Date: 1908-01-02 05:00:00+00:00
Keywords: Classics; Fiction; American; Literature; Novels; The United States Of America; Adventure; 20th Century; Roman; Historical Fiction
Description: The semiautobiographical Martin Eden is the most vital and original character Jack London ever created. Set in San Francisco, this is the story of Martin Eden, an impoverished seaman who pursues, obsessively and aggressively, dreams of education and literary fame. London, dissatisfied with the rewards of his own success, intended Martin Eden as an attack on individualism and a criticism of ambition; however, much of its status as a classic has been conferred by admirers of its ambitious protagonist. Andrew Sinclair's wide-ranging introduction discusses the conflict between London's support of

Jack London

Martin Eden

Lindhardt og Ringhof

Martin Eden
er oversat fra engelsk af Aslaug Mikkelsen efter
Martin Eden
Copyright © 2019 Jack London og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726123555

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I KAPITEL

DENene lukkede Døren op med en Smæklaasnøgle og gik ind, fulgt af en ung Fyr, som kejtet tog sin Hue af. Hans Klæder var grove og mindede om Søen, og det var klart, at han befandt sig som en Fisk paa tørt Land i den rummelige Forhal. Han vidste slet ikke, hvad han skulde gøre med sin Hue, og han var ved at stoppe den ned i sin Frakkelomme, da den anden befriede ham for den. Det blev gjort ganske stilfærdigt og naturligt, og den kejtede unge Fyr var ham meget taknemlig. „Han forstaar det!“ tænkte han. „Han skal nok hjælpe mig over det.“

Han fulgte lige i Hælene paa den anden, med store Skulderbevægelser og Benene ubevidst anbragt et Stykke fra hinanden, som om det plane Gulv hævede og sænkede sig efter Havets Bevægelser. Det var, som om de store Stuer var for snevre for hans rullende Gang, og han gik i dødelig Angst for, at hans brede Skuldre skulde kollidere med Dørkarmene eller feje Nipstingene ned fra den lave Kaminhylde. Han trak sig forskrækket tilbage fra de forskellige Genstande, og saaledes fordoblede han de Farer, som i Virkeligheden kun eksisterede i hans egen Indbildning. Mellem Flygelet og Bordet i Midten af Stuen, hvor der laa fuldt af Bøger, var der Plads til, at femseks Mænd kunde spadsere ved Siden af hinanden, og alligevel vovede han sig kun med Angst og Bæven ud i Rummet. Hans svære Arme hang slapt ned langs Siderne. Han vidste ikke, hvad han skulde gøre med sine Arme og Hænder, og da det for hans opskræmte Blik saá ud, som om den ene Arm kunde komme til at røre ved Bøgerne paa Bordet, tumlede han over mod den anden Side som en forskrækket Hest og undgik med Nød og neppe Klaverstolen; han lagde Mærke til den andens lette, frie Bevægelser, og for første Gang slog det ham, at hans egen Gang var forskellig fra andre Menneskers. En pludselig Følelse af Skamfuldhed over, at han selv gik saa kejtet, bemægtigede sig ham. Sveden brød gennem hans Pandehud i bitte, smaa Draaber, og han standsede og tørrede sit solbrændte Ansigt med sit Lommetørklæde.

„Stop en halv, Arthur!“ sagde han med et Forsøg paa at skjule sin Ængstelse bag en spøgefuld Optræden. „Det her er for meget paa én Gang for din ærbødige Tjener. Du maa lade mig faa Tid til at trække Vejret. Du véd nok, at jeg ikke havde Lyst til at komme, og jeg kan tænke mig, at din Familie heller ikke er vild efter at se mig.“

„Det skal du ikke tænke paa!“ lød det beroligende Svar. „Du skal ikke være bange for os — vi er saamænd meget jævne Mennesker. Halløj, her er et Brev til mig!“

Han gik tilbage til Bordet, rev Konvolutten op og begyndte at læse Brevet, saaledes at den fremmede fik Lejlighed til at samle sig. Og den unge Mand forstod ham og var ham taknemlig. Han havde selv Evnen til at føle med og forstaa andre, og til Trods for sit forskræmte Ydre havde han alligevel denne Evne i Behold. Han tørrede Panden og saá sig om med et nogenlunde roligt Ansigt, skønt der var et Glimt i hans Øjne som hos vilde Dyr, naar de frygter Fælden. Han var omgivet af det ukendte, angst for, hvad der kunde ske, uvidende om, hvad han burde gøre, vel vidende om, at han gik og opførte sig kejtet, og bange for, at hver Evne i ham var lammet paa samme Maade. Han var stærkt modtagelig, fortvivlende selvbevidst, og det halvt ironiske Blik, som den anden i al Hemmelighed tilkastede ham over Randen af Papiret, var som et Dolkestød. Men han lod sig ikke mærke med, at han havde set det, for en af de Ting, han havde lært, var Selvbeherskelse. Men det Dolkestød ramte ogsaa hans Stolthed. Han forbandede sig selv, fordi han var kommet, og samtidig sagde han til sig selv, at hvordan det saa gik, vilde han føre det igennem, nu da han én Gang var der. Linierne i hans Ansigt blev haardere, og der kom et kampberedt Udtryk i hans Øjne. Han saá sig mere ubekymret omkring, og med sin skarpe Opfattelsesevne følte han, hvorledes hver Enkelthed i det smukke Rum prægede sig i hans Hjerne. Hans Øjne sad meget langt fra hinanden; intet indenfor deres Synskreds undgik ham; og medens de inddrak den Skønhed, der mødte dem, svandt det kampberedte Udtryk og veg Pladsen for en varm Glød. Han var modtagelig for Skønhed, og her var nok til at fange hans Opmærksomhed.

Der var især et Oliemaleri, som fangede hans Blik og holdt det fast. En svær Brænding slog med Larm og Buldren mod en fremspringende Klippe; Himlen var dækket af truende Stormskyer, og udenfor Brændingen laa en klodsrebet Lodskutter — krænget over, saa at hver eneste lille Ting paa Dækket var synlig — og huggede mod en stormfuld Aftenhimmel med Solnedgangens røde Farver. Det var smukt, og det tiltrak ham med uimodstaaelig Kraft. Han glemte sin kejtede Gang og kom nærmere til Maleriet, helt ind til det. Men saa svandt Skønheden af Lærredet. Den største Betuttelse stod at læse i hans Ansigt, medens han stod og stirrede paa noget, som tilsyneladende blot var et sjusket Smøreri. Saa traadte han tilbage igen, og i samme Nu lyste Skønheden ham atter i Møde fra Lærredet. „Det er bare et Narrebillede!“ tænkte han og vendte sig bort fra det, skønt han midt under de mangfoldige Indtryk, han modtog, alligevel fandt Tid til at ærgre sig over, at der var ofret saa megen Skønhed bare paa at frembringe et Narrebillede. Han kendte ikke noget til Malerkunsten. Han var opdraget med Olietryk og Litografier, som altid var lige tydelige og skarpe, hvad enten man saá dem paa lang eller kort Afstand. Han havde ganske vist set Oliemalerier i Butiksvinduerne, men Glasset havde hindret ham i at komme helt nær ind til Billederne.

Han saá sig om efter sin Ven, som stadig sad og læste i sit Brev, og han saá Bøgerne paa Bordet. Der kom et drømmende, længselsfuldt Udtryk i hans Øjne, som den Længsel, der kommer i en sulten Mands Ansigt, naar han ser Mad. Han fulgte sin Indskydelse, og med et eneste Skridt og et Slag med Skuldrene fra højre til venstre kom han hen til Bordet, hvor han med en kærtegnende Bevægelse gav sig til at stryge hen over Bøgerne. Han saá paa Titlerne og Forfatternavnene og læste hist og her Brudstykker. Der var en enkelt af de Bøger, som han havde læst, men i øvrigt var baade Bøger og Forfattere ham fremmede. Han faldt tilfældigvis over et Bind af Swinburne og begyndte at læse i det, men snart glemte han, hvor han var, og hans Ansigt lyste af Begejstring. Han kiggede to Gange tilbage i Bogen for at se efter Forfatterens Navn. Swinburne! Det Navn skulde han da huske. Fyren havde Øjne, og det var sikkert, at han havde set Farver og straalende Lysvirkninger. Men hvem var denne Swinburne? Var han død saadan som de fleste andre Digtere? Eller levede og skrev han endnu? Han vendte tilbage til Titelbladet. Jo, han havde skrevet flere Bøger. Naa ja, i Morgen tidlig vilde han gaa hen i Folkebiblioteket og prøve at faa fat i noget af det, Swinburne havde skrevet. Saa vendte han igen tilbage til Digtene og glemte alt omkring sig. Han lagde ikke Mærke til, at der kom en ung Dame ind i Stuen. Det første, han blev sig bevidst, var, at han hørte Arthur sige:

„Ruth, det er Hr. Eden!“

Han lukkede Bogen sammen over Pegefingeren, men før han vendte sig om, følte han sig gennembævet af et nyt Indtryk, som ikke skyldtes den unge Pige, men hendes Broders Bemærkning. Den store, muskelstærke Fyr var nemlig et eneste Bundt af dirrende Følsomhed. Ved det mindste Indtryk fra Yderverdenen slog hans Tanker, Sympatier og Følelser i Vejret som spillende Ildsluer. Han var usædvanlig modtagelig, og hans Fantasi, som altid arbejdede under Højtryk, bestræbte sig stadig for at fastslaa Ligheder og Forskelligheder. Det var det „Hr. Eden“, der havde gjort et saa stærkt Indtryk paa ham han, som bare var blevet kaldt „Eden“ eller „Martin Eden“ eller bare „Martin“ alle sine Dage. Og nu „Hr. Eden“! Ja, det var et stort Skridt fremad, sagde han til sig selv. Det var, som om hans Hjerne øjeblikkelig blev til et vældigt Camera obscura, og en endeløs Række Billeder dukkede op i hans Erindring, Billeder fra Fyrrum og Bakker, af Lejre og Strandbredder, af Fængsler og Drikkebuler, af Hospitaler og Fattiggader, og den eneste Forbindelsestraad var den Maade, hvorpaa han var blevet tiltalt under de forskellige Situationer.

Og saa vendte han sig om og saá den unge Pige. Skyggebillederne i hans Hjerne forsvandt i ét Nu ved Synet af hende. Hun var en bleg, æterisk Skabning, med store blaa, drømmende Øjne og en Rigdom af gyldent Haar. Han vidste ikke, hvordan hun var klædt, men han følte, at hendes Dragt var lige saa vidunderlig som hun selv. Han lignede hende ved en bleg, gylden Blomst paa en slank Stilk. Nej, hun var en Aand, en Gudinde, for en saa ophøjet Skønhed var ikke af denne Verden. Eller maaske havde Bøgerne Ret, og maaske fandtes der mange som hun indenfor de højere Klasser. Det kunde godt have været hende, som denne Swinburne besang. Maaske havde han haft en Kvinde, som lignede hende, i Tankerne, dengang da han skildrede den unge Pige Iseult, i den Bog, som laa dèr paa Bordet. Hele dette Overmaal af Synsindtryk, Følelser og Tanker indtraf i samme Nu. Der var ingen Standsning i de reelle Ting, som han bevægede sig imellem. Han saá hende række Haanden frem, og hun saá ham lige ind i Øjnene, medens hun trykkede hans Haand saa frimodigt, som om hun kunde have været en Mand. De Kvinder, han havde kendt, gav ikke Haanden paa den Maade. For den Sags Skyld gav de fleste af dem slet ikke Haanden. En hel Række Tankeassociationer og Erindringer om de forskellige Maader, hvorpaa han havde gjort de forskellige Kvinders Bekendtskab, slog sammen over hans Bevidsthed og truede med at begrave den under sig. Men han rystede dem af sig og saá paa hende. Han havde aldrig set en Kvinde som hende. De Kvinder, han havde kendt! Øjeblikkelig kom de Kvinder, han havde kendt, og stillede sig op ved begge Sider af hende. I et eneste Sekund, der forekom ham som en Evighed, stod han midt i et Portrætgalleri, hvor hun indtog Hæderspladsen, og om hende grupperede sig mange Kvinder, som alle skulde vejes og maales med et lynsnart Blik, medens hun selv var Vægt- og Maalenheden. Han saá Fabrikspigerne med deres blege, sygelige Ansigter, og de affekterede, larmende Piger Syd for Market. Saa var der Kvinderne fra Kvægdistrikterne og sortsmudsede, cigaretrygende Kvinder fra Gammel Meksiko. Men de fortrængtes saa igen af japanske Kvinder, dukkeagtige Kvinder, som trippede rundt paa deres høje Trætøfler, af Eurasierinder, hvis fine Træk var mærkede af Racens Forfald, af yppige Kvinder fra Sydhavsøerne, blomsterkransede og brune i Løden. Men alle disse svandt saa igen for en frygtelig Hær, halvt latterlig og halvt som et Mareridt — de lumske, smudsige Skabninger fra Whitechapels Gader, Gydernes brændevinsoppustede Hekse og hele denne Helvedessværm af Harpyer, gemene i Munden og utrolig snavsede, Uhyrer i Kvindeskikkelse, som ligger paa Lur efter Sømændene, Havnebyernes værste Skrabsammen og Menneskehedens værste Bundfald og Udskud.

„Vil De ikke tage Plads, Hr. Eden?“ sagde den unge Pige. „Jeg har glædet mig saadan til at træffe Dem, lige siden Arthur fortalte os det hele. Det var meget modigt af Dem —“

Han slog afværgende ud med Haanden og sagde, at det ikke var noget at tale om — enhver anden vilde have gjort akkurat det samme. Hun lagde Mærke til, at der var friske Hudafskrabninger paa hans Haand, Hudafskrabninger, som var i Færd med at heles, og et Blik paa den anden løst nedhængende Haand overtydede hende om, at den var i samme Forfatning. Hendes hurtige, kritiske Blik opdagede ogsaa et Ar, han havde paa Kinden, et andet Ar, som kiggede frem under Haaret i Panden, og et tredie Ar paa Halsen, som forsvandt ned under den stive Flip. Hun undertrykte et Smil ved Synet af den røde Streg, som viste, hvor Flippen havde gnedet mod den solbrændte Hud — han var aabenbart ikke vant til stive Flipper. Hun tog ogsaa Maal af hans Klæder og lagde Mærke til det daarlige, klodsede Snit, til Frakken, som posede over Skuldrene, og den Række Rynker paa Ærmerne, som viste, at han havde svære Muskler.

Medens han slog ud med Haanden og mumlede noget om, at han slet ingenting havde gjort, efterkom han hendes Opfordring til at tage Plads. Han fik lige Tid til at beundre den Elegance, hvormed hun havde sat sig, og tumlede saa hen mod en Stol, som stod lige overfor hendes — overvældet af Bevidstheden om, hvilken kejtet Figur han gjorde. Dette var en helt ny Følelse for ham. Hele sit Liv, lige til dette Øjeblik, havde han aldrig haft nogen Følelse af, at han var hverken behændig eller kejtet. Paa den Maade havde han aldrig tænkt paa sig selv. Han satte sig forsigtigt paa Kanten af Stolen og vidste ikke sine levende Raad med, hvad han skulde gøre med sine Hænder. De var i Vejen, hvor han saa anbragte dem. Arthur var gaaet hen mod Døren, og Martin Eden fulgte ham med længselsfulde Blikke. Han følte sig saa fortabt, som han sad dèr, alene i Stuen med denne blege, aandeagtige Kvinde. Der var ingen Opvarter, som han kunde raabe til, at han skulde give dem noget at drikke, ingen lille Dreng, som han kunde sende om Hjørnet efter et Krus Øl, for ved Hjælp af denne selskabelige Drik at tilvejebringe Betingelserne for at blive gode Venner.

„De har et slemt Ar dèr paa Halsen, Hr. Eden,“ sagde den unge Pige. „Hvordan er det gaaet til? Jeg er vis paa, at det er et helt Eventyr!“

„Det var en Meksikaner med en Kniv, Frøken,“ svarede han, idet han fugtede sine tørre Læber og rømmede sig. „Det var bare et Slagsmaal. Da saa jeg havde taget Kniven fra ham, prøvede han paa at bide min Næse af.“

Saa nøgternt han skildrede det, saa stod der alligevel for hans indre Øje et farveprægtigt Billede af den hede, stjerneklare Nat ved Salina Cruz, den smalle, hvide Strimmel Strandbred, Lysene paa Sukkerdamperne i Havnen, Sømændenes drukne Sang i det fjerne, de rastløse Stevedorer, det flammende, lidenskabelige Udtryk i Meksikanerens Ansigt, Stjernerne, som glimtede i hans rovdyragtige Øjne, Stikket paa Halsen, Blodet, der vældede frem, den skrigende Sværm, som stimlede sammen om ham, de to Legemer, hans og Meksikanerens, som laa sammenknugede i et fast Favntag og tumlede frem og tilbage paa det rygende Sand, og langt borte den smeltende Lyd af en Guitar. Det var Billedet, og han følte sig helt betaget ved Tanken derom, medens han spekulerede paa, om den Mand kunde male det, som havde malet Lodskutteren paa Væggen. Den hvide Strandbred, Stjernerne, Lysene paa Sukkerdamperne maatte blive et pragtfuldt Billede, tænkte han ved sig selv, og midt paa Strandbredden vilde han saa anbringe den mørke Gruppe Skikkelser, som omgav de kæmpende. Kniven indtog ogsaa en stor Plads i Billedet, sagde han til sig selv, og den vilde se storartet ud, naar den ligesom funklede i Lyset fra Stjernerne. Men af alt det gav han ikke fjerneste Antydning i sin Fortælling. „Han prøvede paa at bide min Næse af,“ sluttede han.

„Aa!“ sagde den unge Pige, med svag, fjern Stemme, og han lagde Mærke til det forskrækkede Udtryk i hendes bevægelige Ansigt.

Han blev saa forskrækket, at en forlegen Rødme farvede hans solbrændte Kinder, og skønt Virkningen deraf kun var ganske svag, havde han selv en Følelse af, at de brændte lige saa stærkt, som naar han havde været udsat for den stærke Varme fra Ovnen i Maskinrummet. Den Slags grimme Ting som Slagsmaal med Knive var aabenbart ikke passende Emner at underholde en Dame med. De Folk i Bøgerne, som var af hendes Stand, talte ikke om den Slags Ting — maaske vidste de heller ikke noget om dem.

Der indtraadte en kort Pause i Samtalen — den Samtale, som de begge prøvede at faa i Gang, og saa forsøgte hun sig med et nyt Spørgsmaal om Arret paa hans Kind. Selv medens hun gjorde ham sit Spørgsmaal, forstod han, at hun anstrengte sig for at tale, og han besluttede sig til i Stedet for at forsøge at tale hendes Sprog.

„Det var bare et Ulykkestilfælde!“ sagde han og holdt Haanden op til Kinden. „En Nat, i stille Vejr og med en svær Sø, saa sprang Storbomsderken og bagefter Faldet. Derken, den var som en Staaltraadstrosse, og den piskede frem og tilbage som en Snog. Hele Vagten prøvede at faa fat i den, og jeg fo’r til og fik en ordentlig Sinkadus.“

„Aa!“ sagde hun, denne Gang i en Tone, som om hun forstod det, skønt Sømandsudtrykkene i Virkeligheden havde lydt som Kinesisk i hendes Øren.

„Den Mand Swinburne —“ begyndte han, med et Forsøg paa at bringe sin Plan til Udførelse, „hvor længe er det siden, han døde?“

„Jeg har ikke hørt noget om, at han er død!“ hun saá nysgerrigt forskende paa ham. „Hvor har De gjort hans Bekendtskab?“

„Jeg har aldrig set ham for mine Øjne,“ stammede han og blev igen blussende rød. „Men jeg læste noget af hans Poesi i den Bog, som ligger dèr paa Bordet, lige før De kom ind. Hvad synes De om hans Poesi?“

Og derpaa begyndte hun at tale, hurtigt og ugenert, om det Emne, han havde bragt paa Bane. Han følte sig bedre tilpas og trak sig lidt tilbage fra Kanten af Stolen, men han blev stadig ved at holde fast i Armene paa den, som om han var bange for, at den skulde smutte væk fra ham og slaa ham i Gulvet. Det var lykkedes ham at faa hende til at tale, og medens hun sad og snakkede løs, anstrengte han sig for at følge med, undrende sig over al den Viden, der laa gemt i det lille, nydelige Hoved, og glædede sig over hendes Ansigts blege Skønhed. Han kunde da ogsaa godt følge hende, skønt han generedes af ukendte Ord, som hun udtalte med stor Tungefærdighed, og af kritiske Bemærkninger og Tankeeksperimenter, som var ham fremmede, men som alligevel virkede opflammende paa hans egen Hjerne og fik det til at krible i den. Her var Aand og Intelligens, tænkte han, og her var Skønhed, en varm og vidunderlig Skønhed, som han aldrig havde drømt om at finde hos noget Menneske. Han glemte sig selv og stirrede paa hende med graadige Øjne. Her var noget at leve for, at vinde frem til, at kæmpe for, ja, og dø for. Bøgerne talte Sandhed. Der var saadanne Kvinder i Verden. Hun var én af dem. Hun gav hans Fantasi Vinger, og store, lysende Lærreder udspændte sig for hans Blik, Lærreder, hvorpaa der tegnede sig utydelige, kæmpemæssige Billeder, forestillende Kærlighed og Romantik og Heltebedrifter for en Kvindes Skyld — for en bleg Kvinde, en gylden Blomst. Og gennem det vibrerende, dirrende Syn stirrede han, som gennem et Alfernes Morgana, paa den levende Kvinde, som sad dèr og talte om Literatur og Kunst. Han hørte paa, hvad hun sagde, men han stirrede først og fremmest, uden at være sig bevidst, hvor vedholdende hans Blik var, eller at alt det, som var det typisk mandfolkeagtige hos ham, lyste ud af hans Øjne. Men hun, som kendte saa lidt til Mænds Tanker og Færden, fordi hun blot var en Kvinde, hun havde en levende Følelse af hans flammende Blik. Hun havde aldrig før set nogen betragte sig paa den Maade, og det gjorde hende forlegen. Hun standsede og ledte efter Ordene. Hun tabte Traaden i sin Forklaring. Han skræmmede hende, og paa den anden Side gennembævedes hun af en forunderlig Glæde ved, at nogen saá paa hende paa den Maade. Hendes Opdragelse advarede hende mod den Fare, som dette rummede, og mod det forkerte, det hemmelighedsfulde og forunderligt lokkende, der laa i det; medens hendes Instinkter lød som en Fanfare gennem hele hendes Væsen og tvang hende til at sætte over de Forhindringer, som Kaste og Stand frembød, og naa frem til denne Vandringsmand fra en anden Verden, til denne kejtede, unge Fyr med de forrevne Hænder og en rød Streg paa Halsen, fremkaldt af det uvante Stivetøj, og som — det var kun alt for indlysende — var tilsmudset og besmittet af en barsk og streng Tilværelse. Hun var ren, og hendes Renhed oprørtes derimod, men hun var Kvinde og var lige begyndt at kende det Paradoks, som er den kvindelige Natur.

„Som jeg sagde — ja, hvad var det nu, jeg sagde?“ hun brød pludselig af og lo muntert af den Forlegenhed, hvori hun befandt sig.

„De sagde, at den Mand, Swinburne, ikke naaede at blive en helt stor Digter, fordi at — — — ja, og længere kom De ikke, Frøken!“ sufflerede han, medens en pludselig Følelse af Sult kom over ham, og han kunde mærke, hvorledes herlige, dirrende Fornemmelser krøb op og ned ad hans Rygrad ved Lyden af hendes Latter. Det var som Sølv — tænkte han ved sig selv, som klingende Sølvklokker, og i samme Nu, men i et næste Nu kun, følte han sig hensat til et fjernt Land, hvor han sad under lyserøde Kirsebærblomster, røg en Cigaret og lyttede til Klokkerne paa den spidse Pagode, som kaldte fromme Folk, med Sandaler af flettet Straa, til Andagt.

„Ja, mange Tak!“ sagde hun. „Naar alt kommer til alt, saa brister det for Swinburne, fordi han er — naa ja, fordi han er noget ufin. Der er mange af hans Digte, som slet ikke burde læses. Hver Linie, som de rigtig store Digtere har skrevet, aander Skønhed og Sandhed og kalder paa alt, hvad der er ophøjet og ædelt hos Menneskene. Ikke én Linie af de store Digteres Værker kan man undvære, uden at Verden bliver saa meget fattigere.“

„Jeg syntes, det var storartet!“ sagde han tøvende. „I alt Fald det lidt, jeg læste. Jeg havde ingen Anelse om, at han var saadan — saadan en Slubbert, men jeg kan tænke mig, at det kommer frem andre Steder.“

„Der er ogsaa mange Linier, som kunde udelades i den Bog, De læste,“ sagde hun strengt.

„Ja, saa maa jeg ikke have set de Steder,“ erklærede han. „Hvad jeg læste, var nu den rigtige Slags. Det var saa straalende og skinnende, og det skinnede lige ind i mig og lyste mig op indvendig som Solen eller en elektrisk Lyskaster. Saadan virkede det i alt Fald paa mig, Frøken, men jeg har jo heller ikke ret meget Forstand paa Poesi.“

Han brød halvt forskrækket af. Han var forvirret og havde en pinlig Følelse af sin egen Mangel paa Evne til at udtrykke sine Tanker. Han følte den Storhed og Livets Glød, som laa i det, han havde læst, men hans Ordforraad slog ikke til. Han kunde ikke udtrykke, hvad han følte, og han lignede sig selv ved en Sømand, som i mørk Nat befandt sig paa et fremmed Skib, og som gik og famlede ved en Rigning, han ikke rigtig vidste Besked med. Naa ja, sagde han til sig selv, saa maatte han lære at finde sig til Rette i denne nye Verden. Han havde endnu aldrig set noget, som han ikke kunde komme efter, naar han for Alvor ønskede at gøre det, og det var paa Tide, at han fik Lyst til at lære at tale om de Ting, han havde i sig, saa at hun kunde forstaa det. Hun fyldte i Øjeblikket mægtigt i hans Horisont.

„Se nu Longfellow —“ sagde hun.

„Ja, ham har jeg læst!“ faldt han hende i Talen, ansporet til at vise sig og gøre det mest mulige ud af sit lille Forraad af Boglærdom og ivrig efter at gøre hende forstaaeligt, at han ikke var en ren Barbar. „„The Psalm of Life“, „Excelsior“ og — naa ja, det er vist det hele.“

Hun nikkede og smilede, og han havde en uklar Følelse af, at hendes Smil var overbærende — medynksfuldt overbærende. Han var et Fæ, at han vilde prøve at gøre sig til paa den Maade. Den her Longfellow havde rimeligvis skrevet talløse Bøger med Poesi.

„Ja, undskyld, Frøken, at jeg saadan masede paa! Sagen er vel nok den, at jeg ikke véd noget større om den Slags Ting. Det er ikke saadan i min Branche. Men jeg vil lave det om til min Branche.

Det lød som en Trusel. Hans Stemme var myndig, hans Øjne lynede, og der dannede sig skarpe Furer i hans Ansigt. Hun syntes, at hans Hage havde forandret sig; der var noget ubehageligt anmassende ved dens Vinkel. Men samtidig var det, som om en Bølge af noget usigelig mandigt udgik fra ham og slog imod hende.

„Jeg tror ogsaa, De kunde lave det — — — til Deres Branche,“ sluttede hun leende. „De er meget stærk.“

Hendes Blik hvilede et Øjeblik paa den muskelstærke Nakke med de svære Sener, næsten som paa en Tyr, brunet af Solen og strømmende over af raa Kraft og Sundhed. Og skønt han sad dèr, rød i Hovedet og ydmyg, følte hun sig alligevel tiltrukket af ham. Til hendes egen Overraskelse dukkede en vild Tanke pludselig op i hendes Hjerne. Det forekom hende, at hvis hun kunde lægge sine to Hænder paa den Hals, saa vilde al den Styrke og Kraft, der var i den, strømme over i hende. Hun blev selv ganske forskrækket over denne Tanke. Det var, som om den røbede en hidtil uanet Fordærvelse i hendes Natur. Desuden var Styrke i hendes Øjne en grov og brutal Ting. Hendes Ideal af mandig Skønhed havde altid været slank Ynde. Men Tanken vilde ikke forlade hende. Det forvirrede hende, at hun virkelig kunde føle Lyst til at lægge sine Hænder paa den solbrændte Nakke. Sandheden var, at hun selv langt fra var stærk, og at det, hun baade legemligt og sjæleligt trængte til, netop var Styrke. Men det vidste hun ikke. Hun vidste kun, at ingen Mand nogen Sinde havde virket paa hende som denne unge Mand, der hvert Øjeblik begik frygtelige Forsyndelser mod god Tone.

„Jeg er ingen Slapsvans,“ sagde han. „Hvis at galt skal være, saa kan jeg saamænd fordøje gammelt Jern. Men lige i Øjeblikket lider jeg nu af Forstoppelse. Det meste af det, som De har sagt, kan jeg ikke fordøje. Jeg har aldrig været ekset op til den Slags Ting, forstaar De? Jeg holder af Bøger og Poesi, og den Smule Fritid, jeg har, bruger jeg til at læse, men jeg har aldrig set paa det paa den Maade, som De har. Det er derfor, jeg ikke kan tale med om det. Jeg er ligesom en Sømand, der er sluppet løs paa et fremmed Hav, uden Søkort eller Kompas. Nu vil jeg se at lære at orientere mig. Maaske kan De bringe mig paa ret Køl. Hvordan har De lært alt det, De sidder og siger?“

„Ja, det har jeg vel lært ved at gaa i Skole og ved at studere,“ svarede hun.

„Jeg har selv gaaet i Skole, den Gang jeg var en lille Knægt —“ prøvede han at indvende.

„Ja, men jeg mener Latinskole og Forelæsninger og Universitetet.“

„Har De gaaet paa Universitetet?“ spurgte han i en ærlig Forbavselse. Han følte, at hun var kommet mindst en Million Mil længere bort fra ham.

„Jeg gaar der for Tiden. Jeg følger en særlig Forelæsningsrække i Engelsk.“

Han vidste ikke, hvad hun mente med „Engelsk“, men han noterede sig denne Mangel i sin Viden og gik videre.

„Hvor længe behøver jeg at studere, før jeg kan komme paa Universitetet?“ spurgte han.

Hun smilede opmuntrende, for hun kunde godt lide, at han ønskede at erhverve sig Kundskaber. „Ja,“ sagde hun, „det afhænger af, hvor meget De allerede har studeret. De har aldrig gaaet i Latinskole? — Nej, selvfølgelig, men gik De hele Forberedelsesskolen igennem?“

„Jeg havde to Aar tilbage, da jeg stoppede op,“ svarede han. „Men jeg fik altid Ros i min Skoletid.“

I sin Vrede over sit Praleri greb han i samme Nu saa haardt om Armene paa Stolen, at det formelig brændte i hans Fingerspidser. I samme Nu opdagede han, at en Kvinde var traadt ind i Stuen. Han saá den unge Pige rejse sig fra sin Stol og med smaa, hastige Skridt gaa over Gulvet hen til den nyankomne. De kyssede hinanden, og med Armene om hinandens Liv gik de henimod ham. Det maatte altsaa være Moderen, tænkte han ved sig selv. Hun var en høj, blond Kvinde, slank, statelig og smuk. Hendes Dragt var af den Slags, man kunde vente at se i et saadant Hus, og hans Blik frydede sig ved de smukke Linier i den. Hun og hendes Dragt mindede ham om Kvinderne i Teatret. Saa huskede han, at han havde set lignende fornemme Damer og Kjoler forsvinde ind i de londonske Teatre, medens han havde staaet og set efter dem, og Betjentene havde skubbet ham tilbage i Støvregnen udenfor Sejldugstaget. Saa gjorde hans Tanker et Spring til Grand Hotel i Yokohama, hvor han ogsaa fra Fortovet havde set fornemme Damer, og derefter begyndte de Tusinder af Billeder af Yokohama By og Havn at dukke op i hastige Lynglimt. Men han frigjorde sig for disse kaleidoskopiske Minder, tynget af Bevidstheden om, at Nutiden stillede visse uafviselige Fordringer til ham. Han vidste, at han maatte rejse sig for at blive præsenteret, og han rejste sig med stort Besvær og stod der med Bukser, der posede ved Knæene, med hængende Arme og sammenbidte Læber, rustet til at underkaste sig den forestaaende Prøvelse.

II KAPITEL

Vandringen fra Dagligstuen til Spisestuen var som en ond Drøm. Til Tider syntes han næsten, det var ham en Umulighed at komme frem, saa tit snublede han eller gjorde et Slag over mod en af Siderne. Men til sidst naaede han da Bordet og blev anbragt lige overfor hende. Den store Mængde Knive og Gafler forfærdede ham. De frembød et Utal af ukendte Farer, og han stirrede betaget paa dem, indtil deres blændende Glans blev en Baggrund, mod hvilken han saá en hel Række Billeder fra Lukafet, hvor han og hans Kammerater sad og spiste salt Oksekød med Lommeknive eller skovlede tyk Ærtesuppe i sig med bulede Jernskeer. Han kunde ligefrem mærke Lugten af fordærvet Oksekød, og i hans Øren lød de spisendes Smasken til Akkompagnement af Træværkets Knirken og Skotternes Klagen. Han saá paa dem, medens de spiste, og han kom til det Resultat, at de spiste som Svin. Naa ja, han vilde da selv passe godt paa. Han vilde ingen Spektakel gøre.

Han vilde have sin Opmærksomhed henvendt paa det hele Tiden.

