for ham, at han slet ikke kunne holde det ud. Og det var i det øjeblik, han traf sin beslutning. „Isabel!“ kaldte han. Hun vendte sig ikke om. „Isabel!“

Hun standsede op.

„Ved du hvad ... jeg tog fejl,“ sagde han.

Hun lagde hovedet spørgende på skrå.

„Du havde ret.“ Han gik hen mod hende og trådte hen over nogle løse mursten, mens han prøvede at undgå at snuble over vimplerne.

De stod ansigt til ansigt. Han ventede – han vidste, at alt stod og faldt med, hvad hun sagde nu. „Du er nødt til at fortælle mig sandheden,“ sagde han endelig. „Mente du virkelig det, du sagde? At det ikke betyder noget, hvem der ejer hvad?“

Isabel stirrede på ham. Du har jo ikke forstået det, tænkte hun. Det er mig, der er realisten her. Det er mig, der har lært på den hårde måde, hvad der betyder noget. Jeg vil stadig gerne have dig, om så du aldrig vil komme til at eje noget i resten af dit liv. Hans smukke ansigt var pludselig så sårbart, og hun kom til at tænke på, at han havde kaldt på hende, da han var fanget under det sammenstyrtede hus. Hun kunne opfatte selv de mindste toneforskelle, og hun havde hørt sandheden i hans stemme, til trods for at han ikke selv havde. „Isabel,“ havde han råbt, og lettelsen i hans stemme havde ikke haft noget at gøre med, hvor han befandt sig.

Han løftede hånden, og hun kunne se, at det gjorde ondt. Hun så på den og derefter op på hans ansigt.

„Mente du det?“

„Det er jo bare et hus, Byron.“

Hans hånd var stadig løftet. Hun tog den, hendes hånd føltes så lille i hans, der var så bred og stærk. Du må ikke afvise mig igen, sagde hun til ham i tankerne, mens hun med sit ansigt, sine øjne og sin hånd forsøgte at få ham til at forstå. Hvis jeg tør satse på det, så tør du også. „Det er jo bare et hus!“

Hans mørke og alvorlige øjne så ind i hendes, og hun blev helt slap af skræk.

„Ved du hvad?“ sagde han så og lyste op i et smil. „Du har fuldkommen ret.“

Byron tog Isabel ind til sig, og endelig, efter en ganske kort pause, kyssede han hende. Først tøvende, og så mere og mere inderligt. Endelig kunne hun få lov at nyde duften af hans hud og følelsen af at være i hans arme. Han kyssede hende igen, og hun syntes, det var ligesom at kysse en mand, som ejede hele verden. Og Isabel slog armene om hans hals og lo, mens hun gengældte hans kys, og de blev stående ved siden af murbrokkerne, tæt omslyngede, mens skyggerne blev længere, og nodearkene faldt ud af hendes hånd og blev båret væk af brisen.

Solen var dalet ned bag træerne, da de gik tilbage til hendes bil. Han ville tage tilbage på arbejde dagen efter. Denne nat ville han tilbringe hos familien Delancey i den lille lejlighed oven over butikken. Han ville sove på sofaen. Eller nedenunder, måske. Han vidste, at i naturen sker alt på det sted og til den tid, det er meningen.

Da de nærmede sig bilen, kom han i tanke om det. Han slap Isabels skuldre, bøjede sig ned og samlede en stor sten op. Han fiskede to krøllede ark papir op af lommen og pakkede dem rundt om stenen, og efter et øjebliks tøven kylede han den ud i søen.

„Hvad var det?“ spurgte hun forundret, da hun hørte plasket.

Han så, hvordan ringene bredte sig og forsvandt. „Noget ligegyldigt,“ sagde han og børstede støvet af hænderne. „Noget fuldstændig ligegyldigt.“

Tak

Tak til Karin Leishman og Matthew Souter fra The Alberni Quartet, hvis blændende musikalitet og fortryllende hjem har været en inspirationskilde for mig, mens jeg skrev denne bog.

