Date: 2016-09-15 22:25:51+00:00
Publisher: Novapress
Rights: All rights reserved

Ett provläsningsavsnitt ur Franz Kafkas roman Slottet

Franz Kafka

SLOTTET

Översättning
och kommentarer
Hans Blomqvist
Erik Ågren

BAKHÅLL

ISBN 978-91-7742-369-0
Copyright © 2013 Bakhåll
Översättning och kommentarer
Hans Blomqvist och Erik Ågren
E-boksproduktion Elib AB 2013

BAKHÅLL
Box 1114
221 04 Lund
order@bakhall.com
www.bakhall.com

1 – Ankomsten

Det var sent på kvällen när K. kom fram. Byn låg inbäddad i djup snö. Av slottsberget syntes ingenting, det var inhöljt i mörker och dimma, inte minsta ljussken antydde att där fanns ett stort slott. På träbron som leder från landsvägen till byn stod K. länge och såg upp mot det skenbara tomrummet.

Sedan gick han och sökte nattlogi; i värdshuset var man fortfarande vaken, värden hade visserligen inget rum ledigt men blev så överraskad och förvirrad av den sena gästen att han kunde tänka sig att låta K. sova på en halmmadrass i kroglokalen, K. gick med på detta. Några bönder satt fortfarande kvar och drack öl, men K. hade inte lust att prata med någon utan hämtade själv halmmadrassen på vinden och lade sig i närheten av kaminen. Det var varmt, bönderna satt tysta och lugna, han iakttog dem en stund med trötta ögon, sedan somnade han.

Men det dröjde inte länge förrän han blev väckt. En ung man, klädd som en stadsbo, med ansikte som en skådespelare, smala ögon och kraftiga ögonbryn, stod bredvid honom med värden. Bönderna var också kvar, några hade vänt stolarna för att se och höra bättre. Den unge mannen bad mycket artigt om ursäkt för att han väckt K., presenterade sig som kastellanens son och sa sedan:

– Denna by är slottets egendom, den som bor eller övernattar här bor eller övernattar i viss mening på slottet. Ingen får göra detta utan grevens tillstånd. Men ni har inget sådant tillstånd eller har i varje fall inte visat upp något.

K. hade satt sig upp till hälften och rättat till håret, han tittade på dem underifrån och sa:

– Vad är det egentligen för by jag har förirrat mig till? Finns det ett slott här?

– Just det, greve Westwests slott, sa den unge mannen långsamt, medan en och annan skakade på huvudet åt K.

– Och man måste ha tillstånd för att övernatta här? frågade K., som om han ville förvissa sig om att han inte drömt det han just fått höra.

– Tillstånd måste man ha, blev svaret, och för K. framstod det som grovt hån när den unge mannen sedan slog ut med armen mot värden och gästerna och frågade:

– Eller måste man kanske inte ha tillstånd?

– Då får jag väl skaffa mig tillstånd, sa K. med en gäspning och lyfte på täcket som om han tänkte stiga upp.

– Ja, men av vem? frågade den unge mannen.

– Av greven, sa K., det är väl enda möjligheten.

– Skaffa tillstånd av greven nu mitt i natten? utbrast den unge mannen och tog ett steg tillbaka.

– Går inte det? frågade K. lugnt. Varför väckte ni mig då?

Nu blev den unge mannen ursinnig.

– Landstrykarfasoner! skrek han. Jag kräver respekt för den grevliga myndigheten! Jag väckte er för att meddela att ni omedelbart måste lämna grevens område.

– Nu får det vara slut på det här spektaklet, sa K. med påfallande låg röst, lade sig ner och drog täcket över sig. Ni går lite för långt, unge man, och jag ska återkomma till ert uppförande i morgon. Värden och herrarna här är mina vittnen, om jag överhuvudtaget behöver några vittnen. För övrigt vill jag bara tala om för er att jag är lantmätaren som greven skickat efter. I morgon kommer mina medhjälpare hit i vagn med instrumenten. Själv föredrog jag att fotvandra hit i snön men gick tyvärr vilse några gånger och kom därför fram så här sent. Att det var för sent att anmäla sig på slottet fattade jag själv innan ni upplyste mig om det. Därför nöjde jag mig också med den här sovplatsen, där ni – milt uttryckt – varit ohövlig nog att störa mig. Därmed är det slut på mina förklaringar. God natt, mina herrar.