Han saá sig rundt om Bordet. Overfor ham sad Arthur og Arthurs Broder, Norman. De var hendes Brødre, sagde han til sig selv, og han følte sig saa usigelig venlig stemt imod dem. Hvor de elskede hinanden, alle Medlemmerne af den Familie! Han saá igen for sit indre Øje Billedet af hendes Moder, af det Kys, hvormed de havde hilst hinanden, og den Maade, hvorpaa de var kommet henimod ham, Arm i Arm. I hans Verden saá man aldrig Forældre og Børn lægge deres Følelser for Dagen paa den Maade. Det var en Aabenbaring af Livets Højder, som man naaede i denne Verden, der laa over hans egen. Det var det smukkeste, han endnu havde set, i dette lille Glimt af en ny Verden. Det gjorde et dybt Indtryk paa ham, og hans Hjerte strømmede over af Sympati og Ømhed. Hele sit Liv havde han hungret efter Kærlighed. Hans Natur krævede Kærlighed. Det var et Krav, som laa paa Bunden af selve hans Organisme. Alligevel havde han maattet undvære den, og han var blevet en haard Mand derunder. Han havde ikke vidst, at han trængte til Kærlighed. Han vidste det heller ikke nu. Han saá blot det ydre Udtryk for den, og det gjorde et dybt Indtryk paa ham som noget smukt og ophøjet og storslaaet.

Han var glad over, at Husets Herre ikke var til Stede. Det var vanskeligt nok at blive bekendt med hende, hendes Moder og hendes Broder Norman.

Arthur kendte han allerede lidt til. Faderen vilde helt have taget Pippet fra ham, det var han vis paa. Han syntes, at han aldrig i sit Liv havde været ude for et saadant Slid. Det tungeste Slid var Barneleg i Sammenligning med dette. Bitte smaa Sveddraaber kom til Syne paa hans Pande, og hans Skjorte var vaad af Sved, fordi han maatte anstrenge sig for at gøre saa mange uvante Ting paa én Gang. Han var nødt til at spise, som han aldrig før havde spist, at haandtere underlige Redskaber, at stjæle sig til at se paa de andre og prøve at lære, hvordan han skulde bære sig ad med hver ny Ting, at modtage den Strøm af Indtryk, som slog sammen over ham og skulde kommenteres og klassificeres i hans Bevidsthed, at føle en bitter Længsel efter hende, en Længsel, som antog Skikkelse af en dump, nagende Rastløshed, at mærke, hvorledes han ansporedes af en heftig Trang til at naa frem til den Plads i Livet, hvor hun befandt sig, og hvorledes hans Tanker atter og atter forvildede sig i Spekulationer og uklare Planer om Muligheden for at komme paa Højde med hende. Og naar hans Blik i al Hemmelighed søgte Norman, som sad lige overfor ham, eller andre, for at finde ud af, hvilken Kniv eller Gaffel han skulde bruge ved en vis bestemt Lejlighed, saa fæstede hans Tanker sig ved den Persons Ansigt, og han søgte halvt mekanisk at vurdere ham og gætte sig til, hvad han var — altsammen i Forhold til hende. Saa var han nødt til at tale, til at høre paa, hvad der blev sagt til ham, og de Bemærkninger, der veksledes mellem de andre indbyrdes, jo, og naar det gjordes fornødent, svare med en Tunge, som havde en generende Tilbøjelighed til at løbe løbsk og stadig trængte til at tøjles. Og for at gøre hans Forvirring fuldkommen, saa var der ogsaa Tjeneren, en stadig Trusel, som lydløst kom om bagved hans Skulder, en uhyggelig Spion, der stillede ham overfor ubehagelige Gaader, som maatte løses med det samme. Under hele Maaltidet pintes han af Tanken om Skylleskaale. De Snese af Gange dukkede denne Tanke op, uvedkommende, men uafviselig, og han spekulerede paa, naar de vilde optræde, og hvordan de vilde se ud. Han havde hørt om den Slags Ting, og før eller senere, i Løbet af de næste faa Minutter, vilde han faa dem at se, vilde sidde til Bords med ophøjede Væsener, som brugte dem — ja, og selv bruge dem. Og, hvad der var det vigtigste af det hele — paa Bunden af hans Tanker og dog altid nær ved Overfladen laa det store Spørgsmaal om, hvordan han skulde opføre sig overfor disse Mennesker. Hvilken Holdning skulde han indtage? Han kæmpede en stadig bekymret Kamp med dette store Spørgsmaal. Der var krysteragtige Tilskyndelser, som vilde have ham til at spille Komedie, og der var endnu mere krysteragtige Tilskyndelser, som fortalte ham, at et saadant Forsøg vilde mislykkes for ham, at han ikke fra Naturens Haand var skikket til at føre det igennem, og at han bare vilde gøre sig selv til Grin.

Under den første Del af Middagen, medens han kæmpede med sig selv for at komme til et Resultat om, hvordan han skulde forholde sig, var han meget stille. Han vidste ikke, at han ved sin Tavshed gjorde Arthurs Ord til Skamme — Arthur, som den foregaaende Dag havde sagt, at han vilde tage en vild Mand med sig hjem til Middag, men at de ikke behøvede at være bange, fordi han var en interessant vild Mand. Martin Eden kunde ikke tænke sig, at hendes Broder kunde have gjort sig skyldig i et saadant Forræderi, især da han havde været den, som hjalp samme Broder ud af et meget ubehageligt Slagsmaal. Og saaledes sad han da ved Bordet, generet af sin egen Uværdighed og samtidig stærkt betaget af alt, hvad der foregik omkring ham. For første Gang gik det op for ham, at selv det at spise kunde være mere end en Nytteproces. Han havde ingen Anelse om, hvad han spiste. Det var bare Mad. Han mættede sin Skønhedsglæde ved dette Bord, hvor det at spise var en æstetisk Proces. Men det var ogsaa en aandelig Proces. Hans Intelligens var vakt. Han hørte Ord udtalt, som var uden Mening for ham, og andre Ord, som han kun havde set i Bøger, og som ingen af de Mænd eller Kvinder, han havde kendt, aandelig set var af en tilstrækkelig svær Kaliber til at udtale. Naar han hørte denne vidunderlige Familie — hendes Familie — udtale disse Ord, som om det var den naturligste Ting af Verden, saa gennembævedes han af Fryd. Alt det romantiske, det skønne, det store, som han havde læst om i Bøgerne, var her ved at blive til Virkelighed. Han befandt sig i den sjældne og salige Tilstand, hvor en Mand ser sine Drømme spadsere ud af Fantasiens Kroge og blive til Virkelighed.

Aldrig havde han befundet sig paa saadanne Højder, og han holdt sig i Baggrunden, lyttende, iagttagende og frydende sig, medens han svarede med knappe Enstavelsesord: „Ja, Frøken!“ og „Nej, Frøken!“ til hende og „Ja, Frue!“ og „Nej, Frue!“ til hendes Moder. Det kostede ham stor Anstrengelse ikke at vise samme Ærbødighed overfor hendes Brødre, men han sagde til sig selv, at det aldrig kunde gaa an, hvis han nogen Sinde skulde gøre sig Haab om at vinde hende. Desuden vilde hans Stolthed ogsaa have et Ord med i Laget. „Ja, saa min Salighed!“ sagde han engang til sig selv. „Jeg er akkurat lige saa god som de, og selv om de véd en Masse Ting, som jeg ikke véd, saa kunde jeg ogsaa lære dem et Par Ting.“ Men i næste Øjeblik, naar hun eller hendes Moder tiltalte ham som „Hr. Eden“, saa glemte han sin anmassende Stolthed og blev helt rød og varm af Glæde. Han var en civiliseret Mand, det var det, han var, og han sad her ved et Middagsbord, Side om Side med den Slags Folk, som han havde læst om i Bøgerne.

Men medens han saaledes sad og gjorde Arthurs Beskrivelse til Skamme ved at optræde som et fromt Lam og ikke som en vild Mand, saa pinte han hele Tiden sin Hjerne for at finde ud af, hvorledes han skulde optræde. Han var ikke noget fromt Lam, og det at sidde her og spille anden Violin passede absolut ikke for hans højstemte Herskernatur. Han talte kun, naar han var nødt til det, og hans Tale var som hans Gang, fuld af Ryk og Pavser, naar han rodede rundt i sit mangeartede Ordforraad, spekulerede over Ord, som han mente maatte passe for Lejligheden, men som han var bange for, at han ikke kunde udtale, eller forkastede andre Ord, som han vidste ikke vilde blive forstaaet eller vilde lyde ukultiveret i deres Øren. Og i al den Tid trykkedes han af Bevidstheden om, at denne Omhu med Hensyn til Ordvalget gjorde ham dum og forhindrede ham i at udtrykke, hvad der boede i ham. Desuden oprørtes hans Kærlighed til Frihed mod denne Tvang, omtrent paa samme Maade som hans Hals irriteredes af den stive Flip. Og endelig vidste han, at han ikke kunde holde det gaaende i Længden. Han var en stærk Natur, baade naar det gjaldt at tænke og tage imod Indtryk, og Skaberaanden i ham rejste Hovedet og trængte paa. Han blev hurtigt behersket af det Begreb eller den Følelse i ham, som vaandede sig i Fødselsveer for at finde Udtryk og Form, og saa glemte han sig selv, og hvor han var, medens de gamle Ord — de Talens Redskaber, han kendte — uforvarende kom frem.

En Gang, da Tjeneren stod bagved hans Stol og plagede ham med noget, sagde han kort og bestemt: „Pow!“

I samme Øjeblik rettede de sig alle i Forventning om, hvad der nu vilde komme. Den diskrete, selvglade Tjener gottede sig aabenlyst, og Martin selv følte sig dybt beskæmmet. Men han genvandt hurtigt sin Selvbeherskelse.

„Det er et Kanak-Ord for færdig!“ forklarede han. „Og det kom saadan ligesom af sig selv. Det staves p-a-u.“

Han saá, hvorledes hendes Øjne søgte hans Hænder med et nysgerrigt Blik, og da han følte sig særlig oplagt til at forklare, sagde han:

„Jeg kom ned langs Kysten paa en af de her „Pacific-Mail“ Baade. Den var agterud i Tid, og hele Vejen langs Havnene i Puget Sund sled vi som Negre med at stuve Ladningen — Stykgods, hvis De véd, hvad det vil sige! Saadan gik det til, at Huden blev skrabet af.“

„Aa, det var ikke det!“ skyndte hun sig at forklare. „Det er ligesom Deres Hænder er for smaa til Deres øvrige Skikkelse.“

Han blev blussende rød, for han opfattede det, som om det var en ny Ufuldkommenhed, der blev draget frem i Dagens Lys.

„Ja,“ sagde han ærgerligt. „De er ikke store nok til at staa for Skud. Jeg kan ramme ud som et Æsel med Arme og Skuldre. De er alt for stærke, men naar jeg maser en Mands Ansigt, saa bliver mine Hænder ogsaa masede.“

Han var ikke tilfreds med, hvad han havde sagt.

Han var opfyldt af Forbitrelse mod sig selv. Han havde løsnet det Baand, han hidtil havde lagt paa sin Tunge, og talt om Ting, som det ikke var pænt at tale om.

„Det var modigt af Dem at komme Arthur til Hjælp paa den Maade — og De var endda en fremmed!“ sagde hun taktfuldt, for hun saá, at han ikke følte sig rigtig vel tilpas, skønt hun ikke vidste, hvad Grunden var.

Han forstod meget godt, hvad det var, hun havde gjort, og medens en varm Bølge af Taknemlighed skyllede ind over ham, glemte han helt sin løbske Tunge.

„Det er ingenting at tale om!“ sagde han. „En anden vilde have gjort akkurat det samme. Den Flok Banditter var ude efter Spektakler, og Arthur gjorde dem ingen Fortræd. De masede sig ind paa ham, og jeg masede saa igen ind paa dem og mulede et Par Stykker. Det var ved den Lejlighed, at noget af Huden paa mine Hænder gik sig en Tur, og sammen med den nogle af Banditternes Tænder. Jeg vilde ikke have undværet det for aldrig det. Naar jeg ser —“

Han standsede, med aaben Mund, som ved Randen af en gabende Afgrund — en Afgrund, som skyldtes hans egen Fordærvelse og fuldkomne Uværdighed til at indaande samme Luft, som hun gjorde. Og medens Arthur, for tyvende Gang, fortalte om sit Eventyr med de drukne Banditter paa Færgebaaden og om, hvordan Martin Eden var kommet farende til og havde hjulpet ham, saa sad den unge Mand med rynket Pande og spekulerede paa, at han da nu havde gjort sig fuldkommen til Nar, og han kæmpede mere forbitret end nogen Sinde med Spørgsmaalet om, hvorledes han skulde opføre sig overfor disse Mennesker. Hidtil havde han ikke haft Held med sig, det var sikkert nok. Han var ikke af samme Klasse som de, og han kunde ikke tale deres Sprog — saadan forklarede han det for sig selv. Han kunde ikke lade, som om han var en af deres Slags. En saadan Maskerade vilde mislykkes, og desuden var enhver Form for Maskerade fremmed for hans Væsen. Han havde ikke Rum i sig for Forstillelse eller List. Hvad der saa skete, maatte han være ægte. Han kunde ikke tale deres Sprog, i alt Fald ikke endnu, men med Tiden skulde det nok komme; det var han fuldt og fast bestemt paa. Men i Mellemtiden maatte han tale, og det maatte være hans egen Tale, selvfølgelig noget afdæmpet, for at den kunde være forstaaelig for dem og ikke ved stiltiende at akceptere et eller andet Udtryk lade, som om han kendte Ting, han i Virkeligheden ikke kendte. Et Par Gange standsede han de to Brødre i deres indbyrdes Samtale, for at faa at vide, hvad dette eller hint betød, og medens de talte, saá han ind i noget, der for ham var som ubegrænset Viden, og hvad han saá, blev straks virkeligt og haandgribeligt. Hans abnormt udviklede Synsevne fik Abstraktioner til at antage konkret Form. I hans Tankers Værksted blev de forskellige Grene af Videnskaben og hele den Kundskabens Mark, som de betegnede, omsat i et tilsvarende Landskab. Han saá ned ad Skovveje med grønne Blade og Lysninger, allesammen overgydte af et dæmpet Lys eller med et Islæt af klare Solstraaler. I det fjerne var Detaillerne slørede og udviskede af en mørkviolet Taage, men bagved denne mørkviolette Taage laa det ukendtes Trylleri, Romantikens dragende Magt. Det virkede paa ham som berusende Vin. Her var Eventyret, her var noget at udrette med Hoved og Hænder, her var en Verden, der skulde besejres; og straks skød den Tanke sig frem fra Baggrunden af hans Bevidsthed, at han vilde sejre for at vinde hende, denne lilliehvide Aand, som sad ved hans Side.

Det lysende Syn blev sønderrevet og splittet af Arthur, som hele Aftenen havde forsøgt at trække sin vilde Mand op. Martin Eden mindedes sin Beslutning. For første Gang blev han sig selv, i Begyndelsen bevidst og med fuldt Overlæg, men snart glemte han alt over Glæden ved at skabe, ved at faa Livet, som han kendte det, til at vokse frem for Tilhørernes Øjne. Han havde været med paa Smuglerskonnerten Halcyon, da den blev taget til Fange af en Toldkutter. Han gik omkring med Øjnene vidt aabne, og han kunde fortælle om, hvad han saá. Han tegnede det store, urolige Hav for dem og de Mænd og Skibe, som færdedes paa Havet. Han meddelte dem af sin Synsevne, indtil de saá med hans Øjne, hvad han havde set Med Kunstnerens sikre Greb gjorde han sit Udvalg af den uhyre Mængde Detailler, og han tegnede Billeder fra Livet, som glødede og flammede af Lys og Farver, og indsprøjtede dem Bevægelighed, saaledes at hans Tilhørere med ham førtes langs denne Strøm af ukultiveret Veltalenhed, Begejstring og Styrke. Til Tider forargede han dem ved Fortællingens Livfuldhed og selve sine Udtryk, men Skønhed fulgte altid lige i Hælene paa Brutalitet, og Tragedien oplivedes af et vist humoristisk Tilsnit og ved Fortolkninger af Sømandens sære og springende Tankegang.

Og medens han talte, sad den unge Pige og saá paa ham med forskræmte Øjne. Hans Glød varmede hende. Hun spekulerede paa, om hun havde frosset hele sit Liv. Hun længtes efter at læne sig ind mod denne brændende, flammende Mand, der sad dèr som en Vulkan og udspyede robust Styrke og Sundhed. Hun følte, at hun maatte læne sig ind til ham, og det var med nogen Anstrengelse, at hun modstod Fristelsen. Saa var der ogsaa en modgaaende Indskydelse til at gyse tilbage for ham. Hun frastødtes af de forrevne Hænder, tilsmudsede af Slid, som om alt Livets Smuds havde gennemstukket selve Kødet, af det røde Mærke af Flippen og af de svulmende Muskler. Hans Brutalitet skræmmede hende. Enhver Form for brutal Tale krænkede hendes Øre, enhver brutal Fase af Livet var en Forhaanelse mod hendes Sjæl. Og atter og atter følte hun, hvorledes han trak hende til sig, indtil hun syntes, at han maatte være ond for at have en saadan Magt over hende. Alt, hvad der ellers var mest rodfæstet i hende, truede med at styrte sammen. Det Skær af Romantik og Eventyr, som var over ham, hamrede mod det én Gang vedtagne i hendes Bevidsthed. Overfor hans letbesejrede Farer og altid beredvillige Latter var Livet ikke længer en alvorlig Ting med Anstrengelse og Tvang, men et Legetøj, som man kunde lege med og vende op og ned paa, noget, man kunde leve skødesløst, skødesløst glæde sig over og skødesløst kaste til Side. „Og derfor skal du lege!“ lød Raabet gennem hele hendes Væsen. „Læn dig ind til ham, hvis du har Lyst til det, og læg dine to Hænder om hans Hals!“ Hun vilde gerne raabe Vagt i Gevær mod denne vilde Tanke, og hun søgte forgæves at fremhæve sin egen Renhed og Kultur og veje alt det, hun var, op mod det, han ikke var. Hun saá sig om og opdagede, at de andre sad og stirrede paa ham, opmærksomme og betagne, og hun vilde helt have tabt Modet, hvis hun ikke havde set Rædslen i sin Moders Øjne — en Rædsel blandet med Betagelse, men derfor alligevel Rædsel. Denne Mand fra det yderste Mørke var en ond Mand. Hendes Moder saá det, og hendes Moder havde Ret. Hun vilde stole paa sin Moders Dom i denne Sag, som hun altid havde stolet paa den i alle Ting. Den Glød, der udgik fra ham, varmede ikke længere, og hendes Angst for ham var nu ikke længer saa knugende.

Senere satte hun sig til Klaveret og spillede for ham og op i Ansigtet paa ham, aggressivt, med det uklare Formaal at ville betone, hvilket uoverstigeligt Svælg der var imellem dem. Hendes Musik var som en Kølle, hun brutalt svingede over Hovedet paa ham, og skønt den bedøvede ham og knugede ham i Støvet, saa virkede den ogsaa ansporende paa ham. Han stirrede paa hende i dyb Ærefrygt. I hans Sind som i hendes blev Svælget mellem dem større; men endnu stærkere voksede hans ærgerrige Drøm om at naa over denne Kløft. Men hans Temperament var alt for sammensat og modtageligt til, at han en hel Aften kunde sidde og stirre paa et gabende Svælg, især naar der var Musik. Han var mærkværdig modtagelig for Musik. Den virkede paa ham som en berusende Vin, der ansporede ham til en uvant Dristighed i Følelser, som en Gift, der sneg sig ind i hans Indbildningskraft og fik den til at hæve sig til en himmelstormende Flugt gennem Verdensrummet. Den forjog den smudsige Virkelighed, fyldte hans Sind med Skønhed, slap Romantiken løs og anbragte Vinger paa dens Hæle. Han forstod ikke den Musik, hun spillede. Den var helt forskellig fra den, han kendte — Dansebulernes hamrende Klavermusik og Hornorkestrenes Larmen. Men han havde igennem Bøgerne faaet en Forestilling om den Slags Musik, og han tog derfor hendes nærmest som en Slags Trossætning, ventede taalmodigt paa en bestemt, enkelt Rytmes taktfaste Toner og blev efterhaanden helt forvirret, fordi den Slags Motiver ikke fortsattes ret længe. Saa snart han havde faaet fat i Gangen i Melodien og havde sendt sin Fantasi ud paa dens hurtige Flugt gennem Rummet, saa forsvandt Motiverne stadig i et forvirret Kaos, af Lyde, som ikke bibragte ham nogen Forestilling og jog hans Fantasi som en død Vægt tilbage til Jorden.

En Gang faldt det ham ind, at der i alt det var et bevidst Forsøg paa at vise ham tilbage. Den Uvillie, hun følte, meddelte sig til ham, og han anstrengte sig af al Magt for at gætte det Bud, hendes Hænder lagde i deres Leg paa Tangenterne. Saa skød han denne Tanke fra sig som uværdig og umulig og gav sig mere uforbeholdent Musiken i Vold. Han henfaldt atter i den gamle vidunderlige Tilstand. Hans Fødder var ikke længer Ler, og hans Kød blev Aand; en mægtig Straaleglans tændtes for hans Blik og bag hans Blik; han glemte sine Omgivelser og hævede sig i vuggende Flugt over den Verden, som var ham usigelig dyrebar. Det kendte og det ukendte blandede sig med hinanden i det Drømmesyn, som dukkede frem for hans Blik. Han kom til fremmede Havne i solbeskinnede Lande, og han betraadte Markedspladser mellem barbariske Folk, som intet Menneske nogen Sinde havde set. Han kunde mærke Lugten af Krydderiøerne, som han havde mærket den i varme, stille Nætter ude til Søs, eller han mødte de sydøstlige Passatvinde i de lange tropiske Dage, Passatvindene, som sænkede Koraløernes Palmeduske ned i det turkisblaa Hav bagved ham og hævede Koraløernes Palmeduske op af det turkisblaa Hav foran ham. Disse Billeder kom og svandt med Tankens Hastighed. I det ene Øjeblik sad han overskrævs paa en Præriehest og fløj af Sted gennem det mægtige Ørkenland med dets Eventyrfarver; i det næste Øjeblik stirrede han gennem lysdirrende Hededis ned paa Dødedalens kalkede Grav, eller han sad og roede paa et halvt tilfrosset Verdenshav, hvor store Øer af Is løftede sig og glitrede i Solen. Han laa paa Bredden af en Koralø, hvor Kokosnødderne voksede helt nede ved Brændingen med dens molstemte Toner. Paa Skroget af et gammelt Vrag brændte blaa Ildsluer, og i Skæret fra den dansede hula-Danserne til Tonerne af Sangernes barbariske Elskovskalden med Akkompagnement af klirrende ukulele’r og buldrende tom-tom’ er. Det var en sansehidsende, tropisk Nat. I Baggrunden løftede et vulkansk Krater sin mørke Silhuet mod Stjernehimlen. Over ham stod en bleg Halvmaane, og helt nede ved Horisonten flammede Sydkorset.

Han var som en Harpe; hele Livet, som han havde kendt det, og som det havde tegnet sig i hans Bevidsthed, var Strengene paa den Harpe; og Musikens bølgende Toner var den Vind, som slog mod Strengene og fik dem til at dirre under Minder og Drømme. Det var ikke blot, at han følte. Hans Evne til at føle iklædte sig Form og Farve og Straaleglans, og hvad hans Indbildningskraft vovede at svinge sig op til, det legemliggjorde den med ophøjet Trolddomskraft Fortid, Nutid og Fremtid blev som ét, og han drog videre frem gennem den store, varme Verden, gennem store Bedrifter og ædel Daad, frem til hende — ja, og med hende, som han vilde vinde, bærende hende i sine Arme gennem sin Fantasis Ildhimmel.

Og hun, som tilkastede ham et stjaalent Blik over Skulderen, hun saá noget af alt dette i hans Ansigt. Det var et forklaret Ansigt med store, lysende Øjne, som saá igennem Lydens Slør og bag det følte Livets bankende Pulsslag og Aandens mægtige Fantasibilleder. Og hvad hun saá, forfærdede hende. Den udannede, kejtede Fyr var forsvunden. De usle Klæder, de forslaaede Hænder og det solbrændte Ansigt var der stadig, men de var som Jerntremmer, bag hvilke hun saá en stor Sjæl kigge frem, uartikuleret og stum, fordi Læberne var for svage til at give den Udtryk i Ord. Det var kun i et flygtigt Nu, at hun saá alt dette, saa saá hun igen den klodsede Fyr, og hun lo af sit eget Fantasibillede. Men Indtrykket af dette flygtige Glimt kunde hun ikke ryste af sig, og da Tidspunktet kom til, at han skulde trække sig tilbage, snublende og usikkert, laante hun ham det Bind af Swinburnes Digte, han havde læst i, og et Bind af Browning — en af hendes Lærere var netop ved at gennemgaa Browning. Han var saadan en Dreng, som han stod dèr, rødmende og stammende af Taknemlighed, og en Bølge af Medlidenhed, som nærmest var moderlig, skyllede ind over hende. Hun tænkte hverken paa den klodsede Fyr, paa den fangne Sjæl eller den Mand, som havde stirret paa hende paa en saa ægte, mandfolkeagtig Maade, der baade havde tiltalt og skræmmet hende. Hun saá blot en stor Dreng, som trykkede hendes Haand med en Haand, der var saa haard af Slid, at den føltes som et Rivejern og kradsede hendes Hud, en stor Dreng, som sagde med mange Pauser og Afbrydelser:

„Den dejligste Aften i mit Liv. Ser De, jeg er jo ikke vant til den Slags Ting — — —“ Han saá sig hjælpeløst om i Stuen. „Til den Slags Folk og Huse. Det er altsammen nyt for mig, og jeg synes saa godt om det.“

„Saa haaber jeg, at De vil besøge os igen!“ sagde hun, da han tog Afsked med hendes Brødre.

Han tog sin Hue paa, styrede fortvivlet løs paa Døren og var forsvunden.

„Naa, hvad synes du saa om ham?“ spurgte Arthur.

„Han er højst interessant — som et frisk Pust!“ svarede hun. „Hvor gammel er han?“

„Tyve — næsten enogtyve. Jeg spurgte ham om det i Eftermiddags. Jeg troede ikke, han var saa ung.“

„Og jeg er tre Aar ældre!“ tænkte hun, medens hun kyssede sine Brødre til Godnat.

III KAPITEL

Idet Martin Eden gik ned ad Trappen, stak han Haanden i Frakkelommen, og et Øjeblik efter kom den til Syne igen med et Stykke brunt Rispapir og en lille Smule meksikansk Tobak, som han meget behændigt rullede til en Cigaret. Han trak Vejret dybt for at indaande det første Drag og pustede saa Røgen fra sig med en lang, dvælende Udaandingsproces. „Min Gud!“ sagde han højt, med Ærefrygt og Forbavselse i Stemmen. „Min Gud!“ gentog han. Og han mumlede endnu en Gang: „Min Gud!“ Saa tog han sig op til Flippen, som han rev af og puttede i Lommen. Det regnede, en kold, fin Støvregn, men han blottede sit Hoved for Regnen og knappede sin Vest op, medens han, med en vidunderlig Ligegladhed, drev af Sted gennem Gaderne. Han havde kun en uklar Forestilling om, at det regnede, for han befandt sig i en sand Henrykkelsens Tilstand, drømte store Drømme og gennemlevede i Tankerne de Optrin, han nylig havde været med i.

Han havde omsider truffet Kvinden — den Kvinde, han havde tænkt saa lidt paa, fordi han ikke var af dem, der tænkte ret meget paa Kvinder, men som han havde drømt om at møde en Gang ude i Fremtiden. Han havde siddet ved Siden af hende ved Bordet. Han havde følt hendes Haand i sin, han havde set ind i hendes Øjne og set et Glimt af en skøn Sjæl — men ikke skønnere end de Øjne, som den lyste ud af, eller det Legeme, som gav den Udtryk af Form. Han tænkte ikke paa hendes Legeme som et Legeme i almindelig Forstand, hvad der var nyt for ham, for med de Kvinder, han havde kendt, havde det været det eneste, han tænkte paa. Men med hende var det helt anderledes. Han kunde slet ikke tænke paa hendes Legeme som et Legeme, der var underkastet alle Legemets Skrøbeligheder. Hendes Legeme var snarere som et Klædebon for hendes Aand. Det var en Udstrømning af hendes Aand, en ren og skøn Krystallisering af det guddommelige i hendes Væsen. Denne Følelse af det guddommelige skræmmede ham. Det rev ham ud af hans Drømme og vakte ham til alvorlig Eftertanke. Han havde aldrig før, i Ord eller Tanke, modtaget et Pust af det guddommelige. Han havde aldrig troet paa det guddommelige. Han havde altid været irreligiøs og i al Godmodighed spottet over „Himmellodserne“ og deres Snak om Sjælens Udødelighed. Der var intet Liv efter dette, paastod han; det var Øjeblikket, Nuet og saa evigt Mørke. Men det, han havde set i hendes Øjne, var Sjælen — den udødelige Sjæl, som aldrig kunde forgaa. Ingen Mand af dem, han hidtil havde kendt, og ingen Kvinde havde nogen Sinde bragt ham Bud om Udødeligheden. Men det havde hun. Hun havde hvisket det til ham, i samme Øjeblik som hun saá paa ham. Medens han gik ned ad Gaden, stod hendes Ansigt lysende for ham, blegt og alvorligt, indtagende og besjælet af Følelse, med et Smil saa medynksfuldt og ømt, som kun de salige Aander kan smile, og saa rent, som han aldrig havde tænkt sig, at noget kunde være. Denne Renhed ramte ham som et Slag, og den skræmmede ham. Han havde kendt baade godt og ondt, men Renhed som noget, der hørte Tilværelsen til, havde han aldrig tænkt sig. Og nu havde han hos hende set en Renhed, som var den højeste Grad af Godhed og Finhed, og hvis Sum udgjorde det evige Liv.

Og hans Ærgerrighed ansporede ham straks til at gribe efter det evige Liv. Han var end ikke værdig til at trælle for hende, det vidste han godt; det var et sandt Mirakel og et fantastisk Spil af Skæbnen, som den Aften havde sat ham i Stand til at se hende og være sammen med hende. Det var et rent Tilfælde. Det var ikke paa nogen Maade hans egen Fortjeneste. Han følte sig i det store og hele religiøst stemt. Han var beskeden og ydmyg, opfyldt af en Følelse af sin egen Ringhed og Uværdighed. Det var den Sindsstemning, som driver Syndere til Skriftestolen. Han var fuldt og fast overbevist om sin Synd. Men ligesom de ringe og ydmyge paa Angerbænken ser straalende Glimt af deres egen fremtidige Storhed, saaledes saá han ogsaa Glimt af den Tilstand, han vilde naa frem til ved at eje hende. Men denne Tanke om engang at komme til at eje hende var dunkel og taaget og havde intet som helst at gøre med den Form for Besiddelse, som han hidtil havde kendt. Hans Ærgerrighed hævede sig til vanvittige Højder, og han saá, hvorledes han sammen med hende stred sig frem til Højderne, delte sine Tanker med hende og sammen med hende frydede sig over skønne, ædle Ting. Det var en Sjælens Besiddelse, han drømte om, renset for al jordisk Plumphed, et aandeligt Kammeratskab, som han ikke kunde udforme i sine Tanker, ja, i Virkeligheden tænkte han slet ikke. Følelsen tog Tankens Plads, og Stemninger, han aldrig havde kendt, fik ham til at bæve og skælve, indtil han frydefuldt drev omkring paa et Hav af Følelser, der i sig selv var ophøjede og lutrede og førte ham op mod Livets højeste Tinder.

Han tumlede af Sted som en drukken Mand og mumlede højt og begejstret: „Min Gud! Min Gud!“

En Politibetjent, som stod paa et Gadehjørne, saá mistænksomt paa ham og lagde saa Mærke til hans rullende Sømandsgang.

„Hvor har du hentet den?“ spurgte Politibetjenten.

I samme Nu var Martin Eden tilbage paa Jorden. Hans Organisme var som et flydende Stof, hurtigt indstilleligt og i Stand til at flyde ind i og fylde alle Kroge og Revner. Da Politibetjenten raabte ham an, var han straks sig selv igen og havde en klar Opfattelse af Situationen.

„Ja, det er en ordentlig en, ikke sandt?“ svarede han leende. „Jeg vidste ikke, jeg talte højt.“

„Om lidt giver du dig nok til at synge!“ erklærede Politibetjenten.