Som altid tak til min agent Sheila Crowley og desuden til Linda Shaughnessy, Teresa Nicholls og Rob Kraitt fra AP Watt. Tak til Carolyn Mays for hendes redaktionelle arbejde og gode venskab, og til Lucy Hale, Auriol Bishop, Leni Fostiropolous, Kate Howard, Jamie Hodder-Williams og hele medarbejderstaben hos Hodder, navnlig salgsafdelingen.

Tak, fordi I bliver ved med at tro på mig. Også en stor tak til Hazel Orme, som har bogverdenens skarpeste blik.

I tilfældig rækkefølge vil jeg også gerne takke Tony Chapman, Drew Hazell, Barbara Ralph, Fiona Turner, Chris Cheel, Hannah Collins, Jenny Colgan, Cathy Runciman og alle fra Writersblock.

Jeg er Cambridge University Press dybt taknemlig, fordi de gav mig lov til at citere et par linjer af D.H. Lawrences brev til Lady Cynthia Asquith.

Tak til min familie: Lizzie og Brian Sanders og Jim og Alison Moyes. Og frem for alt til Charles, Saskia, Harry og Lockie, mine yndlingsmennesker.

Til sidst vil jeg rette en stor tak til personalet på Emmeline Centre, Addenbrookes Hospital Trust, navnlig Patrick Axon, som mens denne bog blev skrevet forandrede vores liv fuldstændig.

Epilog

Matt McCarthy har ikke været i The Bartons siden. Han og hans kone er flyttet tættere på hendes forældre. Første gang vi hørte, at de skulle flytte, var et par dage efter, at Det Spanske Hus styrtede sammen. Anthony kom hen i lejligheden for at fortælle os det. Der blev sat et Til salg-skilt op ved siden af deres hus, som blev solgt i løbet af en uge. Det kom ikke som den store overraskelse: Der har aldrig været noget i vejen med det hus.

Anthony er startet på en uddannelse – han er gået i lære som automekaniker, og jeg ser ikke ret meget til ham. I en periode var han rigtig sur på sine forældre, men lidt senere fortalte han mig, at hans far havde fået et sammenbrud, og at hans mor havde sagt, at det ikke rigtig nyttede noget at straffe folk for, at de kun var mennesker. Nu bor der en familie fra Suffolk i deres hus. De har to små børn, og nogle gange finder Thierry deres legesager ude i skoven. Så lægger han dem tilbage tidligt om morgenen, på sålbænkene og på hegnet, så de tror, der er feer ude mellem træerne.

Nicholas – vi kalder ham Nicholas nu, for vi endte med at se ham stort set hver dag, mens byggeriet stod på – ville ikke købe Anthonys forældres hus, selv om ejendomsmægleren, mr. Todd, sagde til ham, at han ville kunne tjene en formue på det. Han blev altid lidt underlig, hver gang nogen sagde noget om familien McCarthy, men sådan var der mange, der havde det lige en overgang. Han er taget til London, hvor han nu har gang i nogle andre byggeprojekter. De nye naboer er okay. Vi har ikke ret meget med dem at gøre.

Der var ikke nogen, der blev slæbt i retten for det, der skete med Det Spanske Hus. Forsikringsfolkene fortalte os, at det var svært at sige, præcis hvorfor huset var styrtet sammen, for det havde jo været forsømt meget længe. De fandt borebiller og råd i træværket og fortalte os, at man ikke kan sagsøge folk for sjusket håndværk. Mor gik ikke videre med det. Hun sagde, at hun helst bare ville lægge hele den historie bag sig.

Hun har det okay. Hun tager toget til London to gange om ugen og spiller med orkesteret, og hun er holdt op med at dyrke grøntsager. Nu køber hun dem af Fætrene og siger, at hun gør det med største fornøjelse.