Och K. vände sig mot kaminen.

– Lantmätare? hörde han hur någon tveksamt frågade bakom hans rygg, sedan blev det helt tyst. Men den unge mannen tog sig snart samman och sa till värden med en röst som var tillräckligt låg för att kunna uppfattas som hänsynsfull mot K.:s sömn men ändå tillräckligt hög för att K. skulle höra den:

– Jag ska ringa och fråga.

Vad nu, fanns det till och med telefon i det här byvärdshuset? Man hade det verkligen välordnat. Just detta med telefonen överraskade K., men på det hela taget var det faktiskt vad han väntat sig. Det visade sig att den satt nästan rakt ovanför huvudet på honom, han hade varit så sömnig att han inte lagt märke till den. Om den unge mannen behövde ringa, kunde han inte med bästa vilja i världen undgå att störa K.:s sömn, frågan var bara om K. skulle låta honom ringa, han bestämde sig för att tillåta det. Därmed var det ju inte längre någon mening med att låtsas sova, så han rullade tillbaka på rygg. Han såg hur bönderna skyggt makade ihop sig och resonerade med varandra, en lantmätares ankomst var ingen liten sak. Dörren till köket öppnades och värdinnans mäktiga gestalt fyllde hela dörröppningen, värden gick på tå bort till henne för att rapportera. Och så började telefonsamtalet. Kastellanen sov, men en underkastellan, en av underkastellanerna, en viss herr Fritz, var där. Den unge mannen, som presenterade sig som Schwarzer, berättade hur han påträffat K., en tämligen sjabbig karl i trettioårsåldern, lugnt sovande på en halmmadrass, med en liten ryggsäck som huvudkudde och en knölpåk inom räckhåll. Han hade givetvis förefallit honom misstänkt, och eftersom värden uppenbarligen försummat sin plikt hade det i stället blivit hans, Schwarzers, plikt att gå till botten med saken. Väckningen, förhöret och det reglementsenliga hotet om avvisning från grevskapet hade K. reagerat mycket ovänligt på, för övrigt kanske – visade det sig senare – med rätta eftersom han påstod sig vara lantmätare och ditkallad av greven. Givetvis var det åtminstone formellt hans plikt att kontrollera detta påstående, och Schwarzer ville därför be herr Fritz att höra efter på centralkansliet om någon sådan lantmätare verkligen väntades till byn och att därefter omedelbart ringa och meddela svaret.

Sedan blev det tyst, Fritz inhämtade upplysningar därborta, och här nere väntade man på beskedet, K. låg kvar som förut, vände sig inte ens om, verkade inte alls intresserad, såg bara rakt framför sig. Schwarzers redogörelse, med dess blandning av illvilja och försiktighet, gav honom en föreställning om den närmast diplomatiska skolning även så obetydliga personer på slottet som Schwarzer lätt kunde visa prov på. Inte heller fliten var det något fel på däruppe: centralkansliet hade nattjänst. Och man gav uppenbarligen besked mycket snabbt, ty redan nu ringde Fritz. Svaret verkade dock mycket kortfattat, ty Schwarzer slängde genast ursinnigt på luren.

– Vad var det jag sa, skrek han, han är inte alls någon lantmätare, bara en simpel, lögnaktig landstrykare, antagligen något ännu värre.

Ett ögonblick trodde K. att alla, Schwarzer, bönderna, värden och värdinnan, skulle kasta sig över honom, och för att undkomma det första angreppet kröp han ner under täcket och gömde sig helt, men just då – han stack försiktigt fram huvudet – ringde telefonen igen, ovanligt ljudligt dessutom, tyckte K. Trots att det var föga troligt att det återigen gällde K., hejdade sig alla och Schwarzer återvände till telefonen. Där lyssnade han först till en längre utläggning och sa sedan med låg röst:

– Ett misstag alltså? Det var synnerligen pinsamt för mig. Har byråchefen själv ringt? Märkligt, märkligt. Hur ska jag nu kunna förklara detta för lantmätaren?