„Nej, jeg gør ikke. Giv mig en Tændstik, saa tager jeg den næste Sporvogn hjemover.“

Han tændte sin Cigaret, sagde Godnat og gik videre. „Se, den er nu lige haard nok!“ mumlede han. „Den Panser troede, at jeg var drukken.“ Han smilede ved sig selv og betænkte sig lidt. „Det var jeg vel sagtens ogsaa,“ tilføjede han, „men jeg troede dog ikke, at et Kvindeansigt kunde gøre det.“

Han stod op i en Telegraph Avenue Sporvogn, som gik ud til Berkeley. Den var stoppende fuld af Drenge og unge Mænd, som sang og larmede og nu og da udstødte deres specielle Universitetshyl. Han studerede dem interesseret. Det var Universitetsungdommen. De gik paa samme Universitet som hun, de var socialt set af samme Klasse som hun, de kunde kende hende, se hende hver Dag, hvis de havde Lyst til det. Han kunde ikke fatte, at de ikke havde Lyst til det, at de den Aften havde været ude at slaa et Slag i Stedet for at sidde omkring hende i en ærbødig, beundrende Kreds. Han lagde særlig Mærke til en ung Mand med sammenknebne Øjne og hængende Læber, og han sagde til sig selv, at det var en skidt Fyr. Om Bord paa et Skib vilde han være blevet kaldt en Lumskepeter, en Klynker og en Sladderhank. Han, Martin Eden, var et langt bedre Menneske. Den Tanke opmuntrede ham, for det var, som om den førte ham nærmere til hende. Saa begyndte han at sammenligne sig selv med de unge Studenter. Han var sig sit Legemes Muskelmekanisme bevidst, og han følte sig overtydet om, at han fysisk set var deres Overmand. Men deres Hjerner var fulde af en Viden, som satte dem i Stand til at tale, som hun var vant til at tale. Den Tanke gjorde ham helt modløs. Men hvad Nytte havde man ellers af en Hjerne, spurgte han heftigt. Hvad de havde gjort, kunde han ogsaa gøre. De havde studeret Livet efter Bøgerne, medens han havde været travlt beskæftiget med at studere Livet selv. Hans Hjerne var akkurat lige saa fuld af Viden som deres, skønt det var en helt anden Slags Viden. Hvor mange af dem kunde binde en Læsejlsknob eller staa til Rors eller gaa Vagt? Hans Liv laa udbredt for ham i en hel Række Billeder, Billeder af Farer og Dristighed, af Besvær og Slid. Han mindedes sine mislykkede Forsøg og Anstrengelser for at skaffe sig Lærdom. Saa meget havde han i alt Fald vundet. Senere hen vilde de være nødt til at begynde Livet og gaa gennem Trædemøllen, som han havde gjort. Godt! Medens de var beskæftigede paa den Maade, kunde han af Bøgerne lære den anden Side af Livet at kende.

Idet Vognen kørte gennem det Bælte af spredte Bygninger, som skilte Oakland fra Berkeley, holdt han stadig Udkig efter en velkendt to-etages Bygning, som paa Forsiden bar det stolte Skilt: „Higginbothams Kontant Forretning“. Ved det Hjørne stod Martin Eden af. Et Øjeblik stirrede han op paa Skiltet. Det bragte ham et Bud ud over det, som laa i selve Ordene. Det var, som om der fra selve disse Bogstaver udstrømmede en smaalig, egoistisk og lumsk beregnende Personlighed. Bernard Higginbotham var gift med hans Søster, og han kendte ham meget godt. Han lukkede sig selv ind med en Smæklaasnøgle og kravlede op ad Trapperne til anden Sal, hvor hans Svoger boede. Urtekramboden var nedenunder, og der lugtede af gamle Grøntsager. Medens han famlede sig frem gennem Forstuen snublede han over en Legetøjsvogn, som en af hans talrige Nevøer eller Niècer havde glemt, og han faldt over mod en Dør med et Brag, som gav Genlyd i hele Huset. „Den Gniepind!“ tænkte han. „Han er alt for gerrig til at brænde for et Par Skilling Gas og fri sine Pensionærer for at knække Halsen.“

Han fandt omsider Dørhaandtaget og traadte ind i et sparsomt oplyst Værelse, hvor hans Søster og Bernard Higginbotham sad. Hun var ved at lappe et Par af hans gamle Bukser, og han sad og strakte sin magre Krop paa en Stol, medens hans Fødder i de udtraadte Filttøfler dinglede ned fra en anden Stol. Han saá over Randen af sin Avis med et Par mørke, upaalidelige og stikkende Øjne. Martin Eden saá aldrig paa ham uden at føle sig greben af Væmmelse. Hvad hans Søster havde set i denne Mand, gik over hans Forstand. Den anden virkede altid paa ham som et giftigt Kryb, og han følte sig fristet til at knuse ham under sin Fod. „En Dag slaar jeg Ansigtet i Stykker paa ham!“ sagde han tit til sig selv for at trøste sig over, at han var nødt til at finde sig i Mandens Eksistens. Øjnene, som var væselagtige og grusomme, saá arrigt paa ham.

„Naa?“ sagde Martin. „Kom saa med det!“

„Det er ikke længer siden end forrige Uge, at jeg lod den Dør male!“ sagde Bernard Higginbotham i en halvt klynkende, halvt kommanderende Tone. „Og du véd selv, hvad Fagforeningslønninger er. Du skulde være noget mere forsigtig.“

Martin havde haft til Hensigt at svare, men saa indsaa han det fuldkommen haabløse i Situationen. Han saá bort fra denne Mand med den uendelig smudsige Tankegang og hen paa et Farvetryk paa Væggen. Det forbavsede ham. Han havde altid syntes om det, men nu var det for ham, som om han saá det for første Gang. Det var godtkøbs, det var det, det var — ligesom alt andet i dette Hus. Hans Tanker vendte tilbage til det Hjem, han lige havde forladt, og han saá først Malerierne og saa hende, som havde set paa ham med et saa blidt og elskeligt Udtryk i Øjnene, da hun trykkede hans Haand til Afsked. Han glemte helt, hvor han var, ja, selve Bernard Higginbothams Eksistens, indtil samme Gentleman spurgte:

„Har du maaske set et Genfærd?“

Martin kom hen og saá ham ind i de smaa Øjne, spottende, arrige, krysteragtige, og for hans Blik viste sig, som paa en malet Skærm, de samme Øjne, naar deres Ejermand stod nede i Butiken og handlede — ydmyge Øjne med et velvilligt indsmigrende Udtryk.

„Ja,“ svarede Martin, „jeg har set et Genfærd. Godnat! Godnat, Gertrude!“

Han vendte sig om for at gaa, men faldt i det samme over en Flænge i det forslidte Tæppe.

„Lad nu være med at smække med Døren!“ sagde Bernard Higginbotham advarende.

Martin følte, hvorledes Blodet kogte i hans Aarer, men han betvang sig og lukkede Døren forsigtigt efter sig.

Bernard Higginbotham saá triumferende paa sin Kone.

„Han var fuld, var han!“ meddelte han med en hæs Hvisken. „Jeg sagde dig jo, hvordan det vilde gaa.“

Hun nikkede resigneret.

„Hans Øjne var jo nok noget blanke,“ indrømmede hun, „og han havde ingen Flip paa, skønt han havde en, da han gik. Men maaske har han ikke drukket mere end et Par Glas.“

„Han kunde ikke staa rigtigt paa Benene!“ forsikrede hendes Mand. „Jeg sad selv og saá paa ham. Han kunde ikke gaa over Gulvet uden at snuble. Du hørte jo selv, at han var lige ved at falde ude i Forstuen.“

„Jamen, det var vist over Alices Vogn,“ sagde hun.

„Han kunde ikke se den i Mørket.“

Bernard Higginbotham løftede Stemmen i stigende Forbitrelse. Hele Dagen igennem, naar han stod nede i Butiken, maatte han spille den ydmyge, men om Aftenen, naar han var sammen med sin Familie, vilde han have Lov til at være sig selv.

„Jeg siger dig jo, at din dejlige Broder var fuld!“

Hans Stemme lød kold, skarp og myndig, og ved hvert Ord smækkede hans Læber mod hinanden som Stemplet i en Dampmaskine. Hans Kone sukkede og tav. Hun var en stor, svær Kone, altid sjusket klædt og altid træt af de Byrder, hun havde at bære, i sit eget Korpus, i sit Arbejde og i sin Mand.

„Han har det i sig, siger jeg dig, og han har det efter sin Fader,“ vedblev Bernard Higginbotham i en bebrejdende Tone. „Det véd du ogsaa godt!“

Hun nikkede, sukkede og syede videre. De var enige om, at Martin var kommet fuld hjem. Deres Sjæle var uden Forstaaelse af Skønhed, ellers vilde de have vidst, at de skinnende Øjne og det glødende Ansigt fortalte om en ung Mands første Glimt af Kærligheden.

„Det er et smukt Eksempel, han giver Børnene!“ hvæsede Bernard Higginbotham pludselig og brød saaledes den Pause, som hans Kone var Skyld i, og som ærgrede ham. Til Tider kunde han næsten ønske, at hun vilde sige ham noget mere imod. „Hvis han gør det igen, saa skal han herut. Forstaar du! Jeg vil ikke finde mig i hans Fylderi. Han gaar her og ødelægger uskyldige Børn med sin Sviren. Det er det, han gør!“

Men hans Kone sukkede stadig, rystede sørgmodigt paa Hovedet og syede videre. Bernard Higginbotham gik igen i Gang med sin Avis.

„Har han betalt for sidste Uge?“ han slængte Spørgsmaalet til hende over Randen af Avisen.

Hun nikkede og føjede saa til: „Han har stadig lidt Penge.“

„Naar skal han til Søs igen?“

„Naar hans Afregning er brugt op, tænker jeg,“ svarede hun. „Han var ovre i San Francisco i Gaar for at se efter et Skib. Men han har jo Penge endnu, og han er nøjeregnende med, hvad Slags Skib han tager Hyre paa.“

„Det passer sig ellers ikke for en Dæksdrivert at bilde sig noget ind!“ Bernard Higginbotham snøftede foragteligt. „Nøjeregnende! Hm!“

„Han talte om en Skonnert, som var ved at gøre sig klar til at sejle til et eller andet udenlandsk Sted, hvor den skulde se efter begravede Skatte, og han sagde noget om, at han vilde tage med den, hvis hans Penge kunde strække til saa længe.“

„Hvis han bare vilde falde lidt til Ro, saa kunde jeg bruge ham til at køre med Vognen,“ sagde hendes Mand i samme fortrædelige Tone. „Tom er rendt.“

Hans Hustru saá paa ham med et bekymret, spørgende Blik.

„Han gik i Aften. Han skal over og arbejde hos Carruthers. De vilde betale ham mere, end jeg havde Raad til.“

„Jeg sagde dig jo nok, at du ikke fik Lov til at beholde ham,“ udbrød hun. „Han var mere værd, end du gav ham.“

„Hør nu her, Kone!“ sagde Higginbotham brutalt. „For tusinde Gang siger jeg dig, at du skal holde dig fra mine Forretninger. Nu vil jeg ikke sige det mere!“

„Jeg er ligeglad!“ snøftede hun. „Tom var en god Dreng.“

Hendes Mand saá arrigt paa hende. Dette var aabenbar Trods.

„Hvis din Slubbert af en Broder var noget som helst værd, saa kunde han køre med den Vogn,“ snøftede han foragteligt.

„Jamen, han betaler jo dog for Kost og Logi,“ svarede hun. „Og han er min Broder, og saa længe han ikke skylder dig Penge, har du ingen Ret til at overfuse ham ved alle mulige Lejligheder. Jeg har da ogsaa Følelse i Livet, selv om jeg har været gift med dig i syv Aar.“

„Sagde du til ham, at jeg vilde forlange ekstra for Gas, hvis han blev ved at læse i Sengen?“ spurgte han.

Hans Kone svarede ikke. Hendes Oprørsaand var ved at falde til Ro i hendes trætte Legeme. Bernard Higginbotham triumferede. Han havde hende. Der glimtede et hævngerrigt Udtryk i hans smaa Øjne, medens hans Øren frydede sig over hendes Snøften. Det morede ham usigeligt at mase hende, og hun var efterhaanden saa let at mase, skønt det havde været anderledes i de første Aar, efter at de var blevet gift, før den store Børneflok og hans evige Skænden havde undergravet hendes Livskraft.

„Naa ja, saa siger du ham det i Morgen, og dermed er den Potte ude!“ sagde han. „Og jeg vil bare sige dig, at du hellere maa sende Bud efter Marian i Morgen, saa hun kan passe Børnene. Nu, da Tom er rendt, maa jeg selv køre med Vognen, saa du maa være forberedt paa, at du skal være nede i Butiken hele Dagen.“

„Jamen, i Morgen er det Vaskedag!“ protesterede hun spagfærdigt.

„Saa staa tidlig op og gør det først. Jeg tager ikke af Sted før Klokken ti.“

Han raslede arrigt med Avisen og gav sig igen til at læse.

IV KAPITEL

Martin Eden, hvis Blod stadig kogte af Vrede over Sammenstødet med Svogeren, famlede sig frem gennem den uoplyste Forstue og kom ind i sit Værelse, et lille Pigekammer, hvor der lige var Plads til en Seng, et Vaskebord og en Stol. Bernard Higginbotham var alt for økonomisk til at holde en Tjenestepige, naar han Kone kunde gøre Arbejdet, og desuden kunde de paa den Maade have to Pensionærer i Stedet for én. Martin anbragte Ruths Swinburne og Browning paa Stolen, tog sin Frakke af og satte sig paa Sengekanten. De astmatiske Fjedre hilste Vægten af hans Legeme med en skrigende Lyd, men det lagde han slet ikke Mærke til. Han begyndte at tage sine Sko af, men standsede og gav sig i Stedet for til at stirre paa den kalkede Mur, hvis hvide Flade kun blev brudt af lange, brune Striber, hvor Regnen var sivet gennem Taget. Paa denne snavsede Baggrund begyndte saa Synerne at flamme. Han glemte sine Sko og stirrede længe paa dem, indtil hans Læber begyndte at bevæge sig, og han mumlede: „Ruth!“

„Ruth!“ Han havde aldrig tænkt, at en ganske almindelig Lyd kunde være saa skøn. Den frydede hans Øren, og han følte sig helt beruset, hver Gang han gentog den. „Ruth!“ Det var som en Talisman, en Trylleformular. Hver Gang han mumlede dette Navn, stod hendes Ansigt lysende for ham og overgød den snavsede Væg med en gylden Glans. Denne Glans indskrænkede sig ikke til Væggen. Den strakte sig helt ind i Uendeligheden, og gennem dens gyldne Dybder søgte hans Sjæl hendes. Alt det bedste i ham udløste sig i en mægtig, brusende Strøm. Den blotte Tanke om hende opløftede og lutrede ham, gjorde ham bedre og fik ham til at længes efter at blive bedre. Dette var en ny Følelse for ham. Han havde aldrig før kendt Kvinder, som havde gjort ham bedre. De havde altid haft den modsatte Virkning — at kalde paa det dyriske i ham. Han vidste ikke, at mange af dem havde gjort deres bedste, selv om det ikke havde været ret meget. Han havde aldrig tænkt — ret meget paa sig selv, og derfor vidste han ikke, at han havde det i sit Væsen, som vandt Kvinders Kærlighed, og som havde været Aarsagen til, at de, saa ung han var, rakte Hænderne ud efter ham. Skønt de tit havde plaget ham, havde han ikke plaget sig med dem, og han havde ikke mindste Anelse om, at der var Kvinder, som var blevet bedre Mennesker, fordi de havde truffet ham. Han havde altid henlevet sit Liv i ophøjet Ligegyldighed, og nu forekom det ham, at de altid havde rakt efter ham og halet i ham med skamløse Hænder. Dette var ikke retfærdigt imod dem, saa lidt som det var retfærdigt imod ham selv. Men han, som for første Gang var ved at blive sig selv bevidst, var ikke i Stand til at dømme klart, og han brændte af Skam, medens han stirrede paa Synet af sin egen Skændsel.

Han rejste sig hastigt og prøvede at se sig selv i det snavsede Spejl over Vaskebordet. Han gned det af med et Haandklæde og saá saa igen paa sig selv, længe og indgaaende. Det var første Gang, han rigtig havde set sig selv. Hans Øjne var skabt til at se, men indtil dette Øjeblik havde de kun set Verdens evigt skiftende Panorama, og han havde haft alt for travlt med at stirre paa det til nogen Sinde at stirre paa sig selv. Det, han saá, var en ung, tyveaarig Mands Hoved og Ansigt, men uvant som han var med den Form for Kritik, vidste han ikke, hvorledes han skulde vurdere det. Over en bred, hvælvet Pande saa han en Mængde brunt Haar, nøddebrunt, med et bølgende Fald og en Antydning af Krøller, som var en Fryd for Kvinder, og fik deres Hænder til at brænde efter at klappe og stryge kærtegnende henover det. Men det sprang han over som noget, der ingen Værdi vilde have i hendes Øjne, og han dvælede længe og tankefuldt ved den høje, brede Pande, medens han søgte at trænge om bagved den og se, hvad dèr boede. Hvad det var for en Slags Hjerne, der laa derinde — det var det, han hele Tiden spurgte om? Hvad formaaede den? Hvor langt vilde den kunne føre ham? Vilde den kunne føre ham til hende?

Han spekulerede paa, om der var Sjæl i de store, staalblaa Øjne, der til Tider var helt blaa og bragte Bud om en Styrke og Friskhed som den, der laa i det store, sollyse Dyb. Han spekulerede ogsaa paa, hvad Indtryk hans Øjne gjorde paa hende. Han prøvede at sætte sig i hendes Sted, naar hun sad og stirrede ind i hans Øjne, men han kunde ikke føre det igennem. Han kunde med Held sætte sig ind i andre Mænds Tanker, men det maatte være Mænd, hvis Levevis han kendte. Han kendte ikke hendes Levevis. Hun var et Vidunder, et Mysterium, og hvorledes kunde han gætte en eneste af hendes Tanker. Naa ja, det var nu ærlige Øjne, sagde han til sig selv, og der var ikke noget smaat eller gement i dem. Hans brune, solbrændte Ansigtsfarve overraskede ham, for han havde ingen Anelse haft om, at han var saa mørk. Han smøgede sit Skjorteærme op og sammenlignede den hvide Underside af sin Arm med sit Ansigt Ja, han var nu alligevel en hvid Mand! Men Armene var ogsaa solbrændte. Han vred sin Arm omkring, strøg ned over Musklen med den anden Haand og kiggede paa Undersiden, hvor han var mindst brændt af Solen. Den var meget hvid, og han lo til sit solbrændte Ansigt i Spejlet ved Tanken om, at det engang havde været lige saa hvidt som Undersiden af hans Arm! men han drømte ikke om, at der fandtes meget faa blege, aandeagtige Kvinder, som havde en lysere og glattere Hud end hans — lysere end hans var paa de Steder, hvor Solen ikke havde kunnet komme til at hærge den.

Hans Mund vilde have været en rigtig Kerubmund, saafremt de fyldige, sanselige Læber ikke havde haft den Skik i bevægede Øjeblikke at trække sig haardt sammen om Tænderne. Til Tider trak de sig saa haardt sammen, at Munden blev barsk og streng, ja, næsten asketisk. Det var den Slags Læber, som man finder hos dem, der baade forstaar at slaas og at elske. De kunde smage Livets Sødme og glæde sig over den, og de kunde skyde Sødmen fra sig og beherske Livet. Hagen og Kæbepartiet, som var kraftigt udviklet og tydede paa en vis kantet Paagaaenhed, hjalp Læberne til at beherske Livet. Styrken dannede en Modvægt mod Sanseligheden og havde en forfriskende Virkning paa den, for den tvang ham til at elske den Skønhed, som var naturlig, og fik ham til kun at reagere overfor de Sanseindtryk, som var sunde. Og mellem disse Læber var der to Rækker Tænder, som aldrig havde kendt eller trængt til en Tandlæges Omsorg. De var hvide og stærke og regelmæssige, sagde han til sig selv, medens han stod og saá paa dem. Men medens han stod og saá paa dem, begyndte han at faa Skrupler. Et Sted, gemt hen i en Afkrog af hans Hjerne, som noget han kun dunkelt erindrede, levede det Indtryk, at der var Folk, som børstede deres Tænder hver Dag. Det var de Folk højt oppe paa Stigen, de Folk, som tilhørte hendes Klasse. Hun børstede sikkert ogsaa sine Tænder hver Dag. Hvad vilde hun sige, hvis hun fik at vide, at han aldrig i sit Liv havde børstet sine Tænder. Han bestemte sig til at anskaffe en Tandbørste og lægge sig efter den Vane. Han vilde begynde med det samme, i Morgen. Det var ikke blot ved store Bedrifter, at han kunde gøre sig Haab om at vinde frem til hende. Han maatte forandre hele sin Livsvandel, lige ned til at børste sine Tænder og vænne sig til at gaa med Stivetøj, skønt en stivet Flip virkede paa ham som at opgive sin Frihed.

Han holdt Haanden i Vejret, gned med Undersiden af Tommelfingeren over Haandfladens haarde Hud og saá paa det Snavs, der ligesom var indkapslet i selve Huden, og som ingen Børste kunde skruppe væk. Hvor helt anderledes var ikke hendes Haand! Der gik en velbehagelig Gysen igennem ham ved Erindringen om den. Som et Rosenblad, sagde han til sig selv, saa kølig og blød som et Snefnug. Han havde aldrig tænkt sig, at en almindelig Kvindehaand kunde være saa dejlig blød. Han greb sig selv i at tænke paa, hvor vidunderligt det vilde være at blive kærtegnet af en saadan Haand. Og en skyldbevidst Rødme farvede hans Kinder. Den Tanke var alt for jordbunden, naar det gjaldt hende. Paa en Maade var det, som om den rokkede ved hendes ophøjede Overjordiskhed. Hun var en bleg, fin Aand, højt hævet over Kødets Begær; men alligevel kunde han ikke frigøre sig for Tanken om hendes bløde Haand. Han var vant til Fabrikspigers og arbejdende Kvinders haarde Hænder. Naa ja, han vidste jo godt, hvorfor deres Hænder var haarde, men hendes Haand — — den var blød, fordi hun aldrig havde brugt den til at arbejde med. Den gabende Kløft mellem dem blev større end nogen Sinde ved Tanken om noget saa imponerende som et Menneske, der ikke var nødt til at arbejde for sit Brød. Han saá pludselig, hvor fornemme de Mennesker var, som ikke arbejdede. Deres Fornemhed stod pludselig for ham paa Væggen, som en knejsende Messingstatue, overmodig og mægtig. Han havde selv arbejdet; det forekom ham, at hans første Erindringer stod i Forbindelse med Arbejde, og hele hans Familie havde arbejdet. Der var nu for Eksempel Gertrude. Naar hendes Hænder ikke var haarde af det endeløse Arbejde i Huset, saa var de opsvulmede og røde af Vask, som kogt Oksekød. Og saa var der hans Søster Marian. Hun havde arbejdet paa Konservesfabriken den foregaaende Sommer, og hendes kønne, smalle Hænder var dækkede af Ar fra Tomatskærerne. Desuden var det yderste Led af to af hendes Fingre blevet klippet væk af Skæremaskinen paa Papirposefabriken, hvor hun Vinteren forud havde haft Arbejde. Han mindedes sin Moders haarde Hænder, da hun laa i sin Kiste. Hans Fader havde ogsaa arbejdet, til det sidste Pust af Liv var udslukt i ham, og den tykke, hornagtige Hud paa hans Hænder maatte have været en halv Tomme tyk, da han døde. Men hendes Hænder var bløde, og hendes Moders Hænder og hendes Brødres. Det sidste kom som en Overraskelse; det var et slaaende Bevis paa, hvor højt de stod, og paa den uhyre Afstand, som var mellem ham og hende.

Han sank tilbage paa Sengen med en bitter Latter og tog sine Sko af. Han var en Nar. Han havde ladet sig beruse af en Kvindes Ansigt og en Kvindes bløde, hvide Hænder. Og saa stod der pludselig et nyt Billede paa den smudsige, kalkede Væg. Han saá sig selv staa udenfor en mørk og skummel Arbejderkaserne. Det var ved Nattetid, i den østlige Del af London, og foran ham stod Margaret, en lille Fabrikspige paa femten Aar, som han havde fulgt hjem fra „Bønnefesten“. Hun boede i den mørke, skumle Kaserne, som var uslere end mangen Svinesti. Han rakte hende Haanden til Godnat, og hun løftede sit Ansigt mod hans, for at han kunde kysse hende. Men han vilde ikke kysse hende. Han var paa en Maade bange for hende. Men saa lukkede hendes Haand sig sammen om hans med et feberagtigt Tryk. Han følte, hvorledes den haarde Hud paa hendes Haand skurede imod hans, og en Bølge af inderlig Medlidenhed vældede op i ham. Han saá hendes Øjne med det længselsfulde, hungrige Udtryk, og et forskræmt, vildt Livsbegær forvandlede i et Nu den lille, underernærede Skikkelse fra Barn til voksen Kvinde. Saa lagde han med uendelig Overbærenhed Armene om hende og bøjede sig ned og kyssede hende paa Munden. Han kunde endnu høre det lille Glædesskrig, hun udstødte, og han følte, hvorledes hun klyngede sig til ham som en Kat. Stakkels lille, forsultne Sjæl! Han blev ved at stirre paa Billedet af det, som var sket for længe, længe siden. Blodet randt hastigere gennem hans Aarer, som det havde gjort hin Nat, da hun klyngede sig til ham, og hans Hjerte svulmede af Medynk. Det var et graat Optrin, graat og smudsigt, og en fin Støvregn havde gjort det graa Fortov endnu mere graat og fedtet. Men saa pludselig brød en mægtig Straaleglans frem paa Væggen og fortrængte det andet Billede, og midt i denne Straaleglans lyste hendes blege Ansigt med sin gyldne Haarkrone, fjernt og uopnaaeligt som en Stjerne.

Han tog de to Bøger, som laa paa Stolen, og kyssede dem. Hun sagde da i hvert Fald, at jeg maatte komme igen, tænkte han. Saa saá han igen paa sit eget Billede i Spejlet og sagde højt, med dyb Alvor:

„Martin Eden, straks i Morgen tidlig gaar du hen paa Folkebiblioteket og læser, hvad der staar om Etikette. Forstaar du det?“

Han skruede Gassen ned, og Fjedrene skreg under Trykket af hans Legeme.

„Men du er nødt til at holde op med at bande, Martin! Ja, gamle Dreng, du er nødt til at holde op med at bande!“ sagde han højt.

Og saa faldt han i Søvn og drømte Drømme, som i Dristighed kunde lignes ved Opiumsrøgerens Drømme.

V KAPITEL

Han vaagnede næste Morgen fra sine rosenrøde Drømmesyner til en Atmosfære af Damp og Lugten af Sæbe og snavset Linned, en Atmosfære, som dirrede under de skurrende Disharmonier fra en forpint Menneskehed. Idet han kom ud af sit Værelse, hørte han en Pjasken af Vand, et arrigt Udbrud, efterfulgt af et Smæk — det var hans Søster, som lod sin Vrede gaa ud over en af sine mange Unger. Barnets Skraal gennemborede ham som en Kniv. Han var sig bevidst, at det altsammen, lige fra selve den Luft, han indaandede, var saa uendelig smaat og modbydeligt. Hvor forskelligt, tænkte han, var det ikke fra den Atmosfære af Skønhed og Ro, som hvilede over det Hus, hvor Ruth boede. Dèr var alt Aand, medens alt her var materielt, saa usselt materielt.

„Kom herhen, Alfred!“ raabte han til det grædende Barn, idet han samtidig greb ned i Bukselommen, hvor han havde sine Penge. Han gik altid med dem løse, overlegen og ligeglad som han var i alle Livets Forhold. Saa stak han et femogtyve-Cents Stykke i Haanden paa den lille Fyr og holdt ham et Øjeblik i sine Arme, til hans Graad stilnede af. „Saa, løb nu hen og køb dig noget Brystsukker, og glem ikke at give dine Søskende noget med. Men pas godt paa at faa den Slags, som varer længst!“

Hans Søster løftede sit varme, røde Ansigt fra Vaskebaljen og saá paa ham.

„Ti Cents vilde have været mere end tilstrækkeligt!“ sagde hun. „Men det ligner dig — ingen Begreb om Penges Værd. Drengen bliver jo bare syg af alt det Brystsukker!“

„Det skal du ikke bryde dig om, lille Søster!“ sagde han godmodigt. „Mine Penge klarer sig nok. Hvis du ikke havde saa travlt, vilde jeg kysse dig til Godmorgen.“

Han vilde gerne være kærlig mod Søsteren, som var et godt Menneske, og som han vidste paa sin Vis holdt af ham. Men det var, ligesom om hun, efterhaanden som Aarene gik, blev mindre og mindre sig selv og mere og mere vanskelig at blive klog paa. Det var det strenge Arbejde, de mange Børn og Mandens evige Gnaveri, som havde forandret hende. Han syntes pludselig, at der var kommet noget af det samme over hele hendes Person, som der var over de gamle Grøntsager, over det ildelugtende Sæbevand og alle de fedtede Smaaskillinger, som hun tog imod over Disken.

„Gaa nu ind og spis din Frokost!“ sagde hun gnavent, skønt hun inderst inde glædede sig over hans Bemærkning, for af hele hendes omflakkende Slæng af Brødre havde han altid været hendes Yndling. „Men derfor vil jeg nu alligevel kysse dig,“ sagde hun i et pludseligt Anfald af Ømhed.

Med Tommel- og Pegefingeren strøg hun Sæbeskummet først af den ene Arm og saa af den anden. Han lagde Armene om hendes svære Liv og kyssede hendes klamme, vaade Læber. Hun fik Taarer i Øjnene, ikke saa meget fordi hun følte noget videre ved det hele, som fordi hun var svækket af kronisk Overanstrengelse. Hun skubbede ham fra sig, men ikke før han havde set et Glimt af hendes taarefyldte Øjne.

„Du kan selv tage din Mad i Ovnen!“ sagde hun hastigt. „Jim maa ogsaa være kommet op. Jeg maatte selv tidlig op for Vaskens Skyld. Men stik du nu af og se at komme ud af Huset, saa snart du kan. Her bliver ikke rart at være, nu da Tom er stukket af, og der ikke er andre til at køre ud med Vognen end Bernard.“

Martin gik ud i Køkkenet med tungt Hjerte, medens Billedet af hendes røde Ansigt og sjuskede Person aad sig ind i hans Hjerne som ætsende Syre. Hun kunde maaske elske ham, hvis hun blot havde Tid til det, sagde han til sig selv. Men hun gik og sled sig ihjel. Bernard Higginbotham var et Bæst, at han lod hende gaa og slide saa haardt. Men paa den anden Side kunde han ikke lade være at føle, at der ikke var noget smukt i det Kys. Det var sandt, at det i sig selv var en usædvanlig Ting. I mange Aar havde hun kun kysset ham, naar han kom hjem fra Rejser eller skulde ud paa Rejser. Men ellers havde Kysset smagt af Sæbeskum, og han havde lagt Mærke til, at Læberne var saa underlig slatne. Det havde ikke været et hastigt, kraftigt Tryk af Læbe mod Læbe, saadan som et Kys burde være. Hun havde kysset som en træt Kvinde, der havde været træt saa længe, at hun havde glemt at kysse. Han huskede hende som ung Pige, da hun efter en Dags strengt Slid paa Vaskeriet kunde danse med de bedste hele Natten igennem og ikke var det mindste bange for at gaa lige fra Ballet til en ny Dags Slid. Og saa tænkte han paa Ruth og den kølige Sødme, der maatte være over hendes Læber, som over hele hendes Person. Hendes Kys vilde være som hendes Haandtryk eller hendes Blik, fast og frimodigt. I Tankerne turde han nok forestille sig hendes Læber mod sine, og saa levende var hans Indbildningskraft, at han blev helt svimmel ved Tanken og havde en Følelse, som om han drev af Sted gennem Skyer af Rosenblade, der fyldte hans Hjerne med deres Duft.

I Køkkenet fandt han Jim, den anden Pensionær, som sad og spiste Grød, langsomt og ugideligt, med et træt, sløvt Udtryk i Øjnene. Jim var Blikkenslagerlærling, og hans svage Hage og udsvævende Tilbøjeligheder, i Forbindelse med en vis Nervøsitet og Dumhed, lovede ikke godt for hans Udsigter i Kampen for det daglige Brød.

„Hvorfor spiser du ikke?“ spurgte han, da Martin melankolsk begyndte at stikke til den kolde, halvkogte Havregrød. „Var du fuld igen i Aftes?“

Martin rystede paa Hovedet. Han følte sig saa nedtrykt af det uendelig smudsige, der var over det hele. Han syntes, at Afstanden mellem ham og Ruth Morse var større end nogen Sinde.

„Det var jeg!“ vedblev Jim med en pralende, nervøs Fnisen. „Jeg var fuld lige op til Halsen. Du kan tro, det var en Bjørn! Billy fulgte mig hjem.“

Martin nikkede for at tilkendegive, at han havde hørt det — det var en medfødt Vane hos ham at høre efter alt, hvad Folk fortalte ham — og skænkede sig en Kop lunken Kaffe.

„Skal du til Dans i „Lotus Klubben“ i Aften?“ spurgte Jim. „Der skal skænkes Øl, og hvis hele det Kompagni fra Temescal kommer, bliver der nok Ballade. Men jeg er ligeglad. Jeg gaar alligevel derhen med min Veninde. Naada, sikken en forbandet Smag jeg har i Munden!“

Han skar Ansigter og forsøgte at skylle Smagen ned med Kaffe.

„Kender du Julia?“

Martin rystede paa Hovedet.

„Det er min Veninde,“ forklarede Jim, „og hun er storartet! Jeg vilde gerne præsentere dig for hende, men du vilde bare tage hende fra mig. Jeg fatter ikke, hvad Pigebørnene ser i dig, ved Gud, det gør jeg ikke! Men den Maade, hvorpaa du tager dem fra en anden en, er ligefrem modbydelig!“

„Jeg har aldrig taget nogen fra dig,“ svarede Martin ligegyldigt — han maatte jo se at komme gennem denne Frokost.