Byron flyttede ud af sin husvogn sidste forår. Han bor i en medarbejderbolig på det gods, hvor han arbejder nu. Det ligger et par kilometer omme på den anden side af Long Barton. Torsdag og fredag passer han de grønne områder omkring de nye huse ved søen, og han bor hjemme hos os de fleste weekender. Jeg har sagt til mor, at det vil være okay med mig, hvis han flytter ind. (Thierry og jeg har altså gættet det – vi er ikke helt dumme). Og desuden skal jeg alligevel på college næste år, men hun siger, at det her passer dem fint. Desuden, siger hun, har alle brug for lidt albuerum, og Byron har brug for mere end de fleste. Når han ikke arbejder, fortæller han folk om træerne, og hvordan man skal beskære dem for at få dem til at vokse bedst, hvilke planter man kan spise og den slags. Han og Thierry er altid udenfor og grave og plante og gøre ved.

Det Spanske Hus er helt væk nu. Vi har efterhånden boet i et af de nye huse ved søen i lidt over et år – der er otte i alt, og de er adskilt af haver med nogle pjevsede ligusterhække, der ikke vokser helt sådan som arkitekttegningerne lovede. Det er ikke et specielt smukt hus. Der er fire værelser og en okay have, som Thierry og Pepper har pløjet helt op, fordi de spiller bold derude, og der er ikke kælet særlig meget for detaljerne inde i huset – ingen fritlagte bjælker, ingen stuk. Min mor siger, at det er et fuldstændig anonymt moderne hus, som kræver et minimum af vedligeholdelse. Når folk så undrer sig over, at hun ser så glad ud, når hun siger det, og ikke virker ærgerlig over, at det ikke har den samme sjæl som et gammelt hus med stråtag eller bindingsværk, så får hun det der glimt i øjet, som hun altid får, lige inden hun begynder at grine.

Og så kaster hun sig over noget mere interessant.

Toner i natten
er oversat fra engelsk
af Marianne Linneberg Rasmussen efter Night Music

Copyright © Jojo’s Mojo Ltd., 2008

Denne udgave: © CICERO/ROSINANTE & CO, København

1. eBogsudgave 2016

Omslagsillustration: © Sarah Gibb

Tilrettelægning af dansk omslag: Lonnie Hamborg / Imperiet

Produktion: Christensen Grafisk

ISBN 978-87-638-4701-8

Enhver kopiering fra denne bog må kun ske efter reglerne i lov
om ophavsret af 14. juni 1995 med senere ændringer.

D.H. Lawrence-citatet s. 7 er gengivet med tilladelse fra Pollinger Limited og

The Estate of Frieda Lawrence Ravagli.

Copyright © The estate of Frieda Lawrence Ravagli.

CICERO er et forlag i ROSINANTE & CO

Købmagergade 62, 3. | Postboks 2252 | DK-1019 København K
rosinante-co.dk

Af samme forfatter:

Sommeren jeg mødte dig

Efter dig

Alene i Paris

Det store spring

Hende du forlod

Honeymoon i Paris

En plus en

Det sidste brev fra din elsker

Mig før dig

Hvalernes sang

Brudeskibet

Table of Contents

- Titelside
- Dedikation
- Citat
- Prolog
- Kapitel 1
- Kapitel 2
- Kapitel 3
- Kapitel 4
- Kapitel 5
- Kapitel 6
- Kapitel 7
- Kapitel 8
- Kapitel 9
- Kapitel 10
- Kapitel 11
- Kapitel 12
- Kapitel 13
- Kapitel 14
- Kapitel 15
- Kapitel 16
- Kapitel 17
- Kapitel 18
- Kapitel 19
- Kapitel 20
- Kapitel 21
- Kapitel 22
- Kapitel 23
- Kapitel 24
- Kapitel 25
- Tak
- Epilog
- Kolofon
- Af samme