K. spetsade öronen. Slottet hade alltså utnämnt honom till lantmätare. Detta var å ena sidan till nackdel för honom, eftersom det visade att man på slottet visste allt man behövde veta om honom, att man beräknat styrkeförhållandena och leende tagit upp kampen. Men å andra sidan var det till fördel, eftersom det enligt hans mening visade att man underskattade honom och att han skulle ha mer frihet än han från början vågat hoppas på. Och om man med det förvisso skarpsinnigare draget att erkänna honom som lantmätare trodde sig kunna hålla honom i ständig skräck, bedrog man sig, han kände bara en lätt rysning, det var allt.

När Schwarzer förläget närmade sig viftade K. bort honom, han avböjde erbjudandet att flytta över till värdens rum, tog bara emot en sängfösare av värden, ett tvättfat med tvål och handduk av värdinnan och behövde inte ens begära att lokalen skulle utrymmas, ty alla trängde sig redan med bortvända ansikten mot utgången för att inte eventuellt bli igenkända av honom nästa morgon, lampan släcktes och han fick äntligen lugn och ro. Han sov djupt ända till morgonen, endast obetydligt störd några gånger av råttor som kilade förbi.

Efter frukosten, som i likhet med K.:s hela kosthåll enligt värden skulle betalas av slottet, tänkte han genast gå ut i byn. Men eftersom värden – som han dittills, med dennes uppträdande under gårdagskvällen i färskt minne, inte växlat fler ord med än nödvändigt – ideligen slog sina lovar kring honom med något vädjande i blicken, förbarmade han sig och lät honom slå sig ner en liten stund.

– Jag känner ju inte greven än, sa K., han lär löna gott arbete med god betalning, stämmer det? När man som jag reser så långt från hustru och barn, vill man ju ha något med sig hem.

– Vad den saken anbelangar behöver herrn inte oroa sig, dålig betalning hör man aldrig någon klaga på.

– Nåja, sa K., jag är inte blyg av mig och kan nog säga min mening även till en greve, men med höga herrar är det givetvis mycket bättre att göra affärer i all vänskaplighet.

Värden satt mittemot K. längst ut på fönsterbänken, bekvämare vågade han inte sätta sig, och han såg hela tiden med stora, bruna, förskrämda ögon på K. Först hade han trängt sig på K., men nu verkade han helst vilja springa sin väg. Var han rädd att bli utfrågad om greven? Var han rädd att man inte kunde lita på den ”herre” som han ansåg K. vara? K. måste få honom på andra tankar. Han tittade på klockan och sa:

– Nu kommer snart mina medhjälpare, kan du ge dem logi här?

– Javisst, herrn, sa han, men ska de inte bo med dig på slottet?

Avstod han så lätt och så gärna från gästerna, och i synnerhet från K., som han helt sonika hänvisade till slottet?

– Det är inte bestämt ännu, sa K., först måste jag få veta vad jag ska arbeta med. Om jag till exempel ska arbeta härnere, är det bättre att bo härnere. Dessutom är jag rädd att jag inte skulle trivas med livet uppe på slottet. Jag vill alltid vara fri.

– Du vet inget om slottet, sa värden med låg röst.

– Det är sant, sa K., man ska inte vara för snar med sin dom. Ännu så länge vet jag ju inget mer om slottet än att de är kloka nog att välja rätt lantmätare. Kanske har de andra förtjänster också.

Han reste sig för att värden, som nervöst bet sig i läppen, skulle slippa hans närvaro. Det var inte lätt att vinna den mannens förtroende.