„Jo, det er netop det, du har!“ ivrede den anden. „Kan du huske Maggie?“

„Jeg har aldrig haft noget at gøre med hende. Jeg dansede bare med hende den ene Aften.“

„Ja, og det var lige netop det, som gjorde det!“ raabte Jim. „Du dansede bare med hende og saá paa hende, og det var det hele. Selvfølgelig mente du ingen Verdens Ting, men det var det, jeg havde godt af for bestandig. Hun vilde ikke se til den Side, hvor jeg var, men gik altid og spurgte efter dig. Hun havde saamænd med Glæde aftalt Stævnemøder med dig, hvis du havde villet.“

„Jamen, jeg vilde nu ikke.“

„Behøvedes heller ikke. Jeg havde faaet mit Rejsepas.“ Jim saá beundrende paa ham. „Men hvordan i Alverden bærer du dig ad, Mart?“

„Jeg bærer mig saadan ad, at jeg ikke bryder mig et Øje om dem,“ lød Svaret.

„Du mener, at du bilder dem ind, at du ikke bryder dig om dem?“ spurgte Jim ivrigt.

Martin betænkte sig et Øjeblik og svarede saa: „Ja, det kan vi maaske ogsaa sige, men med mig er det vist noget anderledes. Jeg har aldrig brudt mig om dem — i alt Fald ikke ret meget. Hvis du kan finde paa at lave den paa den Maade, saa er det maaske ikke saa daarligt endda.“

„Du skulde have været med hos Riley i Gaar Aftes!“ sagde Jim pludselig, uden Forbindelse med det foregaaende. „Der var en Mængde af os, som trak i Handskerne. Der var især en vældig fiks Fyr fra West Oakland — Rotten kaldte de ham! Saa glat som en Aal — det var ikke til at faa Fingre i ham. Vi ønskede allesammen, at du havde været dèr. Hvor var du for Resten henne?“

„Nede i Oakland,“ svarede Martin.

„Til Teaterforestillingen?“

Martin skubbede Tallerkenen fra sig og rejste sig.

„Vil du saa med til det Bal i Aften?“ raabte den anden efter ham.

„Nej, det tror jeg ikke,“ svarede han.

Han gik ned ad Trappen og ud paa Gaden, indaandende den friske Luft i dybe Drag.

Han havde været ved at kvæles i den Atmosfære, og Blikkenslagerlærlingens Sludder havde nær gjort ham helt gal. Der havde været Tider, hvor han havde maattet gøre Vold paa sig selv for ikke at bøje sig frem og køre Jims Ansigt rundt i Grødtallerkenen. Jo mere han sludrede, jo fjernere havde Ruth forekommet ham. Hvorledes kunde han, som holdt til med saadant Kvæg, nogen Sinde blive hende værdig? Han var helt forfærdet over det Problem, som han stod overfor, og det, at han selv tilhørte den arbejdende Klasse, tyngede ham som en Mare. Alt virkede med til at holde ham nede — hans Søster, hans Søsters Hus og Familie, Lærlingen Jim, alle de Mennesker, han kendte, og alle de Baand, som bandt ham til Livet. Hidtil havde han betragtet det Liv, som han og alle omkring ham levede, som en god Ting. Han havde aldrig draget det i Tvivl, undtagen naar han læste Bøger; men paa den anden Side saa var det ogsaa kun Bøger, Eventyr om en skønnere og utænkelig Verden. Men nu havde han set denne Verden, set den som noget muligt og virkeligt og med en Blomst af en Kvinde, der gik under Navnet Ruth, som selve dens Midtpunkt; og for Fremtiden maatte han pines af Længsler, saa sviende som selve Smerten, og en Haabløshed, som nagede ham dobbelt, fordi den stadig fandt Næring i hans Haab.

Han havde vaklet mellem Berkeley og Oakland Folkebibliotek, og han bestemte sig til det sidste, fordi Ruth boede i Oakland. Det var selvfølgelig kun en Chance, men et Bibliotek var et Sted, hvor hun ganske naturligt hørte hjemme, og maaske kunde han træffe hende dèr. Han vidste ikke, hvordan det gik til paa et Bibliotek, og han vandrede forbi endeløse Rækker af Roman-Literatur, indtil den unge, fransk udseende Pige med de fine Træk, som tilsyneladende havde Opsyn med den Afdeling, fortalte ham, at Haandbogssamlingen var ovenpaa. Han vidste ikke tilstrækkeligt om Forholdene til at spørge Manden ved Disken, og han gjorde sine første Forsøg i den filosofiske Afdeling. Han havde hørt om Filosofi, men han havde ikke tænkt sig, at der var skrevet saa meget om det. De høje, bugnende Hylder med de tunge Bind ydmygede ham og ansporede ham paa samme Tid til yderligere Anstrengelser. Her var da et Arbejde, som det var værd at anvende sin Hjerneenergi paa. Han fandt Bøger om Trigonometri i den matematiske Afdeling, og han kiggede hastigt ned over Siderne og stirrede paa de meningsløse Formler og Figurer. Han kunde selvfølgelig læse, men det Sprog, han her saá, var ham fuldkommen fremmed. Norman og Arthur kendte det Sprog. Han havde hørt dem tale det. Og de var hendes Brødre. Han forlod Hylderne i Fortvivlelse. Fra alle Sider var det, som om Bøgerne trængte sig ind paa ham og knuste ham. Han havde aldrig drømt om, at Menneskehedens Fond af Viden var saa stort. Han var bange. Hvordan kunde hans Hjerne nogen Sinde tumle det altsammen? Senere kom han til at huske paa, at der var andre Mænd, mange Mænd, som havde tumlet det; og med undertrykt Lidenskab svor han en dyr Ed paa, at hans Hjerne kunde udrette, hvad deres havde udrettet.

Og saaledes gik han da videre, vaklende mellem Nedtrykthed og Henrykkelse, medens han stirrede paa de Hylder, som var saa stoppende fulde af Lærdom. Paa en Hylde med blandet Literatur fandt han tilfældigvis et Eksemplar af „Norrie’s Epitome“. Han bladede den ærbødigt igennem. Paa en Maade talte den et beslægtet Sprog. Baade den og han hørte Søen til. Saa fandt han en Bowditch og Bøger af Lackey og Marshall. Nu vidste han, hvad han vilde — han vilde lære sig selv Navigation. Som Kaptajn kunde han gifte sig med hende — hvis hun da vilde have ham. Og hvis hun ikke vilde det, saa vilde han leve et retskaffent Liv, for hendes Skyld, og i hvert Tilfælde vilde han holde op med at drikke. Saa kom han til at huske paa Assurandørerne og Ejerne, de to Herrer, som en Kaptajn maatte tjene, som begge kunde og vilde ødelægge ham, og hvis Interesser var diametralt modsatte. Han saá sig om i Stuen og lukkede Øjnene som for at holde paa dette Syn af de ti Tusind Bøger. Nej, han vilde ikke have mere med Søen at gøre. Der laa Magt i hele den Rigdom af Bøger, og hvis han vilde gøre store Ting, maatte han gøre dem til Lands. Desuden havde Kaptajner ikke Lov til at tage deres Koner med, naar de sejlede.

Det blev Middag, og det blev langt ud paa Eftermiddagen. Han glemte at spise og blev ved at søge efter Bøger om Etikette, for bortset fra hans Bekymringer for hans fremtidige Løbebane saa var der en ganske simpel og meget konkret Ting, som pinte ham. Naar man møder en ung Dame, og hun opfordrer én til at besøge sig, hvor snart kan man saa gøre Visit? Det var den Maade, hvorpaa han formulerede Problemet i sine egne Tanker. Men da han saa fandt den rigtige Hylde, søgte han forgæves efter Svaret. Han forfærdedes over, at det var saa mægtig en Ting, det, man kaldte Etikette, og han fortabte sig i en Labyrint af Regler for, hvordan man i det fine Selskab forholdt sig med Hensyn til Visitkort. Saa opgav han at søge videre. Han havde ikke fundet, hvad han havde Brug for, skønt han havde fundet ud af, at det vilde tage et Menneskes hele Tid at leve efter Høflighedens Forskrifter, og at han vilde være nødt til at føre en Slags forberedende Tilværelse for at lære, hvordan man skulde bære sig ad med at være høflig.

„Fandt De saa, hvad De søgte?“ spurgte Manden ved Pulten, da han var ved at forlade Lokalet.

„Ja,“ svarede han. „Det er et smukt Bibliotek, De har her!“

Manden nikkede. „Det vilde glæde os at se Dem rigtig tit. Er De Sømand?“

„Ja,“ svarede han. „Og jeg skal nok komme igen.“

„Men hvordan kunde han dog vide det?“ spurgte han sig selv, idet han gik ned ad Trappen.

Da han kom ud paa Gaden, gik han de første Minutter meget stivt og kejtet, men saa glemte han alt over sine egne Tanker og faldt atter tilbage i sin naturlige, vuggende Gang.

VI KAPITEL

En frygtelig Rastløshed, som mindede noget om en kronisk Tilstand af Sult, havde grebet Martin Eden. Han hungrede efter Synet af den unge Pige, hvis smaa Hænder havde taget et saadant Kæmpetag i hans Tilværelse, men alligevel kunde han ikke mande sig op til at besøge hende. Han var bange for, at det skulde være for tidligt, og at han paa den Maade skulde gøre sig skyldig i et forfærdeligt Brud paa den forfærdelige Ting, som kaldtes Etikette. Han tilbragte mange Timer i Oakland og Berkeley Folkebiblioteker og ansøgte om Optagelse for sig selv, sine to Søstre, Gertrude og Marian, og Jim, hvis Samtykke først blev opnaaet efter adskillige Glas Øl. Og med fire Kort, som gav ham Tilladelse til at laane Bøger hjem, brændte han Gas til langt ud paa Natten i Pigeværelset, hvad Bernard Higginbotham lod ham betale halvtreds Cents ekstra for om Ugen.

De mange Bøger, han læste, bidrog imidlertid blot til at øge hans Rastløshed. Hver eneste Side i hver eneste af Bøgerne var som et Kighul ind i Kundskabens Rige. Men alt det, han læste, nærede blot hans Hunger og gjorde den større og større. Han vidste heller ikke, hvor han skulde begynde, og han led stadig under sin Mangel paa passende Forberedelse. De almindeligste Hentydninger, som han var fuldkommen paa det rene med, at alle Mennesker maatte kende, var ukendte for ham. Og det samme gjaldt om de Digte, han læste, og som gjorde ham helt vanvittig af Glæde. Han læste mere af Swinburne, end der stod i det Bind, som Ruth havde laant ham, og „Dolores“ forstod han fuldt ud. Men det kunde Ruth umuligt forstaa, sagde han til sig selv. Hvordan kunde hun ogsaa det, en forfinet, skærmet ung Kvinde som hun? Saa fik han fat paa et Bind af Kiplings Digte, og han blev helt revet med af hans raske Rytme og den Glans, hvormed han havde forlenet gammelkendte Ting. Han var helt forbløffet over Mandens Sympati med Livet og hans skarpe Psykologi. Psykologi var et nyt Ord i Martins Ordbog. Han havde købt et Leksikon, hvad der havde formindsket hans Pengebeholdning og faaet den Dag til at rykke nærmere, da han maatte drage ud for at skaffe sig flere Penge. Det harmede ogsaa Bernard Higginbotham, som vilde have foretrukket, at de Penge var blevet omsat i Kost og Logi.

Om Dagen turde han ikke nærme sig det Nabolag, hvor Ruth boede, men om Aftenen luskede han som en Tyv rundt i Nærheden af Familien Morses Hjem, kastede stjaalne Blikke op til Vinduerne og elskede selve de Mure, der gav hende Ly. Et Par Gange undgik han med Nød og næppe at falde i Armene paa hendes Brødre, og en Gang fulgte han efter hendes Fader ned i Byen, studerede hans Ansigt i Skæret fra Gadelygterne og ønskede inderligt, at han maatte blive truet af en eller anden Fare, saaledes at han kunde springe til og redde ham fra en pludselig Død. En anden Aften blev han belønnet for sin taalmodige Venten ved at se et Glimt af Ruth gennem et Vindue i anden Etage. Han saá kun hendes Hoved og Skuldre og Armene, som hun løftede for at sætte sit Haar foran et Spejl. Det varede kun et Øjeblik, men det var et langt Øjeblik, hvor det var, som om hans Blod blev til Vin og syngende brusede gennem hans Aarer. Saa trak hun Rullegardinet ned. Men det var hendes Stue, det havde han da faaet at vide, og derefter søgte han ofte hen til dette Sted, stod i Skyggen af et Træ paa den modsatte Side af Gaden og røg talløse Cigaretter. En Eftermiddag saá han hendes Moder komme ud af en Bank, og det var et nyt Bevis paa den uhyre Afstand, som var mellem Ruth og ham. Hun tilhørte den Klasse, som havde at gøre med Banker. Han havde aldrig i sit Liv været inde i en Bank, og han havde en Forestilling om, at den Slags Institutioner kun søgtes af de rige og mægtige.

Paa ét Punkt var han moralsk set undergaaet en gennemgribende Forandring. Hendes Renhed, baade legemlig og aandelig, havde indvirket paa ham, og han følte en brændende Trang til at være ren. Det maatte han være, hvis han nogen Sinde skulde blive værdig til at indaande samme Luft, som hun indaandede. Han børstede sine Tænder og skrubbede sine Hænder med en Køkkenskurebørste, indtil han saá en Neglebørste i Vinduet hos en Materialhandler og gættede, hvad den skulde bruges til.

Han gik ind og købte den, og Kommis’en, som havde set hans Negle, foreslog en Neglefil, og saaledes blev han Indehaver af endnu et Toiletrekvisit. Han fandt tilfældigvis en Bog paa Biblioteket om Legemets Pleje, og straks udviklede han en Tilbøjelighed for et koldt Bad hver Morgen, til stor Forbavselse for Jim og til Ærgrelse for Bernard Higginbotham, som ikke havde noget tilovers for den Slags højfornemme Narrestreger, og som alvorlig overvejede, om han skulde lade Martin betale ekstra for Vand. Et andet Fremskridt var i Retning af Fold paa Benklæderne. Nu da Martins Interesse var blevet vakt for den Slags Ting, lagde han hurtigt Mærke til Forskellen mellem de posede Knæ, som de arbejdende Klasser havde i deres Benklæder, og den lige Linie fra Knæ til Fod, som han saá hos de Mænd, der stod over de arbejdende Klasser. Han lærte ogsaa, hvad Grunden var, og han trængte ind i sin Søsters Køkken for at finde Strygejern og Strygebræt. Han var i første Omgang meget uheldig og sved et Par Benklæder, saa de blev fuldkommen ødelagte, hvorefter han maatte købe et nyt Par, en Udgift, som ogsaa bidrog til at faa den Dag til at rykke nærmere, da han maatte gaa til Søs.

Men disse Reformer gik dybere end hans ydre Fremtræden. Han røg stadig, men han drak ikke mere. Hidtil havde han ment, at det at drikke var en meget passende Beskæftigelse for Mandfolk, og han havde været stolt af sit stærke Hoved, som satte ham i Stand til at drikke de fleste Mænd under Bordet. Hver Gang han traf en gammel Skibskammerat — og der var mange i San Francisco — trakterede han og blev trakteret til Gengæld, ligesom i gamle Dage, men han forlangte selv ikke-spirituøse Drikke og fandt sig med godt Humør i deres Drillerier. Og efterhaanden som de begyndte at blive snakkesalige studerede han dem og saá, hvorledes Dyret i dem vaagnede og tog Magten fra dem, og han takkede Gud, fordi han ikke længer var som de. De havde deres egne Begrænsninger at glemme, og naar de var berusede, blev deres omtaagede, dumme Hjerne saa vidtskuende som selve Gudernes, og hver især herskede i den Himmel, som hans beruste Attraa skabte for ham. Hos Martin var Trangen til stærke Drikke forsvunden. Han var beruset paa en ny og mere gennemgribende Maade — beruset af Ruth, som havde tændt Kærlighedens Flamme i ham og vist ham et Glimt af et højere, evigt Liv; beruset af Bøger, som havde vakt et nagende, myldrende Liv af Attraa og Savn i hans Hjerne; beruset af den Følelse af personlig Renhed, som han var ved at opnaa, en Renhed, som gjorde ham endnu mere straalende sund, end han før havde været, og gennembævede hele hans Legeme med en Følelse af fysisk Velvære.

En Aften gik han i Teatret, i det Haab at han muligvis kunde faa hende at se, og fra det øverste Galleri fik han da ogsaa Øje paa hende. Han saá hende komme ned ad Midtergangen med Arthur og en fremmed ung Mand med stort Haar og Briller, en ung Mand, som ved sin blotte Tilsynekomst vakte hans Uro og Skinsyge. Han saá hende indtage sin Plads i Parkettet, og han saá ikke meget andet end hende den Aften — et Par fine, hvide Skuldre og et Væld af bleggyldent Haar, som var halvt udvisket af Afstanden. Men der var andre, som ogsaa saá, og Gang paa Gang, naar han lod Blikket glide hen over sine Naboer, lagde han Mærke til to unge Piger, som sad paa Rækken foran ham, og et Par Pladser længere borte, og som vendte sig om og saá paa ham med dristige Øjne. Han havde altid været en godmodig Fyr, og det laa ikke i hans Natur at vise nogen tilbage. I gamle Dage vilde han have smilet igen og være gaaet videre og have opmuntret dem med sit Smil. Men nu var det anderledes. Han smilede igen, men saa vendte han Hovedet, og med sin gode Villie saá han ikke mere i den Retning. Men et Par Gange, naar han helt havde glemt de to unge Pigers Eksistens, fangedes hans Blik af deres Smil. Han kunde ikke lave sig selv om paa én Dag, han kunde ikke øve Vold mod sin medfødte Godmodighed, og derfor smilede han i saadanne Øjeblikke til de to unge Piger, blot fordi han følte en varm Sympati med hele Menneskeslægten. Det var ikke noget nyt for ham. Han vidste, at de var Kvinder, som rakte deres Hænder ud imod ham. Men nu var det altsammen anderledes. Langt nede i Parkettet sad den eneste Kvinde i hele Verden, saa forskellig, saa forfærdelig forskellig fra disse to unge Piger af hans egen Stand, at hans eneste Følelse for dem var Medynk og Sorg. Han ønskede i sit Hjerte, at de kunde opnaa en ringe Brøkdel af hendes Godhed og Herlighed. Og ikke for nogen Pris vilde han krænke dem, fordi de rakte Hænderne ud imod ham. Det smigrede ham ikke; han følte sig endog en lille Smule skamfuld over, at hans egen Ringhed tillod ham at gøre det. Hvis han havde tilhørt Ruths Kreds, vidste han, at disse unge Piger ikke vilde være kommet med Tilnærmelser; og ved hvert Blik fra dem følte han det, som om den Stand, han selv tilhørte, rakte Hænderne ud for at holde ham nede.

Han forlod sin Plads, før Tæppet gik ned efter sidste Akt, for han vilde se hende, naar hun forlod Teatret. Der var altid Masser af Mænd, som stod paa Fortovet foran Teatret, og han kunde trække Huen ned i Panden og gemme sig bag en anden Mands Ryg, saa at hun ikke kunde faa Øje paa ham. Han var mellem de første, som forlod Teatret, men han havde knap indtaget sin Plads paa Fortovet, før de to unge Piger kom til Syne. Han vidste godt, at de saá efter ham, og i dette Øjeblik kunde han have forbandet den Egenskab hos sig, som tiltrak Kvinder.

Han vidste, at de havde set ham, for de begyndte, ligesom tilfældigt, at skraa over Fortovet ud mod Gaden, da de kom i Nærheden af ham. Saa sagtnede de Farten, og midt ude i den tætteste Sværm kom de op paa Siden af ham, og den ene af dem lagde tilsyneladende for første Gang Mærke til ham. Hun var en slank, mørk Pige med sorte, udfordrende — Øjne, som mødte hans med et Smil. Han smilede igen.

„Halløj!“ udbrød han.

Det var et rent mekanisk Udbrud; han havde sagt det samme saa tit under lignende Omstændigheder, ved et første Møde. Desuden kunde han ikke gøre mindre. Med den store Overbærenhed og Sympati, som han ifølge sit Temperament var i Besiddelse af, kunde han ikke gøre mindre. Den sortøjede unge Pige smilede fornøjet og indbydende og gjorde Tegn til at standse, medens hendes Veninde, som havde stukket sin Arm ind under hendes, ligesaa gjorde Tegn til at standse. Han tænkte hastigt Sagen igennem. Det kunde aldrig gaa an, om hun kom ud og saá ham staa dèr og tale med dem. Ganske naturligt, som om det var den selvfølgeligste Sag af Verden, gik han hen paa Siden af den mørkøjede unge Pige og spadserede bort med hende. Her pintes han ikke af Kejtethed eller Vanskelighed ved at udtrykke sig. Her var han hjemme, og han var en Mester i den Form for let Underholdning, isprængt med Slang og muntert Drilleri, som altid var det første Skridt til yderligere Udvikling af saadan hurtigt stiftede Bekendtskaber. Ved Hjørnet, hvor Hovedstrømmen blev ved at fortsætte i samme Retning, skilte han sig ud fra den og begyndte at gaa ned ad Tværgaden. Men den unge Pige med de sorte Øjne greb ham i Armen og fulgte efter, slæbende sin Veninde med sig.

„Stop nu lidt, Bill!“ raabte hun. „Har De saadan et Jav? De tror vel ikke, at De saadan kan blive af med os med det samme?“

Han standsede og vendte sig leende om imod dem.

Over deres Skuldre kunde han se Mængden, som bevægede sig af Sted i Skæret fra Gadelygterne. Hvor han stod, var det mindre lyst, og han kunde uset betragte hende, naar hun gik forbi. Hun maatte sikkert komme forbi, for den Vej førte til hendes Hjem.

„Hvad hedder hun?“ spurgte han den fnisende unge Pige og gjorde en Bevægelse med Hovedet i Retning af den mørkøjede.

„Spørg hende selv,“ lød Svaret, som næsten blev borte i Latter.

„Naa, hvad hedder De da?“ spurgte han og vendte sig om imod den anden.

„De har jo ikke fortalt mig, hvad De hedder,“ svarede hun.

„De har jo ikke spurgt mig om det,“ svarede han smilende. „For Resten gættede De det i første Omgang. Det er Billy, ja, det er saamænd saa!“

„Aa, lad være med den!“ Hun saá ham ind i Øjnene med et brændende, indbydende Blik. „Hvad hedder De — sig det nu!“

Hun saá igen paa ham. Kvinden ned gennem alle Aarhundreder, fra det Øjeblik, da Kønsfølelsen begyndte at røre sig hos Menneskene, talte ud af hendes Øjne. Og han maalte hende med et ligegyldigt Blik og vidste, at hun, som nu var saa dristig, vilde begynde at trække sig tilbage, undseeligt og forsigtigt, naar han forfulgte hende, men stadig parat til at vende om, saafremt han skulde blive mindre ivrig. Men ogsaa han var kun et Menneske og kunde mærke, hvorledes hun tiltrak ham, ligesom han ikke kunde undlade at føle sig smigret af hendes Venlighed. Jo, han kendte det hele, og han kendte dem saa godt, fra inderst til yderst. Gode Piger, som man regnede „Godhed“ indenfor deres Stand, Piger, som sled haardt for en ringe Løn og holdt sig for gode til at sælge sig selv for en behageligere Levevis; Piger, som var opfyldt af feberagtig Trang til en lille, bitte Smule Lykke i denne Ørken af en Tilværelse og stod overfor en Fremtid, der var et Spil mellem et evigt Slid i al dets Hæslighed og en endnu større Elendigheds Svovlpøl, hvortil Vejen var kortere, om end bedre betalt.

„Bill!“ svarede han og nikkede. „Bill — det er mit Navn.“

„De gør vel ikke Nar af mig?“ spurgte hun.

„Det er slet ikke Bill!“ indskød den anden unge Pige.

„Hvor kan De vide det?“ spurgte han. „De har jo aldrig set mig for Deres Øjne.“

„Det behøver jeg da heller ikke for at vide, at De lyver!“ lød Svaret.

„Sig det nu, hvad er det, Bill?“ sagde den første unge Pige.

„Bill kan vel være lige saa godt som ethvert andet Navn,“ sagde han.

Hun greb fat i hans Arm og rystede ham spøgende.

„Jeg vidste jo nok, at De løj, men derfor synes jeg alligevel om Deres Ansigt.“

Han tog den Haand, som blev rakt saa indbydende ud imod ham, og paa Haandfladen følte han visse velkendte Mærker og Forskydninger af Ledene.

„Naar har De givet Konservesfabriken en god Dag?“ spurgte han.

„Hvor kan De vide det?“ og „Gud, han er nok Tankelæser!“ udbrød de unge Piger i Kor.

Og medens han stod her og vekslede dumme Bemærkninger med dem, dumme Bemærkninger, som passede for dumme Sjæle, saa løftede sig for hans Øje Boghylderne i Biblioteket, fyldte med Aarhundreders Visdom. Han smilede bittert ved Tanken om den indre Modstrid, der var i det hele, og en stærk Tvivl kom op i ham. Og medens han stod her, optaget af sine indre Syner og den rent udvendige Munterhed, havde han endda Tid tilovers til at studere Sværmen, som strømmede ud fra Teatret. Og saa saá han hende i Skæret fra Lygterne, mellem Broderen og den fremmede unge Mand med Brillerne, og det var næsten, som om hans Hjerte stod stille. Han havde ventet længe paa dette Øjeblik. Han naaede lige at lægge Mærke til det spindelvævslette Tørklæde, som skjulte det stolte Hoved, til de smukke Linier i den tilhyllede Skikkelse, den yndefulde Holdning og Haanden, der løftede Skørterne, saa var hun borte, og han stod tilbage og stirrede paa de to Fabrikspiger, paa deres fattige Forsøg paa at skaffe sig smukke Klæder, paa deres tragiske Bestræbelser for at være rene og fikse, paa det billige Stof, de billige Baand og de billige Ringe paa Fingrene. Han følte, hvorledes den ene af dem trak ham i Armen, og han hørte en Stemme, som sagde:

„Saa vaagn nu op, Bill Hvad er der i Vejen?“

„Hvad var det, De sagde?“ spurgte han.

„Aa, ingenting!“ svarede den mørke unge Pige og slog med Nakken. „Jeg bemærkede bare —“

„Hva’beha’r?“

„Jeg mumlede bare noget om, at det vilde være en god Idé, om De kunde faa fat paa en Ven — til hende dèr,“ (hun gjorde en Bevægelse i Retning af Veninden) „og saa kunde vi gaa ud sammen og faa en Ice-cream eller en Kop Kaffe eller saadan noget.“

En pludselig Følelse af aandelig Kvalme kom over ham. Overgangen fra Ruth til det her havde været for brat. Ved Siden af den unge Piges dristige, frække Øjne saá han Ruths klare, straalende Øjne, Øjne, som mindede ham om en Helgeninde, og som saá paa ham fra umaadelige Dybder af Renhed. Og han følte, hvorledes der rørte sig Evner i ham. Han var bedre end sine Omgivelser; Livet betød mere for ham, end det betød for disse to unge Piger, hvis Tanker ikke svang sig højere end til Ice-cream og en „Ven“. Han mindedes, at han i sine Tanker altid havde levet et hemmeligt Liv. Disse Tanker havde han prøvet at dele med andre, men han havde endnu aldrig fundet en Kvinde, som var i Stand til at forstaa ham — og for den Sags Skyld heller aldrig nogen Mand. Han havde til Tider prøvet, men han havde kun opnaaet at forvirre sine Tilhørere. Og ligesom hans Tanker var gaaet højere end de andres, saaledes laa det til ham at forlange mere af Livet; men han kunde ikke forlange det af et Selskab som det her. De dristige, sorte Øjne havde intet at byde. Han kendte de Tanker, som laa bagved dem — Tanker om Ice-cream og noget mere. Men Helgenindeøjnene ved Siden af dem — de bød ham alt, hvad han vidste, og mere end han kunde ane. De bød ham Bøger og Malerier, Skønhed og Hvile, al den Finhed og Elegance, som hørte en højere Tilværelse til. Han kendte hver Tanke bag de sorte Øjne. Det var ligesom et Urværk. Han kunde se alle Hjulene snurre rundt. Hvad de bød ham, var lave Nydelser, snevre som Graven, Nydelser, man kom til at væmmes ved; og Enden paa det hele var Graven. Men det, som Helgenindeøjnene bød ham, var Mysterium, det uudgrundelige Under og det evige Liv. Han havde set Glimt af Sjælen i dem og ogsaa Glimt af sin egen Sjæl.

„Der er kun én Ting i Vejen med det Program,“ sagde han højt. „Jeg har en Aftale i Forvejen.“

Der kom et flammende Udtryk af Skuffelse i den unge Piges Øjne. „De skal vel sagtens vaage hos en syg Ven?“ sagde hun spottende.

„Nej, det er en rigtig Menneskeaftale med —“ han stammede. „Med et Pigebarn.“

„Og De narrer mig ikke?“ spurgte hun alvorligt.

Han saá hende ind i Øjnene og svarede: „Nej, det er saamænd rigtigt nok. Men hvorfor kan vi ikke mødes en anden Gang? De har endnu ikke sagt mig Deres Navn. Og hvor bor De?“

„Lizzie!“ svarede hun, og hun kom straks i en mildere Stemning, medens hendes Haand trykkede hans Arm, og hun lænede sig ind til ham. „Lizzie Connolly. Og jeg bor paa Fifth and Market.“

Han stod et Par Minutter og talte videre med dem, inden han sagde Godnat. Han gik ikke hjem med det samme, men under det Træ, hvor han allerede havde tilbragt saa mange Timer, stod han stille og mumlede: „Den Aftale var med dig, Ruth. Det var for din Skyld, jeg holdt den.“

VII KAPITEL

Der var nu gaaet en Uge, en Uge med anstrengende Læsning, siden den Dag, da Martin Eden første Gang havde truffet Ruth Morse, og han havde stadig ikke haft Mod til at vove Forsøget, men saa meldte Tvivlen sig paa ny og dræbte hans Mod. Han kendte ikke den rigtige Visittid, og der var ingen til at sige ham den, saa han var bange for, at han skulde komme til at begaa en uoprettelig Dumhed. Da han havde rystet sine gamle Kammerater og sin gamle Levevis af sig og ikke havde faaet nye Kammerater i Stedet, var der ikke andet for ham at gøre end at læse, og de lange Timer, han ofrede paa den Beskæftigelse, vilde have ødelagt en halv Snes almindelige Øjne. Men hans Øjne var stærke, ligesom hans Legeme var vidunderlig stærkt. Endvidere havde hans Intelligens ligget brak. Den havde ligget brak hele hans Liv, hvad abstrakt Boglærdom angik, og den var nu moden til Udsæd. Den var ikke overanstrengt af at studere, og den bed sig fast i den Viden, som fandtes i Bøgerne, bed sig fast i den med skarpe Tænder, som ikke vilde give Slip.

Da Ugen var omme, forekom det ham, at han havde levet i Aarhundreder, saa langt var han naaet forbi sit gamle Liv og sine gamle Synspunkter. Men det, som hæmmede ham, var hans Mangel paa passende Forberedelse. Han forsøgte at læse Bøger, som krævede Aars forberedende Specialstudier. En Dag kunde han læse en Bog om gammel Filosofi og den næste Dag en, som var ultra-moderne, saaledes at det løb rundt i hans Hoved med indbyrdes modstridende Begreber. Og det samme gjaldt om Socialøkonomerne. Paa samme Hylde i Biblioteket fandt han Karl Marx, Ricardo, Adam Smith og Mill, og den enes spidsfindige Forklaringer gav ham intet Vink om, at den andens Forestillinger var forældede. Han var fortumlet, og alligevel vilde han vide Besked. Han havde paa en eneste Dag fattet Interesse for Økonomi, Industri og Politik. Da han gik gennem Raadhusparken, havde han lagt Mærke til, at der var samlet en Masse Mennesker, og midt i Flokken stod fem-seks ivrigt diskuterende Mænd, røde i Ansigterne og højrøstede. Han sluttede sig til Tilhørerne og hørte nu et nyt, fremmed Sprog, saaledes som disse Folkets Filosoffer talte det. En var en ren Vagabond, en anden var en af Arbejderpartiets Agitatorer, en tredie var juridisk Student, og Resten var veltalende Arbejdere. For første Gang hørte han om Socialisme, Anarkisme og Enkeltbeskatning, og for første Gang erfarede han, at der var indbyrdes modstridende socialfilosofiske Systemer. Han hørte Hundreder af tekniske Ord, som var nye for ham, fordi de tilhørte Tankeomraader, som han med sin sparsomme Læsning ikke var kommet i Berøring med. Derfor kunde han ikke følge deres Argumenter, og han kunde kun gætte sig til de Begreber, som optraadte forklædt i alle de fremmede Udtryk. Saa var der en sortøjet Opvarter, som var Teosof, en Fagforeningsbager, som var Fritænker, en gammel Mand, som udlagde den vidunderlige Filosofi, at alt, hvad der er, er rigtigt, og en anden gammel Mand, som kom med endeløse Udviklinger om Verdensaltet og Fader-Atomet og Moder-Atomet.

Martin Edens Hjerne var helt fortumlet, da han efter flere Timers Forløb forlod Parken og skyndte sig hen til Biblioteket for at se efter, hvad en halv Snes fremmede Ord betød. Og da han forlod Biblioteket, havde han under sin Arm fire Bind af Madame Blavatskys Skrifter. Desværre begyndte han med „Secret Doctrine“. I hver eneste Linie myldrede det med Mangestavelsesord, som han ikke forstod.

Han satte sig op i Sengen og læste, mere i Leksikonet end i selve Bogen. Han slog saa mange ny Ord efter, at han, naar de dukkede op igen, havde glemt, hvad de betød. Saa fandt han paa at skrive Betydningerne op i en Lommebog, og han fyldte Side efter Side med dem. Men stadig forstod han ikke Meningen. Han læste, til Klokken var tre om Morgenen, men hans Hjerne var helt fortumlet, og han havde ikke fattet en eneste bærende Tanke i Teksten. Han saá op, og det forekom ham, at Stuen løftede sig, duvede og gik paa Næsen, som et Skib i Storm. Saa smed han „Secret Doctrine“, fulgt af mange Forbandelser, over i en Krog, slukkede for Gassen og lagde sig til at sove.

Han havde heller ikke stort bedre Held med de andre tre Bøger. Det var ikke, fordi hans Hjerne var svag eller uduelig, den kunde udmærket tænke de Tanker, men den manglede Træning i at tænke og de Tankeredskaber, hvormed den skulde tænke. Han indsaa det selv, og en Tid omgikkes han med Planer om ikke at læse andet end Leksikonet, indtil han havde lært hvert Ord, der stod i det.

Men Poesien var nu alligevel hans Trøst, og han læste meget og fandt sin største Glæde i de jævnere Digtere, som var mest forstaaelige. Han elskede Skønhed, og dèr fandt han Skønhed Poesi gjorde ligesom Musik et dybt Indtryk paa ham, og skønt han ikke selv vidste af det, forberedte han sin Hjerne til det mere besværlige Arbejde, som skulde komme. Hans Hjerne var som en Bog med ubeskrevne Blade, og mange af de Ting, han læste og syntes om, prægede sig uden Anstrengelse, Vers efter Vers, paa disse ubeskrevne Blade, saaledes at han snart havde stor Glæde af at fremsige højt eller ganske sagte for sig selv al den Musik og Skønhed, som talte ud af de trykte Ord, han havde læst. Saa faldt han over Gayleys „Classic Myths“ og Bullfinch „Age of Fable“, der stod Side om Side i Biblioteket. Det var som et kraftigt Lys i hans Uvidenheds Mørke, og han læste Poesi med større Begærlighed end nogen Sinde.

Manden ved Pulten i Biblioteket havde set Martin saa tit, at han var blevet helt venskabelig og altid hilste ham med et Smil og et Nik, naar han kom. Det var derfor, Martin en Dag fattede en dristig Beslutning. Han skulde have nogle Bøger udleveret, og medens Manden stemplede Kortene, spurgte han pludselig:

„Hør, der er noget, jeg gerne vil spørge Dem om.“

Manden smilede og saá interesseret ud.

„Naar at man træffer en ung Dame, og hun opfordrer én til at besøge sig, hvor snart kan man saa komme?“

Martin følte, hvorledes hans Skjorte klæbede sig til Kroppen af Anstrengelse.

„Ja, jeg vilde nærmest tro naar som helst,“ svarede Manden.

„Jamen, det her er noget andet,“ indvendte Martin. „Hun — jeg — naa ja, det stiller sig saadan: Maaske er hun ikke hjemme. Hun gaar paa Universitetet.“

„Saa maa De komme igen en anden Dag.“

„Det var ikke helt saadan, jeg mente,“ tilstod Martin med skælvende Stemme, medens han bestemte sig til helt at overgive sig, paa Naade og Unaade, til den anden. „Jeg er bare en grov og simpel Fyr, og jeg har aldrig set noget til Selskabslivet. Den unge Pige er ikke som jeg, og jeg er ikke noget af, hvad hun er. De synes vel ikke, jeg spiller Dummepeter, gør De vel?“ spurgte han pludselig.

„Nej, nej, vist ikke!“ sagde den anden ivrigt. „Deres Anmodning falder ikke netop ind under mit Arbejde i Haandbiblioteket, men det vil være mig en stor Fornøjelse at være Dem til Tjeneste.“

Martin saá beundrende paa ham.

„Ja, hvis jeg saadan kunde rappe af mig, saa var jeg godt hjulpen,“ sagde han.

„Hvadbeha’r?“

„Jeg mener, hvis jeg kunde tale saa ugenert og dannet og alt det.“

„Naa saadan!“ sagde den anden forstaaende.

„Hvad er den rigtige Tid at gøre Visit paa? Om Eftermiddagen — ikke for nær Maaltiderne? Eller om Aftenen? Eller om Søndagen“

„Nu skal jeg sige Dem noget!“ sagde Bibliotekaren, og hans Ansigt klarede op. „Tal med hende i Telefonen og spørg hende om det.“

„Ja, det vil jeg gøre!“ sagde Martin, tog Bøgerne og begyndte at gaa henimod Døren. Saa kom han tilbage og spurgte:

„Naar man taler med en ung Dame — lad os sige, at hun hedder Frk. Lizzie Smith — siger man saa „Frk. Lizzie“ eller „Frk. Smith“ —“

„Sig Frk. Smith,“ sagde Bibliotekaren bestemt. „De skal altid sige Frk. Smith, indtil De lærer hende bedre at kende.“

Og paa den Maade løste da Martin Problemet.

„Kom, naar det passer Dem selv — jeg er hjemme hele Eftermiddagen!“ lød Ruths Svar paa hans stammende Forespørgsel om, naar han kunde levere de laante Bøger tilbage.

Hun tog selv imod ham i Døren, og med sit skarpe Kvindeblik saá hun øjeblikkelig de pressede Benklæder og den Forandring til det bedre, afgjort, men ubestemmelig, som var foregaaet med ham. Hun blev ogsaa slaaet af hans Ansigt. Der var noget næsten overvældende ved hans Sundhed, og det var, som om den strømmede fra ham over til hende i stærke Bølger. Hun følte den samme Trang til at læne sig ind til ham for at hente Varme, og hun undrede sig atter over den Virkning, hans Nærværelse øvede paa hende, medens han paa sin Side gennembævedes af den samme sanseløse Salighed, da han følte Berøringen af hendes Haand. Forskellen mellem dem var, at hun var koldblodig og selvbehersket, medens han var blussende rød, lige op til Haarrødderne. Og da han fulgte efter hende gennem Forstuen, var det med hele den gamle Kejtethed i Gang og Bevægelser, og hans Overkrop svingede frem og tilbage, saa at han var ligefrem farlig for sine Omgivelser.

Da de igen sad sammen i Dagligstuen, begyndte han at føre sig med større Ugenerthed — med langt større Ugenerthed, end han havde ventet. Hun gjorde det let for ham, og hendes Elskværdighed fik ham til at blive endnu mere vanvittig forelsket i hende end nogen Sinde. Først talte de om de Bøger, han havde laant, om Swinburne, som han svor til, og om Browning, som han ikke forstod, og hun førte Samtalen fra det ene Emne ind paa det andet, medens hun grublede over, hvorledes hun kunde være ham til Nytte. Den samme Tanke havde saa tit været oppe hos hende siden deres første Møde. Hun vilde gerne hjælpe ham. Han appellerede til hendes Medlidenhed og Ømhed paa en Maade, som ingen nogen Sinde før havde gjort, og den Medlidenhed var ikke saa meget Overlegenhed som et Udslag af hendes Moderinstinkt. Hendes Medlidenhed kunde ikke være af den sædvanlige Art, naar den Mand, som kaldte den frem, var saa meget Mandfolk, at han indjog hende en Følelse af jomfruelig Angst og fik hendes Sjæl og Puls til at dirre af uforklarlige Tanker og Følelser. Hun følte atter den gamle Fortryllelse, som hans Hals straks den første Dag havde øvet paa hende, og der var noget betagende i den Tanke at lægge sine Hænder om den. Hun syntes stadig, at det var en upassende Indskydelse, men hun var blevet mere vant til den. Hun drømte ikke om, at det var hendes nyfødte Kærlighed, som optraadte under denne Forklædning. Hun drømte heller ikke om, at den Følelse, han vakte hos hende, var Kærlighed. Hun tænkte blot, at hun interesserede sig for ham som en usædvanlig Type, der besad mange store Udviklingsmuligheder, og hun følte det endog, som om det nærmest var en god Gerning, hun vilde gøre.

Hun vidste ikke, at hun attraaede ham; men med ham var det anderledes. Han vidste, at han elskede hende, og han attraaede hende, som han aldrig i sit Liv havde attraaet noget. Han havde elsket Poesien for den Skønhed, der laa i den; men siden han havde mødt hende, var Porten til det uhyre Felt, som hed Kærlighedspoesi, blevet aabnet paa vid Gab. Hun havde i endnu højere Grad end Bullfinch og Gayley givet ham Forstaaelse af Tingene. Der var en Linie, som han for en Uge siden ikke vilde have skænket en Tanke: „Guds udkaarne, vanvidslagne Elsker, som dør for et Kys,“ men nu var den ikke ude af hans Tanker et eneste Øjeblik. Han spekulerede over, hvor vidunderlig og sand denne Linie var, og medens han sad og saá paa hende, vidste han, at han med Glæde vilde „dø for et Kys“. Han følte sig som den gudbenaadede, vanvidslagne Elsker, og intet Ridderslag kunde have fyldt ham med større Stolthed. Nu endelig vidste han, hvad Meningen var med Livet, og hvorfor han var født.

Som han gad dèr og stirrede paa hende og lyttede, blev hans Tanker pludselig dristige. Han oplevede atter hele den vanvittige Fryd, som havde gennembævet ham, da han holdt hendes Haand ude i Forstuen, og han længtes efter paa ny at føle den i sin. Gang paa Gang søgte hans Blik hendes Læber, og han længtes efter dem med en Længsel, der næsten var som en fysisk Hunger. Men der var intet plumpt eller jordisk i denne Længsel. Medens hun talte, voldte det ham en usigelig Fryd at lægge Mærke til hver Bevægelse og hvert Spil af disse Læber, og alligevel var de ikke almindelige jordiske Læber, saadan som andre Mænd og Kvinder havde. Det var rene Læber, ikke af Kød, men af Aand, og hans Attraa efter dem var helt anderledes end den Attraa, som havde ført ham til andre Kvindelæber. Han kunde kysse hendes Læber, lægge sine egne Læber af Kød og Blod imod dem, men det vilde være med samme Ærefrygt og ophøjede Lidenskab som den, hvormed den sande troende vilde kysse Guds Kjortel. Han var sig ikke bevidst, hvilken Forskydning af Værdier der havde fundet Sted inden i ham, og han vidste ikke, at Lyset i hans Øjne, naar han saá paa hende, var ganske det samme, som lyser i alle Menneskers Øjne, naar Kærlighedsattraaen vaagner i deres Hjerter. Han drømte ikke om, hvor brændende og mandfolkeagtigt hans Blik var, og heller ikke om, at Flammen i det paavirkede hende rent sjæleligt. Den Jomfruelighed, som udstrømmede fra hende, opløftede og skjulte hans egne Følelser ved at hæve hans Tanker til en stjernekølig Kyskhed, og han vilde være blevet helt forskrækket, hvis nogen havde fortalt ham, at der skinnede et saadant Lys i hans Øjne, et Lys, der som varme Bølger strømmede gennem hende og tændte en beslægtet Varme i hendes Legeme. Det forvirrede hende, og skønt hun ikke vidste hvorfor, brød det Gang paa Gang forstyrrende, men samtidig med vidunderlig berusende Magt, ind i hendes Tankerække og tvang hende til at famle efter Ordene for at faa den Sætning, hun var begyndt paa, gjort færdig. Hun havde ellers altid let ved at belægge sine Ord, og disse Afbrydelser vilde have generet hende, hvis hun ikke var kommet til det Resultat, at det var, fordi han var en ejendommelig Type. Hun var meget modtagelig for Indtryk, og det var, naar alt kom til alt, ikke saa underligt, at denne fremmede fra en anden Verden paavirkede hende paa den Maade, ved selve den Atmosfære, han udstraalede.

Det Problem, der laa paa Bunden af hendes Bevidsthed, var, hvordan hun kunde hjælpe ham, og hun drejede selv Samtalen i den Retning, men det var Martin, som først gik løs paa Sagen.

„Jeg gad nok vide, om jeg kan faa et godt Raad hos Dem!“ begyndte han, og hun gik ind paa hans Anmodning med en Beredvillighed, som fik hans Hjerte til at banke. „De husker maaske, at jeg sidst, da jeg var her, sagde, at jeg ikke kunde tale om Bøger og saadan noget, fordi at jeg ikke vidste, hvordan jeg skulde bære mig ad. Naa ja, siden den Tid har jeg spekuleret en hel Del. Jeg har været paa Biblioteket; men de fleste af de Bøger, som jeg er gaaet i Gang med, ligger over Hovedet paa mig. Maaske maa jeg helst begynde ved Begyndelsen. Jeg har arbejdet haardt, lige siden at jeg var en lille Knægt, og efter at jeg har været paa det Bibliotek og set paa Bøger med nye Øjne — ja, og ogsaa set paa nye Bøger, saa er jeg kommet til det Resultat, at jeg ikke har læst den rigtige Slags. Ser De, de Bøger, som at man finder paa Kvægfarme og i Lugarer, er ikke de samme, som at De har her i Huset for Eksempel. Naa ja, det er nu den Slags Læsestof, som jeg har været vant til. Og dog — og det er ikke bare noget, at jeg siger for at prale, men jeg har været anderledes end de Folk, jeg har holdt til med. Ikke, at jeg gør mig bedre end de Matroser og Kreaturpassere, jeg har sejlet sammen med — jeg har en Tid været Kreaturpasser, skal jeg sige Dem — men jeg har altid holdt meget af Bøger og læst alt, hvad jeg kunde faa Fingre i, og — naa ja, jeg bilder mig ind, at jeg tænker lidt anderledes end de fleste.

Men hvad det var, jeg vilde sige — jeg har aldrig før sat mine Ben i saadant et Hus som dette her. Da jeg kom her for en Uge siden og saá alt det her og Dem og Deres Moder og Brødre og det hele, naa ja, saa syntes jeg, at her var rart at være. Jeg hørte om den Slags Ting og læste om den Slags Ting i nogle af de her Bøger, og naar jeg saá mig om i Deres Hjem, saa, ja, saa var det akkurat ligesom Bøgerne. Men det, at jeg vilde sige, er bare, at jeg syntes, det var rart. Jeg vilde gerne have saadan noget. Jeg vilde gerne have det nu. Jeg vil indaande en Luft, som den, De indaander her i dette Hus — en Luft, som er opfyldt af Bøger og Billeder og pæne Ting, og hvor Folk taler sagte og er rene og tænker rene Tanker. I den Luft, som at jeg har indaandet, har der altid været Mad og Husleje og Slagsmaal og Sprut, og det var ogsaa alt, hvad de talte om. Se, da De gik over Gulvet og kyssede Deres Moder, saa syntes jeg ligesom, det var det pæneste, jeg nogen Sinde havde set. Jeg har set en hel Del af Livet, og hvordan det nu er og ikke er, saa har jeg faaet mere ud af det end som de fleste, der var sammen med mig. Jeg vil gerne se noget, og jeg vil gerne se noget mere, og jeg vil ogsaa gerne se det noget anderledes.

Men det er ikke helt det, som at jeg vil sige. Det er bare det, at jeg vil prøve paa at naa frem til den Slags Liv, som at De lever her i Huset. Der er andet og mere i Livet end Sprut og haardt Slid og Ramlen rundt. Men hvordan skal jeg faa Fingre i det? Hvordan skal jeg begynde? Jeg er villig til at arbejde for at faa det, forstaar De, og jeg kan tage Kampen op med de fleste, naar det gælder strengt Arbejde. Naar at jeg kommer i Gang, vil jeg arbejde baade Nat og Dag. Maaske synes De, at det er grinagtigt, at jeg spørger Dem om alt det her. Jeg véd, De er den sidste, jeg skulde spørge, men jeg kender ingen andre, jeg kan spørge — — det skulde da være Arthur. Maaske jeg hellere skulde spørge ham? Hvis jeg var — —“

Hans Stemme svigtede. Hans faste Beslutning, som hidtil havde drevet ham frem, stoppede brat ved den frygtelige Tanke, at han efter al Sandsynlighed skulde have spurgt Arthur, og at han havde gjort sig til Nar. Ruth svarede ikke lige straks. Hun var alt for optaget af at faa hans usikre, kejtede Tale og den jævne Tankegang, som laa bagved den, til at passe med det, hun saá i hans Ansigt. Hun havde aldrig set ind i Øjne, der havde et saadant Udtryk af Kraft.

Her var en Mand, som kunde gøre, hvad det skulde være, det var det Bud, hun læste i dem, og det passede kun daarligt med hans manglende Evne til at udtrykke sine Tanker. Og for den Sags Skyld var hendes egen Tankevirksomhed saa sammensat og hurtig, at hun ikke kunde have den rette Forstaaelse af noget, der var saa ligetil, medens paa den anden Side selve denne Sjæls Famlen havde givet hende et Indtryk af Styrke. Hun havde syntes, at det var som en forpint Kæmpe, der rev og sled i de Lænker, der holdt ham nede. Der var et Udtryk af uendelig Medfølelse i hendes Ansigt, da hun endelig talte.

„Hvad De trænger til, forstaar De jo meget godt selv, og det er systematisk Uddannelse. De burde gaa tilbage og afslutte Deres Skolegang, og saa bagefter gennemgaa Universitetet.“

„Jamen, det koster Penge,“ afbrød han.

„Aa!“ udbrød hun. „Det havde jeg ikke tænkt paa. Men De maa da have Slægtninge, som kan hjælpe Dem.“

Han rystede paa Hovedet.

„Min Fader og Moder er døde. Jeg har to Søstre — den ene er gift, og den anden skal vist snart giftes. Saa har jeg en hel Stribe Brødre — jeg er den yngste — men de har aldrig hjulpet nogen. De har bare rakket rundt og haft nok med at passe sig Selv. Den ældste døde i Indien. Der er to i Sydafrika, én er paa Hvalfangst, og én rejser med et Cirkus — han laver Trapezarbejde. Og det gaar mig ligesom dem. Jeg har passet mig selv, lige siden jeg var elleve Aar gammel — da min Moder døde. Jeg bliver nok nødt til at studere paa egen Haand, og hvad jeg gerne vil vide, er nu, hvor at jeg skal begynde.“

„Jeg vilde sige, at De allerførst skulde anskaffe Dem en Grammatik. De forstaar ikke rigtig at bygge Deres Sætninger, og Deres Udtale er —“ hun vilde have sagt forfærdelig, men hun rettede det — „ikke særlig god.“

Han var meget rød og svedte af Forlegenhed.

„Jeg véd meget godt, at jeg taler en Masse Slang og bruger Ord, som at De ikke forstaar. Men ser De, det er de eneste Ord, jeg véd, hvordan at jeg skal udtale. Jeg har andre Ord i Hovedet — det er Ord, jeg har fundet i Bøger, men jeg kan ikke udtale dem, og derfor bruger jeg dem ikke.“

„Det er ikke saa meget det, De siger, som den Maade, De siger det paa. Hvad De trænger til, er noget mere Grammatik. Nu skal jeg hente en Bog og vise Dem, hvordan De skal begynde.“

Idet hun rejste sig, kom han i Tanker om en Ting, som han havde læst i de Bøger, der handlede om Etikette, og han rejste sig kejtet, frygtelig angst for, at det alligevel ikke var det rigtige, og at hun skulde opfatte det som Tegn paa, at han vilde gaa.

„Apropos, Hr. Eden!“ sagde hun og vendte sig om i Døren. „Hvad er Sprut? De har sagt det flere Gange, véd De nok.“

„Aa, Sprut!“ sagde han leende. „Det er Slang. Det betyder Whisky og Øl og alt saadan noget, som kan gøre én rigtig drukken.“

Da hun kom tilbage med Grammatiken, trak hun en Stol hen til hans — han spekulerede paa, om han skulde have hjulpet hende med den — og satte sig ved Siden af ham. Hun bladede i Grammatiken, og deres Hoveder nærmede sig hinanden. Han havde svært ved at følge den Plan, som hun sagde, at han var nødt til at følge i sit Arbejde, saa forbløffet og betaget var han over at have hende saa nær. Men da hun begyndte at forklare ham Syntaksens Betydning, glemte han hende over Arbejdet. Han havde aldrig hørt om Formlære og Syntaks, og han var helt betaget af det Indblik, hun gav ham i Sprogets Bindekalk. Han bøjede sig dybere ned over Bogen, og hendes Haar berørte hans Kind. Han var kun besvimet en eneste Gang i sit Liv, men i dette Øjeblik troede han, at han skulde være besvimet. Han kunde knap trække Vejret, og hans Hjerte pressede Blodet op i Struben, saa han var nær ved at kvæles. Hun havde aldrig forekommet ham saa opnaaelig som nu. I Øjeblikket var det for ham, som om der var slaaet Bro over den store Kløft, der skilte dem. Men hans Følelse for hende var derfor ikke mindre ophøjet. Hun var ikke steget ned til ham. Det var ham, som var blevet løftet op i Skyerne og baaret frem til hende. Den Ærbødighed, han i dette Øjeblik følte for hende, var af samme Art som religiøs Ærefrygt og Betagelse. Det var for ham, som om han var trængt ind i det Allerhelligste, og langsomt og forsigtigt flyttede han Hovedet bort fra den Berøring, der virkede paa ham som et elektrisk Stød, men som hun ikke havde været sig bevidst.

VIII KAPITEL

Der gik nu flere Uger, hvor Martin Eden studerede sin Grammatik, læste om Etikette og slugte alle de Bøger, som tilfældigvis fangede hans Interesse. Han saá ingenting til sine egne Jævnbyrdige. De unge Piger i „Lotus Klubben“ kunde ikke begribe, hvad der var blevet af ham, og plagede Jim med Spørgsmaal, og nogle af de unge Mennesker, som deltog i Boksekampene hos Riley, var glade over, at Martin ikke viste sig iblandt dem. Han havde opdaget en ny Ting blandt Bibliotekets Skatte. Ligesom Grammatiken havde vist ham Bindekalken i Sproget, saaledes viste denne Bog ham Bindekalken i al Versekunst, og han begyndte at vide Besked med den Underbygning af Metrum, Konstruktion og Form, der laa til Grund for den Skønhed, han elskede, og at finde Aarsagen til den Skønhed. Han fandt ogsaa en anden moderne Bog, der behandlede Poesien som en repræsentativ Kunst, behandlede den udtømmende med mange Eksempler fra det bedste i Literaturen. Aldrig havde han læst nogen Roman med en saadan Begejstring som den, hvormed han studerede disse Værker. Og hans Intelligens, som var fuldkommen frisk og ubebyrdet, og som nu blev ansporet af hans modne Attraa, tilegnede sig alt, hvad han lærte, med en Mandighed, som man ikke ret jævnlig træffer hos Folk, der beskæftiger sig med boglige Sysler.

Naar han nu saá tilbage fra sit ophøjede Stade, saa var det for ham, som om den gamle Verden, han havde kendt — denne Verden med Landjord og Sø og Skibe, med Sømænd og Kvinder, som var rene Harpyer — forekom ham som en meget lille Verden, og dog blandede den sig med denne nye Verden og udvidede sig. Hans Sjæl stræbte efter Enhed, og det overraskede ham, da han begyndte at se Berøringspunkter mellem de to Verdener. Og han forædledes ogsaa ved den ophøjede Tankegang og Skønhed, som han fandt i Bøgerne. Dette gav ham en endnu mere urokkelig Tro paa, at alle Mænd og Kvinder, der stod højt over ham som Ruth og hendes Familie, tænkte disse Tanker og levede efter dem. Dernede, hvor han levede, var det lave, og han ønskede at rense sig for det lave, som havde klæbet ved ham hele hans Liv, og hæve sig til de ophøjede Regioner, hvor de højere Klasser levede. Hele hans Barndom og Ungdom havde hans Tanker været tyngede af en uklar Rastløshed; han havde aldrig vidst, hvad han ønskede, men han havde ønsket noget, som han forgæves havde søgt, indtil han traf Ruth. Men nu var hans Længsel blevet pinefuld og nagende, og han vidste omsider, vidste med stor Sikkerhed, at det var Skønhed, Intelligens og Kærlighed, han maatte have.

I disse Uger saá han Ruth fem-seks Gange, og hver Gang var det som en ny Inspiration. Hun hjalp ham med Grammatiken, rettede paa hans Udtale og satte ham i Gang med Arithmetik. Men deres Samtaler drejede sig ikke udelukkende om rent elementære Studier. Han havde set for meget af Livet, og hans Intelligens var alt for moden til helt at kunne slaa sig til Ro med Brøker, Kubikrod og Analyse; saa der var Tider, hvor de kom ind paa helt andre Emner — de sidste Digterværker, han havde læst, og den sidste Digter, hun havde studeret. Og naar hun læste sine Yndlingsdigte højt for ham, saa var han i den syvende Himmel af Henrykkelse. Ikke en eneste af alle de Kvinder, han havde hørt tale, havde en Stemme som hendes. Den ringeste Betoning i den var en Spore for hans Kærlighed, og han gennembævedes af Fryd og Betagelse ved hvert Ord, hun udtalte. Det var selve Stemmens Kvalitet, dens Ro og musikalske Modulation — dette bløde, fyldige, ubestemmelige Produkt af Kultur og en blid, kærlig Sjæl. Naar han sad og hørte paa hende, var det, som om der i hans Erindring lød et Ekko af Barbarkvindernes skurrende Skrig og — om end i ringere Grad — Arbejderkvindernes og hans jævnbyrdiges, de unge Fabrikspigers, skrigende Stemmer. Og saa, ved en rent kemisk Proces, begyndte de at troppe op for hans indre Øje, og hver især fik ved Modsætningen Ruths Herlighed til at træde dobbelt tydeligt frem. Og hvad der gjorde hans Lykke endnu mere fuldkommen, var Bevidstheden om, at hendes Sjæl forstod, hvad hun læste, og skælvende optog den Skønhed, der laa i den nedskrevne Tanke. Hun læste en hel Del for ham af Tennysons „The Princess“, og han saá tit hendes Øjne fyldes med Taarer, saa stærkt modtagelig var hun for æstetiske Indtryk. I saadanne Øjeblikke opløftedes han af hendes Bevægelse, indtil han følte sig som en Gud og syntes, at han saá selve Livets Ansigt og læste dets dybeste Hemmeligheder. Og naar det saa gik op for ham, hvor højt han var naaet i fintmærkende Følsomhed, saa sagde han til sig selv, at dette var Kærlighed, og at Kærlighed var det største i Verden, og ned gennem alle Erindringens Gange færdedes hver Sindsrørelse og flammende Attraa, han havde kendt i tidligere Dage — Beruselsen i Vin, Kvinders Kærtegn, Brydekampe med deres plumpe Given og Tagen — og alt forekom ham saa ligegyldigt og usselt i Sammenligning med den ophøjede Lidenskab, han nu følte.

Ruth havde ikke noget klart Indtryk af Situationen, for af personlig Erfaring vidste hun intet om Kærlighed. Hendes eneste Viden om den Slags Ting var hentet fra Bøgerne, hvor det daglige Livs Hændelser af Fantasien var omplantet til Uvirkelighedens Ferige; og hun havde ingen Anelse om, at denne plumpe Sømand var ved at snige sig ind i hendes Hjerte og sætte bundne Kræfter i Bevægelse, som en Dag skulde bryde løs og bruse gennem hende som Ildsluer. Hun kendte ikke den Brand, som Kærligheden kunde være. Hendes Kendskab til Kærlighed var rent teoretisk, og hun tænkte sig den som en spagfærdig Flamme, saa mild og varsom som faldende Dug eller et stille Havs Krusninger og saa kølig som en Sommeraftens fløjlsbløde Mørke. Hun tænkte sig snarere Kærlighed som en rolig Venskabsfølelse, der stille tjente den elskede i en blomstermættet, dunkel Atmosfære af æterisk Ro. Hun anede intet om Kærlighedens voldsomme Krampetrækninger, om den Hede, der sved og brændte, og om ufrugtbare Ørkener med fortørret Aske. Hun kendte hverken sin egen Magt eller Verdens Magt, og Livets Dyb var et Illusionens Hav. Det rolige, venskabelige Forhold, som bestod mellem hendes Fader og Moder, var hendes Ideal af Kærlighed mellem Mand og Kvinde, og hun ventede, at hun selv en Dag, uden brat Overgang eller stærk Gnidningsmodstand, vilde glide over i den samme stilfærdige, behagelige Tilværelse med en Mand, hun elskede.

Og saaledes gik det til, at hun betragtede Martin Eden som noget nyt, et fremmed Individ, og den Virkning, han havde paa hende, forklarede hun ud fra dette nye fremmede. Det var kun naturligt. Hun havde følt den samme uforklarlige Uro, naar hun havde set vilde Dyr i et Menageri, naar hun havde været Vidne til et heftigt Stormvejr, eller naar hun havde gyst over Lynet med dets lysende Ribber. Der var et Stykke af den evige Verdensorden i denSlags Ting, og der var et Stykke af den evige Verdensorden i ham. Han kom til hende med et Pust af de store Vinde og de store Rum. Tropesolens Glød var i hans Ansigt, og i hans svulmende, spænstige Muskler var en Livskraft som selve Urtidens. Han var arret og mærket af den hemmelighedsfulde Verden af plumpe Mænd og endnu plumpere Handlinger, hvis Forposter begyndte udenfor hendes Horisont. Han var utæmmet, vild, og i al Hemmelighed følte hun, hvorledes det smigrede hendes Forfængelighed, at han var som Voks i hendes Hænder. Ligeledes følte hun sig paavirket af den almenmenneskelige Trang til at tæmme vilde Væsener. Det var en rent ubevidst Indskydelse, og allermindst tænkte hun paa, at hun ønskede at omdanne ham i sin Faders Billede — det Billede, hun ansaa for det ædleste i Verden. Der var heller intet, som kunde hjælpe paa hendes Uvidenhed og lære hende, at den Følelse af, at han var et Stykke af den evige Verdensorden, som han uvilkaarlig vakte hos hende, var det, som bundede dybest i selve Verdensordenen, nemlig Kærligheden, Kærligheden, der over hele Verden drog Mænd og Kvinder til hinanden med samme Kraft som den, der tvang Hjorte til at dræbe hinanden i Parringstiden og med uimodstaaelig Magt drev selve Elementerne til at forene sig.

Hans hurtige Udvikling baade overraskede og interesserede hende. Hun opdagede en uanet Finhed i hans Karakter, en Finhed, der ligesom udfoldede sig, Dag for Dag, som en Blomst i god Jordbund. Hun læste Browning højt for ham og blev tit helt forbløffet over den Maade, hvorpaa han forklarede omdisputerede Steder. Det gik over hendes Fatteevne, at fordi han kendte Mænd og Kvinder, var hans Fortolkninger saa ofte de rigtige i Modsætning til hendes. Hans Ideer forekom hende naive, skønt hun ofte lod sig anspore af hans Forstaaelses dristige Flugt, som førte ham helt op mellem Skyerne, hvor hun ikke kunde følge ham, indtil hun sad og skælvede under Følelsen af en uanet Magt. Saa spillede hun for ham og prøvede ham med Musik, som gik langt dybere, end hun kunde naa ned med sin Lodline. Hans Sjæl aabnede sig for Musik, som en Blomst aabner sig for Solen, og Overgangen var brat fra det banale Klingklang, der serveredes for Arbejderne, til de klassiske Paradenumre, som hun næsten kunde udenad. Men han viste en demokratisk Forkærlighed for Wagner, og da hun først havde givet ham Nøglen til Forstaaelsen af „Tannhäuser“-Ouverturen, gjorde den et Indtryk paa ham som ingen af de andre Stykker, hun spillede. Det var, som om den rent umiddelbart personificerede hans Liv. Hele hans Fortid var Venusbjerg Motivet, medens hun for ham smeltede sammen med Motivet i Pilgrimskoret, og fra den ophøjede Sindsstemning, som dette løftede ham til, førtes han højere og højere op i den famlende Menneskeaands mægtige Skyggerige, hvor godt og ondt evigt kriger mod hinanden.

Undertiden kom han med Spørgsmaal, som vakte en forbigaaende Tvivl i hendes Sind, en Tvivl om, at hendes egen Fortolkning og Opfattelse af Musik nu ogsaa var rigtig. Men hendes Sang gjorde han aldrig til Genstand for Spørgsmaal. Det var i alt for høj Grad hende selv, og han sad altid helt forbløffet over hendes rene Soprans guddommelige melodiøse Klang. Og han kunde ikke lade være at sammenligne den med Fabrikspigernes svage Piben og skingre, uøvede Triller, og med de hæse Skrig af brændevinstørre Struber, som Kvinderne i Havnestæderne udstøder. Det var hende en Nydelse at spille for ham. Det var i Virkeligheden første Gang, at hun havde haft en Menneskesjæl at lege med, og det var hende en Fryd at danne hans Væsens bløde Ler, for hun troede selv, at hun dannede det, og hun mente det godt. Desuden var det hende en Fornøjelse at være sammen med ham. Han frastødte hende ikke. Den første Følelse af Afsky havde i Virkeligheden blot været Angsten for hendes eget hidtil ukendte Jeg, og denne Følelse var nu slumret ind. Skønt hun ikke vidste af det, var der i hendes Følelse for ham et Moment af Ejendomsret, og endvidere virkede han styrkende paa hende. Hun arbejdede haardt ved Universitetet, og det var, ligesom hun fik nye Kræfter, naar hun forlod de støvede Bøger og lod den friske Søluft, som udstrømmede fra hans Personlighed, blæse paa sig. Kræfter! Kræfter var, hvad hun trængte til, og det gav han hende i rigt Maal. At komme ind i Stuen, hvor han sad, eller at gaa ham i Møde i Døren, det var ensbetydende med at faa større Mod paa Livet. Og naar han var gaaet, kunde hun vende tilbage til sine Bøger med større Iver og et nyt Fond af Energi.