På väg ut lade K. märke till ett mörkt porträtt i en mörk ram på väggen. Han hade sett det redan från sin sovplats, men på det avståndet hade han inte kunnat urskilja några detaljer och därför trott att tavlan plockats ut ur ramen så att man bara såg det svarta bakstycket. Men det visade sig nu att det verkligen var en målning, en bröstbild av en man i femtioårsåldern. Huvudet höll han så djupt böjt mot bröstet att man knappt såg något av ögonen, det verkade som om det framför allt var den höga, tunga pannan och den stora, krokiga näsan som tyngde ner hans huvud. Helskägget, som till följd av hans sätt att hålla huvudet var inklämt under hakan, stod ut desto mer nedtill. Vänsterhanden var utspärrad och inkörd i det yviga håret men orkade inte lyfta huvudet.

– Vem är det där? Greven? frågade K.

K. stod framför målningen och vände sig inte ens om mot värden.

– Nej, kastellanen, sa värden.

– En sådan stilig kastellan de har på slottet, sa K., det kan man inte förneka, synd bara att han har en så ohyfsad son.

– Nej, sa värden, drog K. lite närmare intill sig och viskade i hans öra: Schwarzer överdrev igår, hans far är bara underkastellan, en av de lägsta till och med.

I det ögonblicket tyckte K. att värden framstod som ett barn.

– Vilken kanalje! sa K. med ett skratt, men värden deltog inte i skrattet utan sa:

– Även hans far är mäktig.

– Äsch! sa K., du uppfattar ju alla som mäktiga. Mig också kanske?

– Dig, sa han förläget men allvarligt, uppfattar jag inte som mäktig.

– Du är trots allt en ganska skarpsynt iakttagare, sa K., oss emellan sagt är jag nämligen inte alls mäktig. Och därför har jag förmodligen inte mindre respekt för mäktiga personer än du har, jag är bara inte lika uppriktig som du och vill inte alltid erkänna det.

K. gav värden en liten klapp på kinden för att trösta honom och visa sig vänligare mot honom. Nu kostade han i alla fall på sig ett leende. Han var verkligen som en pojke med sitt veka, nästan skägglösa ansikte. Hur hade han egentligen fått tag på sin bastanta, äldre hustru, som man genom en serveringslucka strax intill kunde se röja i köket med armbågarna utstickande från kroppen? Men nu ville inte K. besvära honom med fler frågor och kanske jaga bort det leende han äntligen lockat fram, han gjorde därför bara tecken åt honom att öppna dörren och gick ut i den vackra vintermorgonen.

Nu urskilde han tydligt konturerna av slottet däruppe i den klara luften, ännu tydligare tack vare det tunna snötäcke som låg överallt och efterbildade alla former. För övrigt verkade det vara betydligt mindre snö uppe på berget än nere i byn, där det var minst lika mödosamt för K. att ta sig fram som på landsvägen dagen innan. Härnere nådde snön ända upp till stugfönstren och tyngde de låga taken, men uppe på berget sköt allt lätt och ledigt i höjden, åtminstone såg det ut så nerifrån.

Betraktat på detta avstånd motsvarade slottet i stort sett K.:s förväntningar. Det var varken en gammal riddarborg eller ett praktfullt nybygge utan en omfattande anläggning bestående av endast ett fåtal tvåvåningshus men mängder av hopträngda lägre byggnader; om man inte vetat att det var ett slott, skulle man kunnat tro att det var en liten stad. Ett enda torn kunde K. se, men om det hörde till ett bostadshus eller en kyrka var omöjligt att avgöra. Svärmar av kråkor kretsade runt det.