Hun kendte sin Browning, men hun havde aldrig hørt, at det var en farlig Ting at lege med Sjæle. Efterhaanden som hendes Interesse for Martin blev større, fik hun en hel Mani for at reformere hans Levevis.

„Der er nu for Eksempel Charles Butler,“ sagde hun en Eftermiddag, da de var færdige med Grammatik, Matematik og Poesi. „Han havde oprindelig meget daarlige Betingelser for at komme frem. Hans Fader havde været Kasserer i en Bank, men han maatte i mange Aar opholde sig i Arizona paa Grund af Brystsyge, og da han døde, stod Charles Butler alene i Verden. Hans Fader var kommet hertil fra Australien, saa han havde ingen Slægtninge i Kalifornien. Han tog Arbejde i et Bogtrykkeri — det har jeg hørt ham fortælle om mange Gange — og i Begyndelsen fik han tre Dollars om Ugen. Nu er hans Aarsindtægt mindst tredive Tusind. Hvordan han bar sig ad? Jo, han var ærlig og tro og flittig og økonomisk. Han nægtede sig selv de Glæder, som de fleste Drenge har. Han gjorde sig til Regel at spare saa og saa meget om Ugen, lige meget hvad han saa maatte undvære for at gøre det. Selvfølgelig tjente han snart mere end tre Dollars om Ugen, og efterhaanden som hans Løn blev større, sparede han mere og mere.

Han arbejdede om Dagen, og om Aftenen gik han paa Aftenskolen. Han havde altid Blikket rettet mod Fremtiden. Da han var sytten Aar, have han en udmærket Løn som Sætter, men han var ærgerrig. Han vilde skabe sig en Karrière, ikke et Levebrød, og han var ikke bange for at bringe øjeblikkelige Ofre for i sidste Instans at vinde frem. Han bestemte sig for Juraen, og han gik ind i Faders Kontor som Kontordreng — tænk Dem, Kontordreng! — med fire Dollars om Ugen. Men han havde lært at være økonomisk, og af de fire Dollars blev han ved at spare op.“ Hun standsede for at trække Vejret og se, hvordan Martin tog det. Han hørte med stor Interesse paa denne Historie om Charles Butlers Ungdomsbesværligheder, men samtidig var der aabenbart noget, der vakte hans Uvillie.

„Det maa selvfølgelig have været en drøj Omgang for saadan en ung Knægt!“ bemærkede han. „Fire Dollars om Ugen! Hvordan kunde han dog leve af det? De kan bande paa, at der ikke har været mange Dikkedarer. Jeg betaler selv fem Dollars om Ugen for Kost og Logi, og det er ikke spændende, det kan De tage Gift paa. Den Mad, han fik —“

„Han lavede den selv,“ faldt hun ham i Talen, „paa et lille Petroleumsapparat.“

„Den Mad, han fik, maa have været værre end den, som de giver Folkene paa de værste Dybvandsbaade, og en værre Omgang end som det kan man daarlig tænke sig.“

„Jamen, saa tænk paa den Stilling, han nu har!“ udbrød hun begejstret. „Tænk paa, hvad hans Indtægt giver ham! Han kan jo nu faa tusindfold Erstatning for de Ting, han i sine tidligere Aar har nægtet sig.“

Martin saá hastigt op paa hende.

„Der er én Ting, jeg tør bande paa,“ sagde han, „og det er, at Hr. Butler ikke er særlig munter, selv nu i sine Velmagtsdage. Naar han bød en Drengemave saadan en Kost, Aar efter Aar, saa tør jeg dø paa, at hans Mave nu ikke er videre god ovenpaa den Omgang.“

Hun slog Øjnene ned for hans undersøgende Blik.

„Ja, jeg tør bande paa, at han gaar rundt med en daarlig Mave!“ sagde Martin udfordrende.

„Ja, det gør han,“ indrømmede hun, „men —“

„Og jeg tør ogsaa bande paa,“ gik Martin ufortrødent videre, „at han er saa højtidelig og gravalvorlig som en gammel Ugle og ikke bryder sig en Snus om at slaa et Slag, til Trods for sine tredive Tusind om Aaret. Og jeg tør bande paa, at han heller ikke er glad ved at se andre more sig. Har jeg ikke Ret?“

Hun nikkede samtykkende og skyndte sig at forklare.

„Jamen, han er ikke ked af den Slags. Han er af Naturen en ædruelig, alvorlig Mand. Det har han altid været.“

„Ja, det kan De bande paa, at han har!“ erklserede Martin. „Tre Dollars om Ugen og fire Dollars om Ugen og en ung Knægt, som laver sin egen Mad paa et Petroleumsapparat og lægger Penge op, ja, og arbejder hele Dagen og studerer hele Aftenen — bare arbejder og aldrig leger eller slaar et lille Slag og lærer at slaa et lille Slag — begribeligvis kommer hans tredive Tusind for sent.“

Med sin Evne til at sætte sig ind i andres Følelser, saá han i et Nu for sit indre Øje alle de Tusinder af enkelte Momenter i Drengens Tilværelse og hans snevre aandelige Udvikling, indtil han var blevet en Mand med tredive Tusind Dollars om Aaret.

„Véd De hvad,“ tilføjede han, „jeg har ondt af Hr. Butler. Han var selvfølgelig for ung til at vide bedre Besked, men han snød sig selv for at leve, bare for tredive Tusind Dollars om Aaret, som er fuldstændig spildt paa ham. Se, tredive Tusind paa ét Bræt kunde ikke nu skaffe ham, hvad de ti Cent, han lagde til Side, kunde have skaffet ham, da han var en lille Knægt — jeg mener saadan noget som Brystsukker eller Peanuts eller en Billet til Galleriet!“

Det var netop med den Slags selvstændige Synspunkter, at han forskrækkede Ruth. Det var ikke blot, fordi de var nye for hende og stred imod, hvad hun troede paa, men hun følte altid, at der i dem var Spirer til en Sandhed, som truede med at omstyrte eller forandre hendes egne Anskuelser. Hvis hun havde været fjorten Aar gammel i Stedet for fireogtyve, kunde hun maaske være blevet forandret af dem, men hun var fireogtyve, konservativ af Temperament og Opdragelse, og hun var allerede stivnet i den Skure, hvor hun var født og opvokset. Hans bizarre Domme foruroligede hende ganske vist i det Øjeblik, da han fremsatte dem, men hun tilskrev dem det, at han var en ny Type og havde levet et Liv, som var fremmed for hende, og glemte dem snart igen. Men samtidig med, at hun misbilligede dem, saa var der noget i den Styrke, hvormed de blev fremsat, i hans lynende Øjne og alvorlige Ansigtsudtryk, som gennembævede hende og drog hende til ham. Hun kunde aldrig have anet, at denne Mand, som kom fra en Kreds, der laa helt udenfor hendes Horisont, i saadanne Øjeblikke naaede langt ud over hendes Horisont med sin dybere og mere omfattende Opfattelse. Hendes egen Begrænsning var den Begrænsning, der laa i selve hendes Horisont, men begrænsede Aander kan kun se Begrænsningen hos andre. Og derfor syntes hun, at hendes eget Syn paa Tingene var meget frit, og hvor hans Syn stod i Modstrid med hendes, var det et Bevis paa hans Begrænsning, og hun drømte om at hjælpe ham til at se, som hun saá, og udvide hans Horisont, til den blev den samme som hendes.

„Men jeg er ikke helt færdig med min Historie,“ sagde hun. „Fader siger, at han arbejdede som ingen anden Kontordreng, han nogen Sinde har haft. Charles Butler var altid ivrig efter Arbejde. Han kom aldrig for sent, og han var i Reglen paa Kontoret et Par Minutter før den Tid, da han skulde være der. Og alligevel var han økonomisk med sin Tid. Hvert Minut, han havde til sin Raadighed, brugte han til at studere. Han lærte Bogholderi og Maskinskrivning og tog Timer i Stenografi. Han blev snart Kontorist og gjorde sig helt uundværlig. Fader satte stor Pris paa ham og saá, at han vilde gøre Karriere. Det var Faders Idé, at han skulde studere Jura. Han blev Sagfører, og han var knap kommet tilbage, til Kontoret, før Fader gjorde ham til sin Kompagnon. Han er en stor Mand. Han har et Par Gange sagt Nej til at blive valgt ind i de Forenede Staters Senat, og Fader siger, at han kan blive Medlem af Højesteret, saa snart der bliver en Plads ledig — hvis han da vil. Et saadant Liv er en sand Inspiration for os allesammen. Det viser os, at en Mand kan hæve sig op over sine Omgivelser.“

„Ja, han er en stor Mand!“ sagde Martin, og han mente det.

Men det var nu alligevel, som om der var noget i den Historie, der stred mod hans Opfattelse af Skønheden og Livets Betydning. Han syntes ikke, der var noget Motiv i Charles Butlers Liv, som berettigede alle de Savn, han havde paalagt sig. Hvis han havde gjort det af Kærlighed til en Kvinde eller for at komme i Besiddelse af Skønhed, saa kunde Martin have forstaaet det. „Guds udkaarne, vanvidslagne Elsker“ skulde vove alt for et Kys, men ikke for en Aarsindtægt af tredive Tusind Dollars. Han var utilfreds med Charles Butlers Levnedsløb. Der var, trods alt, noget vist smaaligt ved det. Tredive Tusind Dollars om Aaret var selvfølgelig meget godt, men en daarlig Mave og en manglende Evne til at være lykkelig, paa samme Maade som andre Mennesker var det, gjorde, at denne fyrstelige Indtægt var ganske uden Værd i hans Øjne.

En hel Del af det prøvede han at forklare for Ruth, og det forargede hende og viste hende tydeligt, at her tiltrængtes flere gennemgribende Reformer. Det var en meget almindelig Form for aandelig Sneversyn, hun gjorde sig skyldig i, et Sneversyn, som faar Mennesker til at indbilde sig, at deres Farve, Tro og Politik er det ene saliggørende, og at andre menneskelige Væsener, som er spredt over hele Verden, er mindre heldigt stillede end de. Det var det Sneversyn i Opfattelsen, som fik hin gamle Jøde til at takke Gud for, at han ikke var født Kvinde, og som sendte den moderne Missionær ud for at repræsentere Gud ved Jordens yderste Grænser; og det var det Sneversyn, som fik Ruth til at ønske, at hun kunde omdanne denne Mand fra andre Sfærer i samme Lignelse som de Mænd, der levede i hendes egen specielle Sfære.

IX KAPITEL

Saa kom da Martin Eden tilbage fra Søen og styrede med en forelsket Mands Attraa lige mod Kalifornien. Da hans Pengebeholdning var opbrugt, havde han taget Hyre som Matros paa den skattesøgende Skonnert, og Salomons Øerne havde været Vidne til Ekspeditionens Opløsning, efter otte Maaneders forgæves Forsøg paa at finde Skatten. Mandskabet var blevet afmønstret i Australien, og Martin var øjeblikkelig gaaet om Bord paa et Skib i oversøisk Fart, som hørte hjemme i San Francisco. Ikke alene havde han i disse otte Maaneder lagt Penge op til at kunne opholde sig paa Landjorden i mange Uger, men han havde ogsaa været i Stand til at studere og læse en hel Del.

Han havde Anlæg for at læse og studere, og bagved hans Evne til at lære laa hans utæmmelige Villie og hans Kærlighed til Ruth. Den Grammatik, som han havde taget med sig, gennempløjede han atter og atter, indtil hans Hjerne, som ikke var medtaget af tidligere Aars Slid, fuldstændig beherskede den. Han lagde Mærke til sine Skibskammeraters daarlige Udtale og ugrammatikalske Konstruktioner, og han gjorde sig det til Opgave i Tankerne at rette og nydanne deres daarligt byggede Sætninger. Til sin store Glæde opdagede han, at hans Øre var ved at blive lydhørt for Udtale og grammatiske Konstruktioner, og at han efterhaanden talte et renere og bedre Sprog end Skibets Officerer, ja, endog bedre end de Eventyrere i Kahytten, som havde sat Penge i Ekspeditionen.

Kaptajnen var en Nordmand med store, dumme Øjne. Paa en eller anden mærkelig Maade var han kommet i Besiddelse af en fuldstændig Udgave af Shakespeare, og naar Martin havde vasket hans Tøj for ham, havde han til Gengæld faaet Lov til at laane de dyrebare Bøger. En Tid havde han været saa optaget af selve Skuespillene og sine mange Yndlingsrepliker, som næsten uden Anstrengelse prægede sig i hans Hjerne, at det var, som om hele Verden blev en Elisabethansk Tragedie eller Komedie, og at selve hans Tanker formede sig i „Blankvers“. Det opøvede hans Øre og gav ham Forstaaelse af det ophøjede i Sproget, samtidig med at det gav ham et stort Forraad af gammeldags Ord og Vendinger.

De otte Maaneder havde været vel anvendt, og foruden alt, hvad han havde lært i Retning af at tale korrekt og tænke ophøjede Tanker, havde han ogsaa lært at vide god Besked med sig selv. Samtidig med, at han var ydmyg over, at han vidste saa lidt, begyndte han at faa en Følelse af sine egne Evner. Han følte, at der var et stort Spring mellem ham og hans Skibskammerater, og han var klog nok til at gøre sig klart, at Forskellen snarere bestod i de Muligheder, han raadede over, end i det, han virkelig havde opnaaet. Hvad han kunde gøre, kunde de ogsaa gøre, men der var i hans Indre en forvirret, gærende Følelse af, at der var mere i ham end det, han havde udrettet. Han pintes af al den vidunderlige Skønhed, der fandtes i Verden, og han ønskede, at Ruth havde været der til at dele den med ham. Han sagde til sig selv, at han vilde give hende en Beskrivelse af de smukke Steder, han havde set omkring mellem Sydhavsøerne. Skaberaanden i ham flammede op ved den Tanke, og den ansporede ham til at genskabe al denne Skønhed for et større Publikum end Ruth. Og saa kom da den store Tanke, i Lys og Straaleglans. Han vilde skrive. Han vilde være et af de Par Øjne, gennem hvilke Verden saá, et af de Par Øren, gennem hvilke den hørte, et af de Hjerter, gennem hvilke den følte. Han vilde skrive — alt muligt, Vers og Prosa, Romaner, Beskrivelser og Skuespil som dem, Shakespeare havde skrevet. Paa den Maade vilde han gøre Karrière og vinde Ruth. De Mænd, som skrev Bøger, var Verdens Store, og han havde en Følelse af, at de var langt større end Mænd som Charles Butler, Mænd, som tjente tredive Tusind Dollars om Aaret og kunde blive Medlemmer af Højesteret, hvis de ønskede det.

Da først Tanken var født, fik den ham hurtigt i sin Magt, og paa hele Tilbageturen til San Francisco gik han rundt som i en Drøm. Han var beruset af en hidtil uanet Magt, og han følte, at han kunde gøre, hvad det skulde være. Midt ude paa det store, ensomme Hav begyndte han at se Tingene i deres rette Forhold. For første Gang saá han ganske tydeligt Ruth og hendes Verden. Den stod anskueliggjort i hans Tanker som en konkret Ting, en Ting, han kunde løfte op i sine Hænder og vende og undersøge. Der var saa meget, som var uklart og taaget i den Verden, men han saá den som et Hele og ikke i Enkeltheder, og han saá ogsaa, hvorledes han skulde gøre sig til Herre over den. At skrive! Den Tanke brændte ham som Ild. Han vilde begynde, saa snart han kom tilbage. Det første, han vilde gøre, var at skildre Skattesøgernes Rejse. Han vilde sælge Beskrivelsen til et af Bladene i San Francisco. Han vilde ikke sige noget til Ruth om det, og hun vilde blive glad og overrasket, naar hun saá hans Navn paa Tryk. Medens han skrev, vilde han saa fortsætte med sine Studier. Hver Dag havde fireogtyve Timer. Han var uovervindelig. Han vidste, hvordan man skulde bære sig ad med at arbejde, og Fæstninger vilde synke i Grus, naar han nærmede sig. Han vilde aldrig mere blive nødt til at gaa til Søs, i alt Fald ikke som Matros, og et Øjeblik drømte han endog om en Dampyacht. Der var andre Forfattere, som ejede Dampyachter. Selvfølgelig, advarede han sig selv, vilde det vare noget, inden han naaede frem, og i Begyndelsen maatte han være glad, hvis han kunde tjene Penge nok ved sin Forfattervirksomhed til at fortsætte med sine Studier. Og saa, efter nogen Tids Forløb — hvor længe kunde han selvfølgelig ikke sige — naar han havde lært nok og dygtiggjort sig selv, saa vilde han skrive de virkelig store Ting, og hans Navn vilde være paa alles Læber. Men hvad der var langt større, uendelig større, ja, det største af alt — han vilde have vist, at han var Ruth værdig. Det kunde være meget rart med Berømmelsen, men det var for Ruths Skyld, at han drømte sine straalende Drømme. Han var ikke af dem, der stræbte efter Berømmelse, men blot en af „Guds udkaarne, vanvidslagne Elskere“.

Da han kom til Oakland med en god Skilling i Lommen, slog han sig ned i sit gamle Værelse hos Bernard Higginbotham og begyndte at arbejde. Han lod ikke engang Ruth vide, at han var kommet tilbage. Han vilde besøge hende, naar han var færdig med Artiklen om Skattesøgerne. Det var ikke saa svært at afholde sig fra at besøge hende, for Skaberfeberens mægtige Ild brændte i ham. Desuden vilde selve den Artikel, han skrev, bringe hende nærmere til ham. Han vidste ikke, hvor lang han skulde gøre Artiklen, men han talte Ordene i en Dobbeltsides Artikel i Søndagstillæget til San Francisco Examiner og rettede sig efter det. I tre Dage arbejdede han, med hvidglødende Hast, paa sin Fortælling, men da han havde renskrevet dem omhyggeligt, med en stor, kejtet, let læselig Haandskrift, fik han paa Biblioteket fat i en Bog om Rhetorik og lærte af den, at der var noget, som hed Inddeling i Afsnit og Anførselstegn. Han havde aldrig før tænkt paa den Slags Ting, og han begyndte straks at skrive Artiklen om, medens han stadig raadførte sig med Rhetoriken og paa en eneste Dag lærte mere om Stil, end en almindelig Skoledreng lærer paa et helt Aar. Da han anden Gang havde renskrevet Artiklen og rullet den omhyggeligt sammen, læste han i en Avis nogle „Vink for Begyndere“ og erfarede den ubønhørlige Lov, at Manuskriptet aldrig maa rulles sammen, og at der kun maa skrives paa den ene Side af Papiret. Han havde overtraadt Loven paa begge disse Punkter. Han erfarede endvidere af samme Notits, at de bedre Blade mindst betalte ti Dollars pr. Spalte. Saa medens han skrev Manuskriptet af, for tredie Gang, trøstede han sig med at multiplicere ti Spalter med ti Dollars. Resultatet blev altid det samme — ét Hundrede Dollars — og han kom til det Resultat, at det var bedre end at sejle til Søs. Hvis han ikke havde gjort alle de Dumheder, kunde han have gjort Artiklen færdig paa tre Dage. Eet Hundrede Dollars paa tre Dage! Det vilde have taget ham tre Maaneder og endda længere at tjene et tilsvarende Beløb paa Søen. Man var godt gal, hvis man gik til Søs, naar man kunde skrive, sagde han til sig selv, skønt Pengene i og for sig ikke betød noget for ham. De havde kun Værdi i hans Øjne paa Grund af den Frihed, de kunde skabe ham, de gode Klæder, han kunde købe sig for dem — lutter Ting, som vilde bringe ham nærmere til den slanke, blege unge Pige, som havde grebet ind i hans Tilværelse og givet ham noget at leve for.

Han lagde Manuskriptet i en stor Konvolut og sendte det med Posten til Redaktøren af San Fran cisco Examiner. Han havde en Forestilling om, at en Artikel, som blev antaget af et Blad, øjeblikkelig blev offentliggjort, og da han havde indsendt Manuskriptet om Fredagen, ventede han at se sin Artikel i Bladet den følgende Søndag. Han syntes, det vilde være den smukkeste Maade, hvorpaa han kunde underrette Ruth om, at han var kommet tilbage. Søndag Eftermiddag vilde han saa gaa hen og hilse paa hende, men i Mellemtiden var han optaget af en anden Idé, som han bildte sig ind var en virkelig fornuftig, sund og beskeden Idé. Han vilde skrive en fantastisk Historie for Drenge og sælge den til Youth’s Companion. Han gik hen paa Læsesalen i Folkebiblioteket og gennemsaa nogle Aargange af Youth’s Companion. Han lagde Mærke til, at Historier, som fortsattes gennem flere Numre, i Reglen var delt i fem Afdelinger, hver paa omkring ved tre Tusind Ord. Han saá ogsaa et Par Fortællinger, som strakte sig over syv Numre, og bestemte sig til at skrive en af den Længde.

Han havde engang været paa en Hvalfangerekspedition oppe i de arktiske Egne — en Rejse, som skulde have varet i tre Aar, men som efter et halvt Aars Forløb var endt med Skibbrud. Hans Indbildningskraft var levende, til Tider endog fantastisk, men samtidig havde han en udpræget Virkelighedssans, som tvang ham til at skrive om de Ting, han kendte. Han kendte Hvalfangst, og af det Materiale, han virkelig besad, begyndte han at lave de eventyrlige Hændelser, som skulde falde i to Drenges Lod — de to Drenge, han havde til Hensigt at lade slaas om Pladsen som Helt i sin Historie. Det var let Arbejde, sagde han til sig selv Lørdag Aften. Han var den Dag blevet færdig med det første Afsnit paa tre Tusind Ord — til stor Morskab for Jim og til aabenlys Spot for Bernard Higginbotham, der under hele Maaltidet gjorde Bemærkninger om den literære Person, de pludselig havde opdaget i deres Midte.

Martin trøstede sig med at udmale sig sin Svogers Overraskelse, naar han Søndag Morgen aabnede Examiner og saá Artiklen om Skattesøgerne. Søndag Morgen tidlig var han selv nede ved Gadedøren og saá ivrigt ned over Spalterne i den mangesidede Avis. Han gennemgik den en Gang til meget omhyggeligt — og lagde den saa sammen og tilbage, hvor han havde taget den. Han var glad ved, at han ikke havde fortalt nogen om sin Artikel. Ved at tænke sig om kom han til det Resultat, at han havde taget fejl med Hensyn til den Hurtighed, hvormed Artikler kunde naa frem til Avisernes Spalter. Desuden havde der ikke været noget egentlig aktuelt ved hans Artikel, og efter al Sandsynlighed vilde Redaktøren først skrive til ham om den.

Efter Frokost arbejdede han videre paa sin lange Historie. Ordene flød fra hans Pen, skønt han jævnlig holdt op med at skrive for at se en eller anden Definition efter i Leksikonet eller raadføre sig med Rhetoriken. Under disse Pauser læste han til Tider, ogsaa mere end én Gang, et helt Kapitel igennem, og han trøstede sig med, at skønt han ikke skrev de store Ting, som han følte, han havde i sig, saa var han i hvert Fald ved at lære at skrive og øvede sig i at forme og udtrykke sine Tanker. Han sled til Mørkets Frembrud, og saa gik han hen paa Læsesalen og gennempløjede Magasiner og Ugeskrifter til Klokken ti om Aftenen, da Biblioteket lukkedes. Og det var dette Program, han fulgte en hel Uge igennem. Hver Dag skrev han sine tre Tusinde Ord, og hver Dag pløjede han sig igennem Magasinerne og lagde Mærke til, hvilke Fortællinger, Artikler og Digte Redaktørerne fandt for godt at offentliggøre. Een Ting var sikker nok: Hvad disse talrige Skribenter lavede, kunde han ogsaa lave, og hvis han blot fik lidt Tid, saa skulde han nok lave noget, som de ikke kunde lave. Det opmuntrede ham, da han i Book News fandt en Notits om, hvorledes Folk, der skrev i Magasinerne, blev betalt — ikke fordi han saá, at Rudyard Kipling fik en Dollar pr. Ord, men fordi den laveste Betaling, som de bedre Magasiner gav, var to Cents pr. Ord. Youth’s Companion maatte da være et bedre Blad, og efter den Beregning vilde de tre Tusind Ord, han havde skrevet den Dag, indbringe ham tres Dollars — to Maaneders Hyre!

Fredag Aften var han færdig med sin lange Historie paa enogtyve Tusind Ord. Med to Cents pr. Ord, regnede han, vilde den indbringe ham fire Hundrede og tyve Dollars — og det var ingen daarlig Betaling for en Uges Arbejde. Det var flere Penge, end han nogen Sinde havde været i Besiddelse af paa én Gang. Han vidste slet ikke, hvordan han skulde bruge saa store Summer. Han havde fundet en Guldmine. Hvor det kom fra, var der altid mere, han kunde faa fat i. Han lagde Planer om at købe flere Klæder, at abonnere paa mange Tidsskrifter og at anskaffe sig Snese af Haandbøger, som han for Tiden var nødt til at søge i Biblioteket, naar han vilde slaa op i dem. Men der var stadig en Del af de fire Hundrede og tyve Dollars, som han ikke havde faaet Has paa. Det pinte ham, indtil han fik den Idé, at han vilde fæste en Tjenestepige til Gertrude og købe en Cykle til Marian.

Han sendte det omfangsrige Manuskript med Posten til Youth’s Companion, og Lørdag Eftermiddag, da han havde lavet et Udkast til en Artikel om Perledykkere, gik han hen for at hilse paa Ruth. Han havde telefoneret i Forvejen, saa hun tog selv imod ham i Døren. Den gamle, velkendte Følelse af straalende Sundhed strømmede hende i Møde fra ham og ramte hende som et Slag. Det var, som om den gik over i hendes Legeme og jog gennem hendes Aarer som en glødende Strøm, og hun skælvede under den nye Tilførsel af Kræfter. En varm Rødme gød sig over hans Ansigt, da han tog hendes Haand og saá hende ind i de blaa Øjne, men den stærke Solbrændthed, som skyldtes de otte Maaneder i et varmt Klima, skjulte denne Rødme, skønt den ikke beskyttede hans Hals mod de røde Mærker af den stive Flip. Hun saá paa den røde Streg og morede sig over den, men hendes Morskab svandt, da hun saá paa hans Klæder. De passede ham virkelig — det var hans første Sæt bestilte Tøj — og det saá ud, som om han var slankere og smukkere bygget. Dertil kom, at han havde erstattet sin Hue med en blød Filthat, som hun sagde, han skulde tage paa, hvorpaa hun komplimenterede ham for hans ydre Fremtræden. Hun kunde ikke huske, naar hun havde været saa lykkelig. Denne Forandring, som var foregaaet med ham, var hendes Værk, og hun var stolt af den og opfyldt af ærgerrige Drømme om at hjælpe ham endnu videre.

Men den mest gennemgribende Forandring og den, som glædede hende mest, var nu alligevel den Forandring, der var foregaaet med hans Maade at tale paa. Det var ikke blot det, at han talte mere korrekt, men han talte ogsaa med større Lethed, og der var mange nye Ord i hans Ordforraad. Kun naar han blev særlig ivrig og begejstret, kunde han falde tilbage til sin gamle Sømandsslang og sine sløjfede Endelser, ligesom hun observerede en vis Kejtethed og Tilbageholdenhed, naar han vilde forsøge sig med de nye Ord, han havde lært. Men foruden sin Lethed i Udtryksmaaden viste han paa den anden Side en spøgefuld Lethed og Elegance i Tankegang, som glædede hende. Det var hans gamle Sans for Humor og den lettere Form for Konversation, som havde gjort ham saa yndet i hans egen Kreds, men som han hidtil ikke havde været i Stand til at benytte overfor hende, af Mangel paa de rigtige Ord. Han var ved at orientere sig, ved at faa en Følelse af, at han ikke var en rent uvedkommende Person, og han lod hele Tiden Ruth gaa i Forvejen med Hensyn til Spøgefuldhed og Ordspil, holdt sig bestandig paa Højde med hende, men vovede sig aldrig længere ud, end hun gjorde.

Han fortalte hende om, hvad han havde taget sig for, om hvorledes han havde til Hensigt at tjene sit Brød ved at skrive og fortsætte med sine Studier. Men han blev meget skuffet over, at hun ikke rigtig bifaldt hans Plan, og at den tilsyneladende ikke gjorde noget fordelagtigt Indtryk paa hende.

„Ser De,“ sagde hun ærligt, „Forfattervirksomhed maa være en Haandtering som alt andet. Ikke, at jeg véd noget om det, selvfølgelig — jeg anvender kun et ganske almindeligt Fornuftsræsonnement. Man kan ikke gøre sig Haab om at blive en dygtig Grovsmed uden at have anvendt tre Aar paa at lære Haandteringen — eller er det fem Aar? Se, Forfattere bliver nu saa meget bedre betalt end Grovsmede, saa der er selvfølgelig mange flere, som har Lyst til at skrive, og som — prøver paa at skrive.“

„Jamen, kan jeg da ikke være saadan indrettet fra Naturens Haand, at jeg har særlige Anlæg for at skrive?“ spurgte han, hemmelig stolt over sin Maade at udtrykke sig paa, og hans hurtige Indbildningskraft optog øjeblikkelig hele Optrinet og Atmosfæren paa en kæmpemæssig Skærm sammen med andre Optrin fra hans Liv — Optrin, som var grove og plumpe, brutale og dyriske.

Hele dette sammensatte Billede dannedes med Lynets Hast, uden at bevirke nogen Standsning i Samtalen eller afbryde hans rolige Tankerække. Paa sin Fantasis Skærm saá han sig selv og denne skønne, elskelige, unge Pige, saá sig og hende sidde overfor hinanden og tale sammen paa et smukt, korrekt Sprog i en Stue med Bøger og Billeder, Stil og Kultur, og over hele Billedet laa en jævn, klar Straaleglans, medens der rundt omkring paa Skærmen, svagere og svagere efterhaanden som de naaede Udkanten, grupperede sig modsvarende Optrin, hvert Optrin et Billede, hvor han var Tilskueren, der efter Forgodtbefindende kunde se paa, hvad han selv vilde. Han saá disse andre Optrin gennem drivende Dampe og Hvirvler af mørk Taage, som pludselig spredtes for Bundter af røde, grelle Lysstraaler. Han saá Cowboys ved Skænken, hvor de stod og drak daarlig Whisky, medens Luften dirrede under plumpe, uanstændige Bemærkninger, og han saá sig selv sammen med dem, drikkende og bandende med de værste eller siddende til Bords med dem under osende Petroleumslamper, medens Jeton’erne raslede og klirrede, og Kortene blev delt rundt. Han saá sig selv, nøgen til Bæltestedet, med blotte Næver kæmpe sin store Kamp med „Liverpool Red“ paa Fordækket af Susquehanna, og han saá det blodige Dæk paa John Rogers, hin graa Morgen, da Mandskabet forsøgte at gøre Mytteri, og Styrmanden laa og sparkede i Dødsangst paa Storlugen, medens Revolveren i „den Gamle“s Haand udspyede Ild og Røg, og Mændene med Ansigter, der var fordrejede af Lidenskab, saa de mere lignede Dyr end Mennesker, udstødte modbydelige Gudsbespottelser og faldt omkring ham — og saa vendte han igen tilbage til Billedet paa Midten af Skærmen, roligt og rent i det jævne Lys, hvor Ruth sad og talte med ham mellem Bøger og Billeder, han saá Flygelet, hvorpaa hun om lidt vilde spille for ham, og han hørte Ekkoet af sine egne, velvalgte og korrekt udtalte Ord: „Jamen, kan jeg da ikke være saadan indrettet fra Naturens Haand, at jeg har særlige Anlæg for at skrive?“

„Jamen, hvor gode Anlæg en Mand end har for at blive Smed,“ sagde hun leende, „saa har jeg alligevel aldrig hørt om nogen, som blev Smed uden først at have staaet sin Tid i Lære.“

„Hvad vilde De da raade mig til?“ spurgte han. „Men glem ikke, at jeg føler, at jeg har Evnen til at skrive — jeg kan ikke forklare det, jeg véd blot, at jeg har det i mig.“

„De maa se at lære noget ordentligt,“ lød Svaret, „og det hvad enten De saa i sidste Instans bliver Forfatter eller ej. Opdragelse er nødvendig, ligegyldigt hvilken Karrière De vælger, og den maa ikke være ufuldkommen eller tilfældig. De maa først forberede Dem til Universitetet.“

„Ja —“ begyndte han, men hun afbrød ham, som om hun lige var kommet i Tanker om noget. „Selvfølgelig kunde De ogsaa gaa videre med Deres Skriveri.“

„Ja, det bliver jeg nok nødt til!“ sagde han mørkt.

„Hvorfor det?“ Hun saá paa ham med en meget klædelig Forundring, for hun syntes ikke rigtig om den Stædighed, hvormed han klyngede sig til sin Idé.

„For hvis jeg ikke skriver, saa kan det ikke blive til noget med Universitetet. Jeg maa leve og købe Bøger og Klæder, forstaar De?“

„Det havde jeg rent glemt!“ sagde hun leende. „Hvorfor er De ikke ogsaa født med en aarlig Indtægt?“

„Jeg vil hellere have et godt Helbred og Fantasi,“ svarede han. „De to Ting kan man ikke tage af sig selv, men jeg kan altid lave den, naar jeg har det.“

„Lad være at sige „lave den“!“ udbrød hun med et meget indtagende Surmuleri. „Det er Slang, og det lyder forfærdeligt.“

Han blev blussende rød og stammede: „Det er rigtigt, jeg vilde bare ønske, De vilde rette mig hver Gang.“

„Det — det vil jeg saa gerne,“ sagde hun tøvende. „Der er saa meget godt ved Dem, at jeg gerne vil, at De skal være helt fuldkommen.“

Han var øjeblikkelig som Ler i hendes Hænder, og han længtes lige saa brændende efter at lade sig forme af hende som hun efter at omforme ham til sit Mandsideal. Og da hun gjorde ham opmærksom paa, at det var et særlig belejligt Tidspunkt, fordi Optagelseseksamen til Fortsættelsesskolen begyndte den følgende Mandag, tilbød han rask væk at benytte sig af Lejligheden.

Og saa spillede og sang hun for ham, medens han stirrede paa hende med en hungrende Mands Længsel, inddrak hendes Skønhed og undrede sig over, at der ikke sad hundrede Bejlere og lyttede til hende, som han sad og lyttede og længtes.

X KAPITEL

Den Dag blev han til Middag, og til Ruths Glæde gjorde han et fordelagtigt Indtryk paa hendes Fader. De talte om Søen som Levevej — et Emne, Martin kendte ud og ind — og Hr. Morse bemærkede senere, at han lod til at være en meget forstandig, ung Mand. Eftersom Martin vilde undgaa al Slang og jævnlig maatte søge efter de rigtige Ord, blev han nødt til at tale langsomt, hvad der satte ham i Stand til at finde de bedste Tanker, han havde i sig. Han var mere fri, end han havde været den første Aften, omtrent for et Aar siden, da han havde spist til Middag dèr, og hans Generthed og Beskedenhed gjorde endog et fordelagtigt Indtryk paa Ruths Moder, som glædede sig over den aabenbare Forandring til det bedre, som var foregaaet med ham.

„Han er den første Mand, som nogen Sinde har gjort mindste Indtryk paa Ruth,“ sagde hun senere til sin Mand. „Hun har været saa frygtelig tilbageholdende overfor Mænd, at jeg har været meget bekymret for hende.“

Hr. Morse saá nysgerrigt op paa sin Kone.

„Og nu vil du bruge denne unge Sømand til at vække hende?“ spurgte han.

„Jeg mener, at hun ikke skal faa Lov til at dø som gammel Jomfru, saafremt jeg kan gøre noget til det,“ lød Svaret. „Og hvis denne unge Mand kan vække hendes Interesse for Mænd i det hele taget, saa vil det være en god Ting.“

„En meget god Ting!“ bemærkede han. „Men sæt nu — og sommetider maa vi sætte den Slags Ting, min Pige — sæt nu, han i alt for høj Grad vækker hendes Interesse for ham personlig?“

„Det er umuligt!“ Fru Morse lo. „Hun er tre Aar ældre end han, og desuden er det umuligt. Det bliver der ikke noget af — du kan trygt stole paa mig.“

Og saaledes blev Martins Rolle bestemt for ham, medens han, ansporet af Arthur og Norman, spekulerede paa en stor Flothed.

De skulde paa en Cykletur ud i Bjergene en Søndag Formiddag, hvad der ikke interesserede Martin, før han fik at vide, at Ruth ogsaa kørte paa Cykle og skulde med paa Turen. Han kørte ikke selv paa Cykle, men hvis Ruth gjorde det, bestemte han sig til at begynde, og paa Hjemvejen gik han da ogsaa ind i en Cykleforretning og spenderede fyrretyve Dollars paa en Cykle. Det var mere end en Maaneds møjsommelig fortjent Hyre, og det lavede et slemt Hul i hans Pengebeholdning, men naar han lagde de hundrede Dollars, som han skulde have fra Examiner, til de fire Hundrede og tyve Dollars, som var det mindste, Youth’s Companion kunde betale ham, følte han, at han havde reduceret den Vanskelighed, som den uvante Pengesum havde voldt ham. Det gjorde heller ikke noget større Indtryk paa ham, at han ødelagde sit nye Tøj, da han vilde lære at køre Cyklen hjem. Han ringede Skræderen op samme Aften fra sin Svogers Butik og bestilte et nyt Sæt Tøj. Saa bar han Cyklen op ad den snevre Trappe, der klamrede sig som en Brandstige til Bagsiden af Huset, og da han havde flyttet sin Seng ud fra Væggen, opdagede han, at der lige var Plads til ham og Cyklen i det lille Rum.

Søndagen havde han haft til Hensigt at anvende paa at forberede sig til Optagelsesprøven paa Fortsættelsesskolen, men Artiklen om Perledykkerne lokkede ham væk fra hans Arbejde, og han tilbragte Dagen i en hvidglødende, feberagtig Iver for at genskabe den Skønhed og Romantik, som brændte i ham. At Examiner heller ikke den Morgen bragte hans Artikel om Skattesøgerne, ødelagde ikke hans gode Humør, dertil var han alt for højt oppe, og da han — skønt Raabet blev gentaget to Gange — ikke hørte, at der blev kaldt til Middag, maatte han undvære det tunge Maaltid, hvormed Bernard Higginbotham uvægerlig prydede sit Bord den ene Gang om Ugen; for Bernard Higginbotham var en Middag af den Art et Udtryk for Velstand og gode Kaar, og han gjorde Honnør for den ved at sidde og aflevere smaaborgerlige Prædikener om Amerikas Institutioner og de Chancer, som nævnte Institutioner gav en Mand for at komme frem i Verden. Han undlod aldrig at bemærke, at denne Fremgang for hans eget Vedkommende var fra Urtekræmmerlærling til nu at sidde som Indehaver af „Higginbothams Kontant Forretning“.

Mandag Morgen saá Martin med et Suk paa den ufuldendte Artikel om Perledykkerne og kørte med Sporvognen ned til Oakland til Fortsættelsesskolen. Og da han, nogle Dage senere, kom for at høre Udfaldet af Eksamen, fik han den Besked, at han var faldet igennem i alt undtagen Grammatik.

„I Grammatik er De udmærket,“ sagde Professor Hilton og stirrede paa ham gennem sine store Briller, „men De véd ingenting, absolut ingenting i de andre Fag, og i Fædrelandshistorie er De umulig, ja, der er ikke noget andet Ord for det — umulig. Jeg vil raade Dem til — —“

Professor Hilton standsede og saá arrigt paa ham, saa blottet for Sympati og Fantasi som et af sine egne Forsøgsglas. Han var Professor i Fysik paa Fortsættelsesskolen, havde en stor Familie, en lille Løn og et sjældent Fond af rent papegøjeagtig Viden.

„Ja,“ sagde Martin ydmygt — han ønskede, at den Mand, som sad ved Pulten paa Biblioteket, i dette Øjeblik havde været i Professor Hiltons Sted.

„Ja, jeg vil raade Dem til at vende tilbage til Forberedelsesskolen og bliver dèr i mindst to Aar. Farvel.“

Martin var ikke synderlig paavirket af sit Uheld, skønt han forbavsedes over Ruths forskrækkede Ansigt, da han fortalte hende om Professor Hiltons Raad. Hendes Skuffelse var saa aabenlys, at det gjorde ham ondt, at han ikke var kommet igennem, men det var mest for hendes Skyld.

„Ser De, jeg havde altsaa Ret!“ sagde hun. „De véd meget mere end de Elever, som begynder paa Fortsættelsesskolen, og alligevel kan De ikke bestaa den Eksamen. Det er, fordi den Opdragelse, De har faaet, er saa tilfældig og overfladisk. De trænger til den Træning, som ligger i regelmæssige Studier, og som kun dygtige Lærere kan give Dem. De maa have et ordentligt Grundlag. Professor Hilton har Ret, og hvis jeg var Dem, vilde jeg gaa paa Aftenskole. Med halvandet Aar dèr kunde De maaske indhente de øvrige seks Maaneder. Desuden vilde De paa den Maade faa Deres Dag fri til at skrive i, eller hvis De ikke kunde tjene Brødet med Deres Pen, vilde De have Deres Dag til at arbejde paa en eller anden Bestilling.“

„Jamen, hvis mine Dage gaar med at arbejde og mine Aftener med Skole, naar skal jeg saa faa Lejlighed til at træffe Dem?“ var Martins første Tanke, skønt han undlod at udtale den. I Stedet for sagde han:

„Jeg synes, det vilde være saa barnagtigt for mig at gaa paa Aftenskole. Men det vilde jeg nu ikke bryde mig om, hvis jeg troede, at det vilde betale sig for mig. Jeg kan selv gøre Arbejdet meget hurtigere, end de kan lære mig det. Det vilde være Tidsspilde —“ han tænkte paa hende og sit Ønske om at eje hende — „og jeg har ikke den Tid at give væk. Jeg kan i Virkeligheden ikke ofre al den Tid paa det.“

„Der er saa meget, der er nødvendigt!“ Hun saá mildt op paa ham, og han følte, at han var et Bæst, hvis han ikke føjede hende. „Fysik og Kemi — de to Ting kan man ikke lære uden at arbejde paa et Laboratorium, og De vil se, at det næsten er haabløst at forsøge at lære Aritmetik og Geometri uden Undervisning. De trænger til dygtige Lærere, til Specialister i den Kunst at bibringe Mennesker Kundskaber.“

Han sad et Øjeblik og spekulerede paa, hvordan han kunde udtrykke sig, uden at det skulde lyde alt for hovmodigt.

„De maa endelig ikke tro, at jeg vil prale,“ begyndte han. „Jeg mener det ikke paa den Maade. Men jeg har en Følelse af, at jeg har naturlige Anlæg for at studere. Jeg kan studere paa egen Haand. Det falder mig naturligt, som det falder en And naturligt at svømme. De har selv set, hvad jeg kunde gøre med Grammatiken. Og jeg har lært en hel Mængde andre Ting. Vent bare, til jeg faar rigtig fat. Jeg er ved at komme lidt i Kontakt med Tingene. Jeg er begyndt at lære, hvordan Landet ligger. Jeg synes, at Kundskaber er ligesom et Bestiklugar. Hver Gang jeg kommer hen paa Biblioteket, saa virker det paa mig paa den Maade. Den Rolle, Lærerne skal spille, er at vise Eleverne Indholdet af Bestiklugaret paa en systematisk Maade. Lærerne skal vise én rundt i Bestiklugaret — det er det hele. Det er ikke noget, som de selv har i Hovedet. De laver det ikke, og de skaber det ikke. Det staar altsammen i Bestiklugaret, og de véd, hvordan de skal finde rundt i det, og det er deres Arbejde at vise fremmede til Rette, som ellers let kunde gaa fejl. Se, jeg gaar i Reglen ikke fejl! Jeg har Stedsans. Og jeg har nu allerede tilbragt en hel Del Tid i Bestiklugaret, og jeg er lige ved selv at vide, hvad jeg har Brug for — hvilke Søkort jeg vil bruge, og hvilke Kyster jeg vil undersøge. Og med min Maade at samle Tingene sammen paa saa lærer jeg meget hurtigere alene. En hel Flaades Hastighed er den Hastighed, hvormed det langsomste af Skibene kan sejle, og paa samme Maade gaar det med Lærernes Hastighed. De kan ikke gaa hurtigere end Hovedmassen af deres Elever, og jeg kan selv komme hastigere af Sted, end de kan komme med en hel Klasse.“

„Han rejser hurtigst, som rejser alene,“ citerede hun.

„Jamen, jeg vilde nu alligevel rejse hurtigere sammen med Dem!“ var han lige ved at udbryde, da han i det samme saá en endeløs Verden af solbeskinnede Pletter og stjernelyse, tomme Rum, gennem hvilke han svævede med sin Arm om hendes Liv, medens hendes bleggyldne Haar blæste ham om Ansigtet. I samme Øjeblik gjorde han sig klart, hvilken ynkelig utilstrækkelig Ting den menneskelige Tale var. Du gode Gud! Om han dog blot kunde danne Ordene, saa at hun kunde se, hvad han saá i dette Øjeblik. Og han følte, hvorledes der rørte sig i ham — som en Trang, der vaander sig i Fødselsveer — Ønsket om at skildre de Syner, som uopfordret og i et Nu viste sig paa hans Hjernes Spejl. Ja, det var netop det! Han havde faaet fat i Hemmelighedens Kjortelflig, det var netop det, som de store Mestre og Digtere gjorde. Det var derfor, de var Kæmper. De vidste, hvordan de skulde udtrykke, hvad de tænkte og følte og saá. Hunde, som laa og sov i Solen, knurrede og gøede ofte, men de var ude af Stand til at fortælle, hvad det var, der fik dem til at knurre og gø. Han havde tit spekuleret paa, hvad det var. Men det var altsaa det, han var — en Hund, som laa og sov i Solen. Han saá ædle og skønne Syner, men han kun knurre og gø ad Ruth. Men han vilde holde op med at ligge og sove i Solen. Han vilde rejse sig op med aabne Øjne, og han vilde kæmpe og slide og lære, indtil han, med seende Øjne og løst Tungebaand, kunde dele hele sin Rigdom af Syner med hende. Andre Mennesker havde fundet ud af, hvordan de skulde udtrykke sig, gøre Ordene til deres lydige Slaver og faa Sammenstillinger af Ord til at betyde mere end Summen af de enkelte Ords Betydning. Han var dybt bevæget ved dette flygtige Glimt af Hemmeligheden, og han følte sig paa ny opløftet til dette Syn af sollyse Pletter og stjerneklare, tomme Rum — — — indtil det gik op for ham, at der var meget stille i Stuen, og han saá Ruth sidde og se paa ham med et lille Smil, som om der var noget, der morede hende.

„Jeg har set et stort Syn!“ sagde han, og hans Hjerte bankede voldsomt, da Lyden af hans egne Ord naaede hans Øren. Hvor var de Ord kommet fra. De havde meget rigtigt udtrykt den Pause, som hans Syn havde fremkaldt i Samtalen. Det var et Mirakel. Han havde aldrig prøvet at sætte ophøjede Tanker frem i Ord. Det var det hele. Det forklarede det altsammen. Han havde aldrig forsøgt. Men Swinburne havde det, og Tennyson og Kipling og alle de andre Digtere. Hans Tanker søgte i ét Nu tilbage til Perledykkerne. Han havde aldrig vovet at give sig i Kast med de rigtige store Ting, med den Skønhedstrang, der brændte i ham som Ildsluer. Den Artikel vilde være en helt anden Ting, naar han var færdig med den. Han forfærdedes over al den uendelige Skønhed, som med Rette hørte til i den, og igen løftede hans Sjæl sig i ét Nu til de store Ting, og han spurgte sig selv, hvorfor han ikke kunde besynge den Skønhed i ædle Vers, som de store Digtere gjorde. Og saa var der hans Kærlighed til Ruth — al den hemmelighedsfulde Fryd og Undren, der fyldte hans Sjæl. Hvorfor kunde han ikke ogsaa besynge den, som Digterne gjorde? De havde sunget om Kærlighed. Det vilde han ogsaa gøre. Ja, ved den levende Gud —

Og pludselig hørte han dette Udbrud lyde i sine forskrækkede Øren. Han var blevet revet med og havde sagt det højt. Blodet steg op i hans Ansigt i hede Bølger, der helt tog Magten fra den stærke Solbrændthed, indtil Skamrødmen flammede fra Flip til Haarrødder.

„Jeg — jeg maa virkelig bede Dem undskylde,“ stammede han. „Jeg sad og tænkte.“

„Det lød, som om De bad!“ sagde hun modigt, men det var, som om noget krympede sig inden i hende. Det var første Gang, hun havde hørt en Mand, hun kendte, bande, og hun var forarget, ikke blot i Kraft af sine Principer og sin Opdragelse, men krænket i sin inderste Sjæl ved dette voldsomme Pust af Liv, som trængte ind i den Have, hvor hun levede i jomfruelig Uberørthed.

Men hun tilgav ham og undrede sig samtidig over, at hun havde saa let ved at tilgive ham. Han havde ikke haft de samme Chancer som andre Mænd, og han sled saa haardt og havde ogsaa Held med sig. Det var aldrig faldet hende ind, at der kunde være andre Grunde til, at hun var venlig stemt imod ham. Der var Ømhed i hendes Følelse for ham, men hun vidste det ikke. Hun havde ingen Mulighed for at vide det. Den Ro og Ligevægt, som hendes fireogtyve Aar uden en eneste Forelskelse gav hende, hjalp hende ikke til at faa Indblik i hendes egne Følelser, og hun, som aldrig havde følt Kærlighedens Varme, var sig ikke bevidst, at den i selve dette Øjeblik var ved at vaagne i hende.

XI KAPITEL

Martin vendte tilbage til sin Artikel om Perledykkerne, som vilde være blevet hurtigere færdig, saafremt han ikke Gang paa Gang havde lagt den til Side og gjort Forsøg paa at skrive Vers. Hans Vers var Kærlighedsvers, inspirerede af Ruth, men de blev aldrig færdige. Han kunde ikke paa én Dag lære at synge i ædle Vers. Rim og Metrum og selve Versbygningen var i sig selv alvorlige Hindringer paa hans Vej, men langt vanskeligere var det Element, uhaandgribeligt og vigende, som han fandt i alle store Digterværker, og som han ikke selv kunde fange og gribe i sine egne Digte. Det var selve Poesiens skuf fende Aand, som han følte og søgte efter, men som han ikke kunde fange. Det var som en stadig Glød, en varm og bølgende Damp, der altid holdt sig udenfor hans Rækkevidde, skønt han til Tider lønnedes for sin Møje ved at faa fat i Stumper af den, Stumper, som han vævede sammen til Sætninger, der gav Genlyd i hans Hjerne med Toner, som ikke vilde slippe ham, eller bølgede frem og tilbage for hans Blik som Taager af uset Skønhed. Det var næsten uudholdeligt. Han brændte af Længsel efter at udtrykke sig, og han kunde kun pludre paa Prosa, som alle Mennesker pludrede Han læste sine Brudstykker højt. Metrum og Fødder var fuldkomne, og Rim og Rytme ligesaa, men den Glød af Begejstring, som han følte i sit eget Indre, manglede. Han kunde ikke forstaa det, og atter og atter vendte han i Fortvivlelse tilbage til sin Artikel. Ja, det var sandelig lettere at udtrykke sig paa Prosa!

Da han var færdig med „Perledykkere“, skrev han en Artikel om Søen som Levevej, en anden Artikel om Skildpaddefangst og en tredie om Nordostpassaten. Saa forsøgte han sig med en kort Historie, og i ét Træk skrev han nu seks korte Historier, som han sendte til forskellige Tidsskrifter. Han skrev ustandseligt, med glødende Iver, fra Morgen til Aften og langt ud paa Natten, undtagen naar han brød af for at gaa hen paa Læsestuen, hente Bøger fra Biblioteket eller gøre Visit hos Ruth. Han var uendelig lykkelig. Den Skaberglæde, som man siger Guderne maa have kendt, var hans. Hele Livet omkring ham, Lugten af gamle Grøntsager og Sæbevand, Synet af Søsterens sjuskede Person og Bernard Higginbothams spottende Ansigt var som en Drøm. Den virkelige Verden var den, der levede i hans Tanker; og de Historier, han skrev, var som lige saa mange Stykker Virkelighed fra Tankens Værksted.

Dagene var ham alt for korte. Der var saa meget, han vilde studere. Han vænnede sig til at nøjes med fem Timers Nattesøvn, og han kom til den Erkendelse, at han kunde klare sig med det. Saa prøvede han halvfemte Time og vendte med Sorg tilbage til de fem. Han vilde med Glæde have tilbragt hele sin Dag med hver enkelt af de Ting, han beskæftigede sig med. Det var med Beklagelse, at han holdt op med at skrive for at læse i Bøgerne eller lagde Bøgerne fra sig for at gaa hen paa Biblioteket, og det var med Beklagelse, at han rev sig løs fra Kundskabernes Bestiklugar eller fra Magasinerne i Læsesalen, disse Magasiner, der var fulde af de Hemmeligheder, som de Forfattere, hvis Arbejder solgtes, vidste Besked med. Og naar han var sammen med Ruth, saa var det som at skære selve Livets Traad over at rejse sig og gaa; og han ilede af Sted gennem de mørke Gader for at komme hjem til sine Bøger med det mindst mulige Spild af Tid; men sværest af alt var det at lukke Matematiken og Fysiken, lægge Notebog og Blyant til Side og lukke de trætte Øjne til Søvn. Han hadede den Tanke at skulle ophøre at leve, selv for saa kort en Stund, og hans eneste Trøst var, at Vækkeuret skulde vække ham om fem Timer. Han vilde bare miste fem Timer, saa vilde Klokkens Lyd rive ham ud af hans Ubevidsthedstilstand, og han vilde vaagne op til en ny, herlig Dag paa nitten Timer.

Men under alt det gik Ugerne; hans Penge var snart opbrugt, og der kom ingenting ind. En Maaned efter, at han havde sendt sin lange Historie til Youth’s Companion, kom den tilbage igen. Det trykte Afslag var holdt i saa taktfulde Udtryk, at han følte sig helt venlig stemt mod Redaktøren. Men han følte sig ikke saa venlig stemt mod San Francisco Exami ner. Efter at have ventet i hele to Uger havde han skrevet til Bladet. En Uge efter skrev han igen. Da der var gaaet en Maaned, tog han over til San Francisco og bad om at faa Redaktøren i Tale. Han traf ikke denne ophøjede Person, takket være en mindreaarig, rødhaaret Kontordreng, der vogtede Porten som en anden Cerberus. Da der var gaaet fem Uger, kom Manuskriptet tilbage til ham med Posten, uden Bemærkning af nogen Art. Der var intet Afslag, ingen Forklaring, ingenting. Paa samme Maade laa hans andre Artikler hos andre af San Franciscos større Blade. Da han fik dem tilbage, sendte han dem over til Magasinerne i de østlige Stater, hvorfra han ligeledes fik dem tilbage, men hurtigere og ledsaget af de sædvanlige trykte Afslag.

Paa samme Maade blev ogsaa de korte Historier returneret. Han læste dem atter og atter, og han syntes saa godt om dem, at han slet ikke kunde regne ud, hvorfor de var blevet sendt tilbage, indtil han en Dag læste i en Avis, at Manuskripter altid skulde være maskinskrevne. Det forklarede det hele. Selvfølgelig havde Redaktører alt for travlt til at spilde deres Tid og Kræfter paa at læse Folks Haandskrift. Martin lejede en Skrivemaskine og tilbragte en hel Dag med at lære at haandtere den. Hver Dag renskrev han paa Maskinen, hvad han havde lavet, og han renskrev sine tidligere Manuskripter, lige saa hurtigt som de kom tilbage til ham. Han var overrasket, da de maskinskrevne Manuskripter begyndte at komme tilbage. Men saa pressede han blot Læberne sammen, stak Hagen frem og sendte Manuskripterne ud til andre Redaktører.

Saa faldt det ham ind, at han maaske ikke var en god Dommer, naar det gjaldt hans eget Arbejde, og han prøvede at læse sine Historier højt for Gertrude for at se, hvad hun syntes. Hendes Øjne lyste, og hun saá paa ham med inderlig Stolthed i Blikket, medens hun sagde:

„Tænke sig, at du kan skrive saadan noget — er det ikke storartet?“

„Jo, jo!“ sagde han utaalmodigt. „Men Historien — hvordan syntes du om den?“

„Storartet!“ svarede hun. „Den var storartet og saa spændende. Det var helt sært at høre paa dig!“

Han kunde se, at hun ikke var rigtig klar over Situationen. Der var et forvirret, betuttet Udtryk i hendes godmodige Ansigt, og han sad roligt og ventede.

„Men sig mig nu en Gang, Mart“ — det kom efter en lang Pause — „hvordan endte det? Den unge Mand, som gik og sagde alle de højtravende Ting — fik han hende?“

Og efter at han havde forklaret hende, hvordan Historien „endte“ — hvad han mente, han havde gjort kunstnerisk indlysende — sagde hun:

„Ja, det var det, jeg gerne vilde vide. Men hvorfor skrev du ikke det i Historien?“

En Ting lærte han da, efter at han havde læst et Par Historier for hende — at hun holdt mest af de Historier, der endte lykkeligt.

„Den Historie er storartet!“ sagde hun med et træt Suk, idet hun rettede sig op fra Vaskebaljen og tørrede Sveden af Panden med sin røde, vaade Haand. „Men den gør mig saa melankolsk. Jeg faar saadan en Lyst til at græde. Der er begribeligvis mange sørgelige Ting i Verden, men jeg bliver nu saa glad ved at tænke paa glade Ting. Se, hvis at han nu var blevet gift med hende og — — Du er jo ikke vred paa mig, Mart?“ spurgte hun frygtsomt. „Det er bare, at jeg føler saadan, og det er vel sagtens, fordi at jeg er saa træt. Men det var en storartet Historie alligevel — storartet! Hvem vil du sælge den til?“

„Ja, det er nu en anden Snak!“ sagde han leende.

„Jamen, hvis du nu solgte den, hvad tror du saa, du vilde faa for den?“

„Aa, hundrede Dollars. Det vilde være det mindste, saadan som Priserne er.“

„Gud Fader! Hvor jeg vilde ønske, at du maa sælge den!“

„Ja, det er lette Penge at tjene, ikke sandt?“ Og han tilføjede med Stolthed: „Jeg skrev den paa to Dage. Det er halvtreds Dollars om Dagen.“

Han længtes efter at læse sine Historier for Ruth, men han turde ikke. Han bestemte sig til at vente, til nogle af dem var trykt, saa vilde hun jo forstaa, hvad det var, han havde arbejdet for. I øvrigt blev han ved at arbejde. Aldrig havde Eventyrtrangen lokket ham stærkere end paa denne forbløffende Opdagelsesrejse ind i Aandens Rige. Han købte Haandbøger om Fysik og Kemi, og foruden at han løste matematiske Opgaver, gav han sig ogsaa i Lag med fysiske og kemiske. Han tog Laboratoriebeviserne paa Tro og Love, og hans sjældne, levende Fantasi gjorde, at han havde større Forstaaelse af Kemikaliers Reaktion end den almindelige unge studerende, som saá dem i Laboratoriet Martin pløjede sig gennem de tunge Sider, overvældet af den Forstaaelse, han var ved at erhverve sig af alle Tings Sammenhæng. Han havde bøjet sig for Verdensordenen som det eksisterende, men nu var han ved at forstaa, hvorledes Verden var organiseret, og den Maade, hvorpaa Kræfter og Stof spillede ind i hinanden. Hvert Øjeblik kom han selv i Tanker om Forklaringer paa Ting, han tidligere havde set. Vægtstænger og mekanisk Potens interesserede ham vældigt, og hans Tanker søgte tilbage til de Haandspager, Blokke og Taljer, som han havde kendt i sin Sømandstid. Den teoretiske Navigation, hvorved Skibe blev i Stand til sikkert at følge deres Bane over det uvejsomme Hav, blev nu klarlagt for ham. Stormens, Regnens og Tidevandets Mysterier aabenbaredes, og de Grunde, der blev givet for Passatvindenes Eksistens, fik ham til at spekulere paa, om han ikke havde skyndt sig lidt for meget med at skrive sin Artikel om dette Emne. I hvert Fald vidste han, at han nu kunde skrive den bedre. En Dag tog Arthur ham med ud paa California University, og med tilbageholdt Aandedræt og en Følelse af religiøs Ærefrygt gik han gennem Laboratorierne, saá Eksperimenter og hørte paa en Professor i Fysik, som holdt Forelæsning for sine Klasser.

Men derfor forsømte han ikke sit Skriveri. Der flød en sand Strøm af korte Historier fra hans Pen, og han forsøgte sig ogsaa med Vers af lettere Art — den Slags, han saá trykt i Magasinerne — skønt han tabte Hovedet og spildte to hele Uger paa en „blankverse“ Tragedie, som til hans store Forbløffelse straks returneredes af en halv Snes Magasiner. Saa opdagede han Henley og skrev en Række Digte om Søen med „Hospitalskitser“ som Forbillede. Det var jævne, ligefremme Digte, med Lys og Farve og romantiske, eventyrlige Hændelser. „Sølyrik“ kaldte han dem, og han ansaa dem for det bedste, han endnu havde lavet. Der var ialt tredive Digte, og han gjorde dem færdig paa en Maaned, skrev ét om Dagen, naar han havde besørget sit Dagværk med Hensyn til Fortællinger, et Dagværk, der omtrent svarede til, hvad den almindelige, velrenomerede Forfatter skrev paa en Uge. Han var ikke bange for at slide, ja, for ham var det slet ikke Slid. Han var ved at erfare Sprogets Hemmeligheder, og al den Skønhed og Herlighed, som i Aaringer var blevet holdt indenfor de Læber, der var magtesløse til at finde Udtryk for dem, strømmede nu frem i en alt besejrende mandig Rigdom.

„Sølyrik“ viste han ikke til nogen, ikke engang til Redaktørerne. Han var begyndt at blive noget mistroisk overfor Redaktører. Men det var ikke Mistro, som hindrede ham i at vise dem „Sølyrik“. Disse Digte var saa smukke i hans Øjne, at han syntes, han maatte gemme dem for en Gang at dele dem med Ruth, naar han i en straalende, fjern Fremtid fik Mod til at læse for hende, hvad han havde skrevet Men indtil da vilde han selv beholde dem, og han læste dem højt for sig selv og gennemgik dem saa tit, at han til sidst kunde dem udenad.

Han levede hvert Minut paa Dagen, og han levede i sin Søvn, hvor hans Hjerne løb løbsk i de fem Hviletimer og kædede Dagens Tanker og Begivenheder sammen til groteske og umulige Vidundere. I Virkeligheden hvilede han aldrig, og hvis hans Legeme havde været svagere eller hans Hjerne mindre vel afbalanceret, vilde det hele været endt med et alvorligt Sammenbrud. Hans Eftermiddagsbesøg hos Ruth blev mindre hyppige, for der var nu ikke ret længe til Juni Maaned, da hun skulde tage sin afsluttende Eksamen ved Universitetet. Naar han tænkte paa hendes Eksamen, saa var det, som om hun flygtede for ham — flygtede langt hurtigere, end han kunde følge efter.

En Eftermiddag om Ugen ofrede hun paa ham, og — saa kom han i Reglen sent, blev til Middag og hørte paa Musik bagefter. Det var hans store Dag. Selve den Atmosfære, som herskede i Huset, og som stod i en saa skærende Modstrid med den, han selv levede under, fik ham til hver Gang at føle sig mere og mere styrket i sin Beslutning om, at han vilde naa frem til Højderne. Til Trods for al den Skønhed, som boede i ham, og den næsten pinefulde Trang til at skabe, var det dog for hendes Skyld, at han kæmpede. Han var først og fremmest Elskeren. Alle andre Ting underordnede han sin Kærlighed. For langt vigtigere end hans eventyrlige Færd ind i Tankens Rige var hans Kærlighedseventyr. Verden selv var ikke saa forbavsende paa Grund af de Atomer og Molekuler, som den — ifølge visse uimodstaaelige tvingende Kræfter — var sammensat af; hvad der gjorde den saa overraskende var det, at Ruth levede i den. Hun var det mest overraskende, han nogen Sinde havde kendt eller drømt om eller anet.

Men han tyngedes hele Tiden af hendes Fjernhed. Hun var saa langt borte, og han vidste ikke, hvordan han skulde nærme sig hende. Han havde altid gjort stor Lykke blandt Kvinderne i sin egen Klasse, men han havde aldrig elsket nogen af dem, hvorimod han elskede hende, og desuden var hun ikke blot af en anden Klasse. Selve hans Kærlighed løftede hende højt over alle Klasser. Hun var et Væsen for sig selv — saa meget for sig selv, at han ikke vidste, hvorledes han skulde nærme sig hende, som Elskeren nærmer sig den elskede. Det var sandt nok, at han kom hende nærmere, efterhaanden som han skaffede sig Kundskaber, lærte at tale hendes Sprog og opdagede, at de havde fælles Interesser og Glæder; men dette tilfredsstillede ikke hans Elskovslængsel. I sine Tanker havde han gjort hende alt for hellig, alt for overjordisk til, at der legemlig set nogen Sinde kunde opstaa et Slægtskab mellem dem. Det var hans egen Kærlighed, som skød hende fra ham og fik hende til at staa som uopnaaelig for ham. Selve hans Kærlighed nægtede ham det ene, han attraaede.

Og saa en Dag, ganske pludselig, svandt i et kort Nu den Kløft, der skilte dem, og fra den Dag blev Afstanden mellem dem stadig mindre og mindre, selv om han aldrig glemte, at den eksisterede. De havde spist Kirsebær — store, modne Kirsebær, med en Saft af Farve som mørk Vin, og senere, da hun læste højt for ham af „The Princess“, lagde han tilfældigvis Mærke til, at hendes Læber var farvede mørke. Et Øjeblik var det, som om hun fra at være en Gudinde pludselig blev til et Menneske. Naar alt kom til alt, saa var hun kun Ler — almindelig Ler, som var underkastet den Lov, som han og alle andre var underkastede. Hendes Læber var Kød som hans Læber, og de farvedes af Kirsebær, som ogsaa hans farvedes af Kirsebær. Og som det var med hendes Læber, saaledes var det ogsaa med hele hendes Person. Hun var en Kvinde — kun en Kvinde, som alle andre Kvinder. Det var som en Aabenbaring for ham, og det tog næsten Vejret fra ham. Det var, som om han havde set Solen falde ned fra Himlen, eller som om han havde set den Skønhed, han havde tilbedt, besmittet.