K. gick vidare med blicken riktad mot slottet, inget annat intresserade honom. Men när han kom närmare blev han besviken på slottet, det var ju bara en ganska eländig småstad, en samling bondstugor som möjligen utmärkte sig genom att alla var byggda av sten, men rappningen hade för länge sedan fallit av och stenen tycktes på väg att vittra sönder. K. kom för ett ögonblick att tänka på sin hemstad, som knappast var underlägsen detta så kallade slott; om K. hade kommit dit bara för att titta på slottet skulle han ångrat den långa vandringen; då skulle det varit vettigare att besöka sin gamla hemstad där han inte varit på så länge. Och i tankarna jämförde han kyrktornet hemma med tornet däruppe. Hemstadens torn som från det breda, röda tegeltaket så beslutsamt, så djärvt smalnade av mot skyn, en jordisk byggnad – vad annat kan vi bygga? – men med högre mål än den låga bebyggelsen och större uttryckskraft än den grå vardagen. Tornet häruppe – det enda torn man kunde se, det visade sig nu höra till ett boningshus, kanske slottets huvudbyggnad – var ett fantasilöst rundtorn, barmhärtigt nog delvis täckt av murgröna, försett med små fönster som just nu glänste i solen – vilket gjorde ett nästan vansinnigt intryck – och med ett altanliknande tak, vars tinnar tvekande, oregelbundet och darrigt, som om de tecknats av en osäker eller slarvig barnahand, sköt upp mot den blå himlen. Det var som om någon sorgsen invånare, som lämpligen borde låtit sig spärras in i husets mest avsides belägna rum, hade brutit igenom taket och rest sig upp för att visa sig för världen.

Återigen gjorde K. halt, som om han tänkte klarare när han stod stilla. Men han blev distraherad. Bakom bykyrkan, där K. stannat till – egentligen var det bara ett kapell, utbyggt till något som liknade en lada för att kunna rymma församlingsmedlemmarna – låg skolan. En låg, långsträckt byggnad, som på ett egendomligt sätt verkade provisorisk och väldigt gammal på samma gång, belägen bakom en inhägnad trädgård som nu var ett snötäckt fält. Barnen kom just ut tillsammans med läraren. De flockades kring läraren, allas blickar var riktade mot honom, hela tiden pratade de i mun på varandra, alldeles för fort för att K. skulle förstå ett ord av vad de sa. Läraren – en ung, kortväxt, smalaxlad man, påfallande rak i ryggen utan att det verkade löjligt – hade redan på långt håll noga iakttagit K.; förutom skolbarnen fanns det ju inte heller någon annan än K. inom synhåll. K. var den som hälsade först, eftersom han var främling och den lille mannen såg så myndig ut.

– God dag, magistern, sa han.

Barnen tystnade omedelbart, läraren var säkert nöjd med att det redan var helt tyst när han började tala.

– Ni tittar på slottet? frågade han, vänligare än K. hade förväntat sig men i en ton som om han ändå ogillade vad K. gjorde.

– Ja, sa K., jag är främling här, jag kom till byn först igår kväll.

– Ni tycker inte om slottet? frågade läraren tvärt.

– Hur så? undrade K. en smula förbryllad och upprepade sedan lärarens fråga med en mjukare formulering: Om jag tycker om slottet? Varför utgår ni från att jag inte tycker om det?

– Inga främlingar tycker om det, sa läraren.

För att inte säga något olämpligt bytte K. samtalsämne och frågade:

– Ni känner förstås greven?

– Nej, sa läraren och tänkte vända K. ryggen, men K. gav sig inte utan frågade igen:

– Vad? Känner ni inte greven?

– Varför skulle jag känna honom? sa läraren tyst och tillade sedan högt på franska: Ta hänsyn till att vi har oskyldiga små barn omkring oss.

K. tog sig därför rätt att fråga:

– Skulle jag kunna få hälsa på er någon gång? Jag kommer att stanna här ganska länge och börjar redan känna mig lite ensam, jag hör ju inte till bönderna och antagligen inte heller till slottet.

– Det är ingen skillnad mellan bönderna och slottet, sa läraren.

– Må så vara, sa K., men det förändrar inte min ställning. Får jag hälsa på er någon gång?

– Jag bor hos slaktaren på Schwanengasse.

Detta var visserligen en adressuppgift snarare än en inbjudan, men K. sa ändå:

– Bra, jag kommer.

Läraren nickade och drog vidare med barnaskaran, som genast började stoja igen. De försvann snart nerför en brant sluttande gränd.

Men K. hade nu svårt att koncentrera sig, samtalet hade gjort honom på dåligt humör. För första gången sedan ankomsten kände han sig riktigt trött. Tidigare hade det inte alls känts som om den långa vägen hit tagit på krafterna – hur hade han inte vandrat hela dagarna, sakta men säkert, steg för steg! – men nu visade sig trots allt följderna av den väldiga kraftansträngningen, givetvis mycket olägligt. Han kände en oemotståndlig lust att stifta nya bekantskaper, men varje ny bekantskap gjorde honom bara ännu tröttare. Om han i sitt nuvarande tillstånd tvingade sig att promenera åtminstone till slottsporten, skulle han ha uträttat mer än nog.

Han gick alltså vidare, men det var långt kvar. Vägen, byns huvudgata, ledde nämligen inte fram till slottsberget, den ledde bara nästan fram, sedan böjde den av, till synes avsiktligt, och även om den inte direkt avlägsnade sig från slottet så kom den heller inte närmare. Hela tiden förväntade sig K. att vägen äntligen skulle svänga av mot slottet, han gick vidare enbart därför att han förväntade sig detta, det måste varit tröttheten som gjorde att han drog sig för att vika av från vägen, han förvånade sig dessutom över att byn var så långsträckt, den tog ju aldrig slut, ständigt samma små stugor och nedisade fönsterrutor och snö och ödslighet, men till slut slet han sig loss från vägen som hållit honom i ett så stadigt grepp, han kom in i en smal gränd där snön låg ännu djupare, det var slitsamt att dra upp fötterna som hela tiden sjönk ner igen, han började svettas, blev plötsligt stående och orkade inte gå vidare.

Nåja, han var ju inte övergiven, till höger och vänster låg bondstugor, han kramade en snöboll och kastade den på ett fönster. Strax öppnades dörren – den första dörr som öppnats längs hela bygatan – och där stod en vänlig, skröplig, gammal bonde i brun pälsjacka, med huvudet på sned.

– Får jag komma in till er en stund? frågade K., jag är väldigt trött.

Han hörde inte alls vad den gamle svarade, men han tog tacksamt emot den bräda som sköts ut mot honom så att han snabbt kunde rädda sig ur snön, och efter ett par steg stod han inne i rummet.

Ett stort rum i skymningsljus. Den som kom utifrån såg först ingenting. K. snubblade på en tvättbalja, en kvinnohand hindrade honom att falla. Från ett hörn hörde man några barn skrika. Från ett annat hörn vällde ånga fram och förvandlade skymningen till mörker, K. stod som i ett moln.

– Han är ju full, sa någon.

– Vem är ni? ropade en barsk röst, som sedan uppenbarligen riktade sig till den gamle:

– Varför släppte du in honom? Ska man släppa in alla som stryker omkring på vägarna?

– Jag är den grevlige lantmätaren, sa K. och försökte på detta sätt försvara sig inför den alltjämt osynlige mannen.

– Jaså, är det lantmätaren, sa en kvinnoröst, och sedan blev det alldeles tyst.

– Ni vet alltså vem jag är? frågade K.

– Javisst, sa samma röst korthugget. Att man visste vem K. var tycktes inte tala till hans fördel.

Äntligen skingrades ångorna en aning och K. kunde så sakteliga orientera sig. Det verkade vara allmän tvättdag. I närheten av dörren tvättade man kläder. Ångan kom dock från rummets vänstra hörn, där två män badade i ett träkar med rykande hett vatten, K. hade aldrig sett ett så stort kar, det var ungefär lika stort som två sängar. Men ännu mer överraskande, utan att man exakt kunde förklara vari det överraskande bestod, var högra hörnet. Från ett litet fönster, det enda på rummets bortre vägg, föll ett blekt vinterljus, antagligen från gården, på en kvinna som trött halvlåg i en hög länstol längst inne i hörnet, ljuset fick hennes klänning att glänsa som siden. Hon höll ett spädbarn vid bröstet. Runtomkring henne lekte några barn, troligen bondungar, men hon tycktes inte alls höra ihop med dem, sjukdom och trötthet kan ju göra att även bönder får något förfinat över sig.

Table of Contents

- Omslag
- Provläsning
- Titel
- Copyright
- 1 – Ankomsten