Men saa gik det pludselig op for ham, hvad det hele betød, og hans Hjerte begyndte at banke og anspore ham til at optræde som Elskeren overfor denne Kvinde, der ikke var en Aand fra andre Verdener, men en ganske almindelig Kvinde, med Læber, som kunde farves af Kirsebær. Han skælvede ved Tanken, saa dristig forekom den ham, men hele hans Sjæl sang, og i en triumferende Sejrssang forsikrede Fornuften ham om, at han havde Ret. Hun maatte selv have haft en dunkel Forestilling om den Forandring, der var foregaaet med ham, for hun holdt pludselig op med at læse og saá op paa ham og smilede. Hans Øjne søgte fra hendes blaa Øjne ned til hendes Læber, og det var, som om Synet af Kirsebærpletterne næsten drev ham fra Sans og Samling. Han maatte gøre Vold paa sig selv for ikke at strække Armen ud og gribe om hende, som han vilde have gjort i sin gamle, tankeløse Tilværelse. Det var, som om hun lænede sig frem og ventede, og han havde al sin Villiestyrke behov for at holde sig tilbage.

„De hører jo ikke et Ord af, hvad jeg læser!“ sagde hun surmulende.

Hun lo til ham og morede sig over hans Forvirring, og medens han saá ind i de frimodige Øjne og vidste, at hun ikke havde gættet noget af, hvad han følte, saa skammede han sig. Han havde i sine Tanker vovet sig alt for langt ud. Af alle de Kvinder, han havde kendt, var der ikke en eneste, som ikke vilde have gættet det — undtagen hun. Men hun havde ikke gættet det. Det var Forskellen. Hun var anderledes. Han forfærdedes over sin egen Plumphed; hendes rene Uskyld tvang ham i Knæ, og han stirrede atter paa hende over et gabende Svælg.

Men alligevel var det, som om denne Hændelse havde bragt ham nærmere til hende. Erindringen om den levede stadig i hans Tanker, og i de Stunder, hvor han var mest nedtrykt, dvælede han stadig ved den. Kløften blev aldrig mere saa vid, som den havde været. Ja, hun var ren — af en Renhed, som han aldrig havde drømt om, men naar hun spiste Kirsebær, farvedes Læberne alligevel af Saften. Hun var underkastet Universets ubønhørlige Lov, som han var det. Som han maatte hun spise for at leve, og naar hun fik vaade Fødder, blev hun forkølet.

Men det var ikke det, der var det afgørende. Hvis hun kunde føle Sult og Tørst og Hede og Kulde, saa kunde hun ogsaa føle Kærlighed — Kærlighed til en Mand. Naa ja, og han var en Mand. Saa hvorfor kunde han ikke blive den Mand?

„Jeg maa sørge for at komme frem i Verden,“ mumlede han lidenskabeligt. „Jeg vil være den Mand! Jeg vil gøre mig selv til den Mand! Jeg vil komme frem i Verden!“

XII KAPITEL

En sen Eftermiddag, da Martin sad og kæmpede med en Sonet, der forvrængede al den Skønhed og Tankerigdom, som glødede og bølgede gennem hans Hjerne, blev han kaldt til Telefonen.

„Det er en Damestemme — en fin Dame,“ spottede Bernard Higginbotham, som selv kom til og kaldte paa ham.

Martin gik hen til Telefonen i Hjørnet af Stuen, og han følte, hvorledes en varm Bølge skød gennem hele hans Væsen, da han hørte Ruths Stemme. I sin Kamp med Sonetten havde han helt glemt hendes Eksistens, og ved Lyden af hendes Stemme var det, som om hans Kærlighed rejste sig og rettede et pludseligt Slag imod ham. Og hvilken Stemme var det ikke! — saa fin og blød som et Musikstykke, der høres paa lang Afstand, eller snarere som en Sølvklokke, med en ren og klar Tone som Krystal. Ingen almindelig jordisk Kvinde havde en saadan Stemme. Der var noget himmelsk ved den, og den kom fra andre Verdener. Han kunde knap høre, hvad hun sagde, saa betaget var han, skønt han beherskede sit Ansigtsudtryk, for han vidste, at Bernard Higginbotham lurede paa ham med sine smaa, listige Øjne.

Det var ikke meget, Ruth havde at sige — ikke andet end, at Norman skulde have været med hende til en Forelæsning samme Aften, men han havde Hovedpine, og hun var saa ked af det, og ja, hun havde nu Billetterne, og maaske han, hvis han ikke havde noget andet at tage sig for, kunde have Lyst til at gaa med hende?

Om han havde? Han gjorde Vold paa sig selv for at undertrykke den Iver, som talte ud af hans Stemme. Det var en ligefrem forbløffende Tanke. Han havde altid kun set hende i hendes eget Hjem, og han havde aldrig haft Mod til at bede hende gaa ud med sig. Medens han stod der ved Telefonen og talte med hende, følte han en ganske umotiveret, men overvældende Trang til at dø for hende, og Billeder af heltemodige Ofre dannede og opløste sig paa ny i hans rastløse Hjerne. Han elskede hende saa højt, saa forfærdeligt og haabløst. I dette Øjeblik, hvor han følte sig saa vanvittig lykkelig over, at hun vilde gaa til en Forelæsning sammen med ham — med ham, Martin Eden! — hævede hun sig saa højt over ham, at det forekom ham, som om der ikke var andet for ham at gøre end at dø for hende. Det var den eneste Maade, hvorpaa han kunde udtrykke den mægtige og ophøjede Følelse, han nærede for hende. Det var den sande Kærligheds stolte Fornægtelse, som kommer til alle forelskede, og den kom til ham dèr, ved Telefonen, i en Hvirvelvind af Flamme og Herlighed; og at dø for hende, følte han, var at have levet sit Liv og elsket paa rette Maade. Han var jo kun enogtyve Aar gammel, og han havde aldrig været forelsket.

Hans Haand rystede, da han hængte Hørerøret op, og han følte sig helt mat, saa voldsomt var det Oprør, som rasede i hans Sind. Hans Øjne lyste, og hans Ansigt var som forvandlet, renset for alt jordisk Smuds og rent og helligt.

„Stævnemøder udenfor Huset, hva’beha’r?“ spottede hans Svoger. „Du véd nok, hvad det betyder. Pas paa, at du ikke til sidst kommer i Politiets Klør!“

Men Martin kunde ikke rives ned fra sine straalende Højder. Selv det modbydelig dyriske, der laa i Hentydningen, kunde ikke trække ham ned paa Jorden. Vrede og Krænkelse var Følelser, der laa langt under hans Horisont. Han havde set et stort Syn og følte sig som en Gud, og han kunde kun nære dyb og inderlig Medlidenhed med denne usle Orm af et Menneske. Skønt hans Blik vandrede op og ned ad ham, saá han ham ikke, og som i en Drøm gik han ud af Stuen for at klæde sig om. Det var først, da han naaede sit eget Værelse og stod og bandt sit Slips, at han hørte en Lyd, som blev ved at lyde med en ubehagelig Klang i hans Øren. Da han forfulgte denne Lyd tilbage til dens Udspring, gik det op for ham, at det var Bernard Higginbothams foragtelige Afskedssnøften, som først nu var naaet ind til hans Bevidsthed.

Da Ruths Gadedør havde lukket sig efter dem, og han ved hendes Side gik ned ad Trappen, kom en stor Uro over ham. Det var ikke ublandet Fryd at gaa med hende til Forelæsning. Han vidste ikke, hvordan han skulde bære sig ad. Naar han havde set Folk af hendes Klasse paa Gaden, saa havde han jævnlig lagt Mærke til, at Kvinden tog Mandens Arm. Men til andre Tider havde han set Folk, som ikke gjorde det, og han spekulerede paa, om det blot var om Aftenen, at Kvinder gik Arm i Arm med Mænd, eller om det kun var mellem Mand og Kone og Slægtninge.

Ligesom han naaede Fortovet, kom han imidlertid til at tænke paa Minnie. Minnie havde altid holdt saa stærkt paa Formerne. Hun havde givet ham en Overhaling, en Gang da hun spadserede ud med ham, fordi han ikke havde gaaet paa den rigtige Side af hende, og hver Gang han havde glemt det, havde hun sparket til ham for at minde ham om, hvad han havde at gøre. Han spekulerede paa, hvor hun havde faaet fat i denne Stump Leveregel, om den var trængt ned til hende fra de højere Klasser, og om han kunde stole paa, at det var, som det skulde være.

Det kunde jo aldrig skade at prøve, sagde han til sig selv, da de var naaet ud paa Fortovet, og han gik da ogsaa bag om Ruth og kom mellem hende og Gaden. Men saa dukkede det næste Spørgsmaal op. Skulde han byde hende Armen? Han havde aldrig i sit Liv budt nogen Armen. De Pigebørn, han havde kendt, tog aldrig en Mands Arm. De begyndte med at gaa ud Side om Side, men efter de første Par Gange var det med Armen om Livet og Hovedet paa Mandens Skulder, hvor Gaderne var mørke. Men dette her var noget helt andet. Hun var ikke af den Slags. Noget maatte der gøres.

Han krummede den Arm, der var nærmest ved hende — krummede den ganske lidt og ligesom forsøgsvis, ikke indbydende, men bare tilfældigt, som om han plejede at gaa med den saadan. Og saa skete det vidunderlige. Han følte hendes Haand paa sin Arm. Der gik en frydefuld Skælven gennem hele hans Legeme ved Berøringen, og et Øjeblik var det, som om han løftedes op fra Jorden og svævede med hende gennem Luften. Men snart var han igen tilbage paa Jorden og pintes af en ny Vanskelighed. De var ved at gaa over Gaden. Derved vilde han komme til at gaa paa den forkerte Side. Skulde han saa slippe hendes Arm og skifte over til den anden Side? Og hvis han gjorde det, vilde han saa være nødt til at gentage Manøvren næste Gang og næste Gang igen? Der var noget galt ved det, og han bestemte sig til ikke at danse rundt og gøre sig til Nar. Alligevel var han ikke tilfreds med det Resultat, han var kommet til, og da han befandt sig paa den forkerte Side af Ruth, gav han sig til at tale ivrigt og indtrængende til hende for at give det Udseende af, at han var helt optaget af, hvad han sagde, saaledes at han kunde undskylde sig med, at han i Begejstringens Hede havde glemt det, hvis det skulde være forkert, at han ikke byttede Plads med Ruth.

Da de gik over Broadway, blev han stillet Ansigt til Ansigt med et nyt Problem. I det stærke Lys fra de elektriske Lygter saá han Lizzie Connolly og hendes lattermilde Veninde. Han tøvede blot et eneste Øjeblik, men saa løftede han Haanden og tog Hatten af. Han kunde ikke fornægte sin egen Stand, og det var ikke alene Lizzie Connolly, han tog Hatten af for. Hun nikkede og saá paa ham med et dristigt Blik, ikke med milde, venlige Øjne som Ruth, men med Øjne, der var smukke og haarde, og som straks fløj fra ham til Ruth for at blive klar over hver Enkelthed ved hendes Ansigt, hendes Dragt og hendes Stilling i Samfundet. Og han var sig ogsaa bevidst, at Ruth saá paa den anden, hastigt og frygtsomt, med Øjne, der var saa blide som en Dues, men samtidig vejede og kritiserede denne unge Pige af den arbejdende Klasse, i hendes billige Pynt og med den aparte Hat, som alle unge Piger af den arbejdende Klasse for Øjeblikket gik med.

„Det var en nydelig Pige!“ sagde Ruth et Øjeblik efter.

Martin kunde have velsignet hende, men højt sagde han:

„Jeg véd ikke rigtig. Det er selvfølgelig en Smagssag, men jeg synes ikke, hun er særlig køn.“

„Jamen, kan De da ikke se, at der ikke er en Kvinde af ti Tusind, der har saa regelmæssige Træk som hun? Hendes Ansigt er saa skarpt skaaret som en Kamé. Og hendes Øjne er ogsaa smukke.“

„Synes De det?“ spurgte Martin ligegyldigt. For ham var der kun én smuk Kvinde i Verden, og hun gik ved Siden af ham, med sin Haand paa hans Arm.

„Om jeg synes det? Hvis den unge Pige havde Lejlighed til at klæde sig paa den rigtige Maade, og hvis hun lærte at holde sig noget bedre, ja, Hr. Eden, saa vilde De blive helt blændet af hende, og det vilde alle Mænd.“

„Saa maatte hun først lære at tale rigtigt,“ sagde han, „ellers vilde de fleste Mænd slet ikke forstaa hende. Jeg er vis paa, at De ikke vilde forstaa Halvdelen af, hvad hun sagde, hvis hun talte naturligt.”

„Aa Snak, De er lige saa gal som Arthur, naar der er noget, han vil bevise.“

„Jamen, De glemmer, hvordan jeg talte, da jeg traf Dem første Gang. Siden da har jeg lært et nyt Sprog, men før den Tid talte jeg, som den unge Pige taler. Nu kan jeg gøre mig tilstrækkelig forstaaelig paa Deres Sprog til at forklare, at De ikke kender den anden unge Piges Sprog. Og véd De, hvorfor hun holder sig, som hun gør? Jeg tænker over den Slags Ting nu, skønt jeg aldrig tidligere har tænkt over dem, og jeg begynder at forstaa — mange Ting.“

„Men hvorfor gør hun da det?“

„Hun har i Aaringer arbejdet mange Timer om Dagen ved Maskiner. Naar man er ung, er Legemet meget bøjeligt, og ved strengt Arbejde vil det blive formet som Ler efter Arbejdets Krav. Jeg kan med et eneste Blik se, hvad Haandtering de mange Arbejdere har, som jeg møder paa Gaden. Se paa mig! Hvorfor ruller jeg fra den ene Side af Fortovet til den anden? Fordi jeg har tilbragt alle de Aar paa Søen. Hvis jeg havde vogtet Kvæg i lige saa mange Aar i den Tid, da jeg var ung og bøjelig, saa vilde jeg nu ikke rulle med Kroppen, men jeg vilde være hjulbenet. Og saadan gaar det med den unge Pige! De saá selv, at hendes Øjne var — skal vi sige haarde? Hun er aldrig blevet skærmet. Hun har altid været nødt til at passe paa sig selv, og en ung Pige kan ikke passe paa sig selv og endda blive ved at have blide, venlige Øjne, som — for Eksempel De har.“

„Ja, det er vist meget rigtigt!“ sagde Ruth sagte. „Men det er nu alligevel meget sørgeligt. Hun er saadan en køn Pige.“

Han saá paa hende og opdagede, at hendes Øjne lyste af Medlidenhed. Og saa huskede han paa, at han elskede hende, og han glemte alt for at spekulere over sit eget Held, dette Held, som gav ham Lov til at elske hende og gaa med hende under Armen til en Forelæsning.

„Hvem er du, Martin Eden?“ spurgte han sit eget Billede i Spejlet, da han om Aftenen var kommet tilbage til sit lille Værelse. Han saá længe og nysgerrigt paa sig selv. „Hvem er du? Hvad er du? Hvor hører du hen? Du hører egentlig sammen med Piger som Lizzie Connolly. Du hører sammen med de Hærskarer af haardt arbejdende Individer, med alt, hvad der er lavt og simpelt og uskønt. Du hører sammen med Okserne og Trællene, i smudsige Omgivelser, med daarlig Lugt og Stank. Der er for Eksempel de fordærvede Grøntsager! De Kartofler ligger og raadner op. Lugt til dem — for Satan! Lugt til dem! Og alligevel tør du aabne Bøgerne, alligevel tør du høre paa skøn Musik, alligevel tør du lære at elske skønne Malerier, at tale korrekt og rent, og tænke Tanker, som ingen af din Stand tænker, at rive dig løs fra Trældyrene og Kvinder som Lizzie Connolly, og at elske en bleg Aand af en Kvinde, som staar Millioner af Mile over dig, og som lever mellem Stjernerne. Hvem er du? Og hvad er du, for Fanden? Og tror du, at du vil naa at komme frem i Verden?“

Han knyttede Haanden ad sit eget Spejlbillede og satte sig ned paa Kanten af Sengen, hvor han en Stund sad og drømte med aabne Øjne. Men saa tog han sin Matematik og sin Opgavebog frem, og snart fortabte han sig i kvadratiske Ligninger, alt imens Timerne fløj, og Stjernerne blegnede, indtil Dagningens graa Lys strømmede ind ad hans Vindue.

XIII KAPITEL

Det var den Flok stortalende Socialister og Arbejder-Filosoffer, der i de varme Eftermiddage udviklede deres Meninger i City Hall Park, som var Skyld i den store Opdagelse. Een eller to Gange om Maaneden, naar Martin kørte gennem Parken paa Vej til Biblioteket, stod han af sin Cykle og hørte paa deres Betragtninger, og hver Gang rev han sig modstræbende løs fra dem. Den Tone, som gik gennem Diskussionen, var meget lavere end den, der herskede ved Familien Morses Bord. Mændene var ikke alvorlige og værdige. De tabte hurtig Besindelsen og skældte ud, og Eder og uanstændige Hentydninger hørte til Dagens Orden. Et Par Gange havde han set dem bruge Næverne. Og alligevel forekom det ham — han vidste ikke selv hvorfor — som om der var noget ved disse Mænds Tankevirksomhed, der var i Slægt med Livet selv. Deres Ordkamp virkede langt mere inspirerende paa hans Forstand end Hr. Morses beherskede og stilfærdige Dogmatisme. Disse Mænd, som talte et frygteligt Sprog, gestikulerede som gale og bekæmpede hverandres Ideer med primitiv Forbitrelse, var paa en Maade mere levende end Hr. Morse og hans Ven Hr. Butler.

Martin havde flere Gange hørt Herbert Spencers Navn nævne i Parken, men en Eftermiddag dukkede der da en Discipel af Spencer op — en lurvet Bandit, med en snavset Frakke, som var knappet helt op i Halsen for at skjule, at han ingen Skjorte havde paa. Der blev udkæmpet en mægtig Kamp, medens der blev røget en Mængde Cigaretter og spyttet en Mængde Tobakssauce ud, og under alt dette klarede Vagabonden sig udmærket, selv da en socialistisk sindet Arbejder arrigt udbrød: „Der er ingen Gud uden det uudgrundelige, og Herbert Spencer er hans Profet.“ Martin vidste ikke rigtig, hvad Diskussionen drejede sig om, men da han kørte videre til Biblioteket, var Interessen for Herbert Spencer vakt i hans Sjæl, og fordi Vagabonden saa jævnlig var kommet tilbage til „First Principles“, tog Martin det Bind frem.

Og saaledes begyndte den store Opdagelse. Han havde en Gang før prøvet Spencer, men den Gang havde han valgt „Principles of Psychology“ til at gøre Begyndelsen med, og dèr var han kommet lige saa haabløst til kort som med Madame Blavatsky. Han havde ikke været i Stand til at forstaa Bogen, og han havde leveret den ulæst tilbage. Men da han om Aftenen sad hjemme i sit eget Værelse og efter sin Matematik og Fysik og et Forsøg paa en Sonet var gaaet i Seng, begyndte han at læse „First Principles“. Da Morgenen kom, læste han stadig. Det var ham umuligt at sove, og han skrev heller ikke den Dag. Han laa paa sin Seng, til han blev træt i Kroppen, og saa prøvede han det haarde Gulv, laa paa Ryggen og læste, med Bogen op i Luften eller flyttede den fra den ene Side til den anden. Han sov den Nat, og næste Dag besørgede han igen sit Skrivearbejde, men saa fristede Bogen ham, og han læste hele Eftermiddagen, glemmende alt, ja, endog, at det var den Eftermiddag, som Ruth plejede at skænke ham. Han vaagnede først til Bevidsthed om den Verden, han levede i, da Bernard Higginbotham smækkede Døren op og spurgte, om han troede, at de drev Beværtning.

Martin Eden havde alle sine Dage været behersket af en voldsom Nysgerrighed. Han vilde vide Besked, og det var dette Ønske, som havde sendt ham paa Eventyr over den halve Jordklode. Men han lærte nu af Spencer, hvad han aldrig før havde vidst, og hvad han aldrig kunde have lært, om han saa var blevet ved at sejle og flakke rundt i al Evighed. Han var bare gaaet let hen over Tingenes Overflade, havde lagt Mærke til løsrevne Fænomener, havde samlet Stumper af Kendsgerninger, havde lavet smaa, overfladiske Generaliseringer — altsammen uden mindste Forbindelse — i en lunefuld, kaotisk Verden, hvor Indfald og Tilfælde regerede. Han havde rent mekanisk lagde Mærke til Fuglenes Flugt og ræsonneret over den, men det var aldrig faldet ham ind at prøve paa at forklare den Proces, hvorved Fugle som organiske, flyvende Mekanismer var blevet udviklede. Han havde aldrig drømt om, at der var en saadan Proces. At Fugle nogen Sinde var blevet til, havde han aldrig tænkt over. De havde altid været der. De var der — det var det hele.

Og som det var med Fugle, saadan havde det været med alle mulige Ting. Hans uvidende og uforberedte Forsøg med Filosofi havde været frugtesløse. Kants middelalderlige Metafysik havde ikke givet ham Nøglen til noget og havde blot bidraget til at faa ham til at mistvivle om hans egen Intelligens. Paa — lignende Maade havde hans Forsøg paa at studere Udviklingsloven været indskrænket til et haabløst teknisk Bind af Romanes. Han havde ikke forstaaet noget, og det eneste, han havde faaet ud af det, var, at Udviklingslæren var en knastør Teori, fremsat af en Flok smaa Mennesker, som var i Besiddelse af et vældigt, uforstaaeligt Ordforraad. Og nu fik han at vide, at Udviklingsloven ikke var en blot og bar Teori, men en anerkendt Proces, at Videnskabsmænd ikke længer var uenige om den, og at deres eneste Meningsforskel gjaldt Udviklingsmaaden.

Og her kom altsaa denne Spencer og satte al Viden i System for ham, bragte alt ned til en Enhed og oprullede for hans forbavsede Blik et Univers, saa konkret og let fatteligt som de Modeller af Skibe, som Sømænd laver og stopper i Glasflasker. Der var ingen Luner og ingen Tilfældighed. Alt var Lov. Det var i Overensstemmelse med visse Love, at Fuglen fløj, og det var i Overensstemmelse med samme Lov, at gærende Dynd havde vredet og vendt sig, havde faaet Ben og Vinger og var blevet til en Fugl.

Martin var steget fra Højde til Højde i sit aandelige Liv, og her befandt han sig paa større Højder end nogen Sinde. Alle de skjulte Ting lagde deres Hemmeligheder blot. Han var beruset af Forstaaelse. Om Natten, naar han sov, levede han mellem Guderne i Drømme, det var som mægtige Mareridt, og om Dagen, naar han var vaagen, gik han rundt som en Søvngænger og stirrede aandsfraværende paa den Verden, han lige havde opdaget. Ved Bordet glemte han at høre efter den Samtale, der førtes om ligegyldige, uværdige Ting, og hans rastløse Aand arbejdede videre og fulgte Aarsag og Virkning i alt, hvad han saá. I Kødet paa Tallerkenen saá han den straalende Sol og sporede dens Kraft tilbage gennem alle Forandringer til selve Kilden, som laa hundrede Millioner Mile borte, eller han fulgte Kraften paa dens Bane frem til de Muskler, som bevægede hans Arm, satte ham i Stand til at skære Kødet i Stykker, og til den Hjerne, hvor Villien sad til at røre sig og skære Kødet i Stykker, indtil han for sit indre Blik saá den samme Sol skinne i sin Hjerne. Han var helt betaget af det Lys, som skinnede paa alt, og han hørte ikke det „Hul i Hovedet!“ som Jim hviskede, saa lidt som han saá det bekymrede Udtryk i sin Søsters Ansigt eller lagde Mærke til de Kredse, som Bernard Higginbotham beskrev med sin Finger, for at antyde, at der var noget, som løb rundt inde i Hovedet paa hans Svoger.

Hvad der paa den Maade gjorde det dybeste Indtryk paa Martin, var den Sammenhæng, der var i al Viden. Han havde været nysgerrig efter at lære Tingene at kende, og alt, hvad han havde lært, havde han gemt hen i særskilte Hukommelsesrum i sin Hjerne. Saaledes havde han et uhyre Forraad af Viden om Søen. Om Kvinden havde han ogsaa et ret stort Forraad af Viden. Men de to Ting havde ikke været beslægtede med hinanden. Mellem de to Rum i hans Hukommelse havde der ingen Forbindelse været. At der i Kundskabens Bygning skulde være nogen som helst Forbindelse mellem en hysterisk Kvinde og en Skonnert, som laa underdrejet i en Storm, vilde han have anset for latterligt og umuligt. Men Herbert Spencer havde nu vist ham, ikke blot at det ikke var latterligt, men at det var umuligt, at der ingen Forbindelse skulde være. Alle Ting var beslægtede med alle andre Ting, fra den Stjerne, der glimtede længst borte i det tomme Rums Øde, til de Myriader af Atomer i Sandet for éns Fod.

Denne nye Tanke var en evig Kilde til Undren for Martin, og han var stadig beskæftiget med at spore Slægtskabet mellem alle Ting under Solen og paa den anden Side af Solen.

Han lavede Lister over de mest usammenhængende Ting og havde hverken Rist eller Ro, før det lykkedes ham at etablere et Slægtskab imellem dem allesammen — Slægtskab mellem Kærlighed, Poesi, Jordskælv, Ild, Klapperslanger, Regnbuer, Ædelstene, Vanskabninger, Solnedgange, Løvers Brølen, Belysningsgas, Kannibalisme, Skønhed, Mord, Løftestænger, Understøttelsespunkter og Tobak. Saaledes bragte han Enhed i hele Universet, løftede det op og saá paa det, eller han vandrede langs alle dets Krogveje og Junglestier, ikke som en forskrækket rejsende, der rejste midt i Mysterier og søgte et ukendt Maal, men som en Mand, der tog sine Observationer, lavede sit eget Bestik og blev fortrolig med alt, hvad der var at vide. Og jo mere han vidste, jo mere lidenskabeligt beundrede han Universet og Livet og sit eget Liv midt i det altsammen.

„Din Nar!“ raabte han til Billedet i Spejlet „Du vilde skrive, og du prøvede at skrive, og du havde ikke noget i dig selv til at skrive om. Hvad havde du i dig selv? Nogle barnlige Forestillinger, et Par halvfærdige Følelser, en Mængde ufordøjet Skønhed, et mørkt Kaos af Uvidenhed, et Hjerte, som var ved at sprænges af Kærlighed, og en Ærgerrighed, saa mægtig som din Kærlighed og saa ørkesløs som din Uvidenhed. Og du vilde skrive! Du, som bare staar paa Tærskelen til at faa noget at skrive om! Du vilde skabe Skønhed, men hvordan kunde du gøre det, uden at vide noget om, hvad Skønhed vilde sige? Du vilde skrive om Livet, skønt du ikke kendte noget til de Egenskaber, som er Livets væsentligste Egenskaber. Du vilde skrive om Verden og Meningen med Tilværelsen, skønt Verden for dig var som et kinesisk Puzzle-Spil, og alt, hvad du kunde have skrevet, vilde have været om den Mening med Tilværelsen, som du ikke vidste noget om. Men trøst dig, kære Martin! Du kan endnu komme til at skrive. Du véd lidt, en ganske lille Smule, og du er godt paa Vej til at vide mere. En Dag kan du, hvis du er heldig, lære omtrent alt, hvad der er at vide. Og saa kan du skrive!“

Han fortalte Ruth om sin store Opdagelse og gjorde hende delagtig i al den Glæde og Undren, som den fyldte ham med. Men det lod ikke til, at hun var saa begejstret over den. Hun hørte paa ham uden at sige noget og lod paa en Maade til at kende det hele fra sine egne Studier. Opdagelsen gjorde ikke det samme dybe Indtryk paa hende, og det vilde have undret ham, hvis han ikke havde ræsonneret som saa, at det ikke var nyt og friskt for hende, som det var for ham. Han fandt ud af, at Norman og Arthur troede paa Udviklingslæren og havde læst Spencer, skønt han tilsyneladende heller ikke havde gjort nonet dybere Indtryk paa dem, medens den unge Fyr med Brillerne og det lange Haar — Will Olney hed han — kom med spottende Bemærkninger om Spencer og gentog Epigrammet: „Der er ingen Gud uden det uudgrundelige, og Herbert Spencer er hans Profet.“

Men Martin tilgav ham hans spottende Bemærkning, for det var begyndt at gaa op for ham, at Olney ikke var forelsket i Ruth. Senere gjorde han, paa Grundlag af forskellige smaa Hændelser, den lige frem forbløffende Opdagelse, at Olney ikke alene ikke var forelsket i Ruth, men at han nærede en positiv Uvillie imod hende. Det kunde Martin ikke forstaa. Det var et Fænomen, som han ikke kunde faa til at stemme med alle de andre Fænomener i Universet. Alligevel gjorde det ham ondt for den unge Fyr paa Grund af den store Brist i hans Natur, som forhindrede ham i at vurdere Ruths Finhed og Skønhed paa rette Maade. De var flere Gange ude paa Cykleture i Bjergene om Søndagen, og Martin havde rig Lejlighed til at lægge Mærke til den bevæbnede Fred, som herskede mellem Ruth og Olney. Han holdt sig til Norman, hvorved Arthur og Martin kom til at være sammen med Ruth, hvad Martin da ogsaa var tilbørlig taknemlig for.

Disse Søndage var Martins store Dage — mest fordi han var sammen med Ruth, men ogsaa fordi de bragte ham paa mere lige Fod med de unge Mænd af hendes Klasse. Til Trods for de mange Aar, som de havde tilbragt med regelmæssige Studier, gjorde han den Opdagelse, at han var ved at blive deres aandelige jævnbyrdige, og de Timer, han ofrede paa at tale med dem, var som lige saa mange Timers Øvelse i Brugen af den Grammatik, han saa ivrigt havde studeret. Han havde opgivet Etikette-Bøgerne og stolede paa, at han ad Iagttagelsens Vej kunde lære, hvad han skulde gøre.

Med Undtagelse af, naar han lod sig henrive af sin Begejstring, var han altid paa Post, vogtede ivrigt paa, hvad de foretog sig, og lærte alle Finesserne ved deres Optræden og Forhold til hinanden.

Det, at Spencer læstes meget lidt, var i nogen Tid en Kilde til Undren for Martin. „Herbert Spencer sagde Manden ved Pulten, „jo vist, han er en stor Aand.“ Men det lod ikke til, at Manden vidste noget om, hvad den store Aand i Virkeligheden betød. En Dag ved Middagsbordet, da Charles Butler var til Stede, drejede Martin Samtalen ind paa Spencer. Ruths Fader drog heftigt til Felts mod den engelske Filosofs Fritænkeri, men tilstod, at han ikke havde læst „First Principles“, medens Charles Butler sagde, at han ikke havde noget som helst tilovers for Spencer, at han aldrig havde læst en eneste Linie af ham og havde klaret sig meget godt uden ham. Martin begyndte at tvivle, og hvis han havde været mindre selvstændig, vilde han være blevet paavirket af den almindelige Mening og have opgivet Herbert Spencer. Men paa den anden Side fandt han Spencers Forklaringer overbevisende, og som han udtrykte sig, var det at opgive Spencer det samme, som hvis en Navigatør vilde smide Kompas og Kronometer over Bord. Følgelig gik Martin da videre og underkastede Udviklingsteorien et grundigt Studium; han blev selv mere og mere Herre over Emnet og overbevistes yderligere af de Tusinder af uafhængige Forfatteres bekræftende Vidnesbyrd. Jo mere han studerede, jo større Udsyn fik han over Kundskabsfelter, som endnu ikke var undersøgte, og hans Beklagelse over, at Dagen kun var fireogtyve Timer lang, blev efterhaanden kronisk.

En Dag bestemte han sig af den Grund til at opgive Algebra og Geometri; Trigonometri havde han ikke engang givet sig i Lag med. Saa fjernede han Kemi fra sin Studieplan og beholdt bare Fysiken.

„Jeg er ikke Specialist,“ sagde han undskyldende til Ruth. „Jeg vil heller ikke prøve at blive Specialist. Der er alt for mange specielle Felter til, at én Mand kan lære at tumle en Tiendedel af dem i et helt langt Liv. Jeg maa indskrænke mig til at samle almindelig Viden. Naar jeg har Brug for Specialisternes Arbejde, kan jeg se efter i deres Bøger.“

„Men det er ikke det samme som selv at have de Kundskaber,“ indvendte hun.

„Jamen, det er unødvendigt at have dem. Vi drager Nytte af Specialisternes Arbejde. Det er derfor, de er her. Da jeg kom ind, lagde jeg Mærke til, at Skorstensfejerne var i Gang med Skorstenene. De er Specialister, og naar de er færdige, vil De have rene Skorstene at glæde Dem over, uden derfor at vide noget om Konstruktionen af Skorstenene.“

„Det synes jeg er en noget søgt Forklaring!“

Hun saá nysgerrigt paa ham, og han følte, at der laa en Bebrejdelse i hendes Blik og Holdning. Men han var overbevist om, at han havde Ret i sit Synspunkt.

„Alle Tænkere, som beskæftiger sig med almindelige Emner — med andre Ord: Verdens største Tænkere — bygger paa Specialisterne. Det gjorde Herbert Spencer. Han drog sine almindelige Slutninger ud fra, hvad Tusinder af Forskere havde iagttaget. Han maatte have levet Livet tusinde Gange for at have gjort det altsammen selv. Og saadan gik det ogsaa Darwin. Han drog Nytte af alt, hvad han havde lært af Blomstergartnere og Kvægopdrættere.“

„Martin har Ret!“ sagde Olney. „Han véd, hvad han har Brug for, og det gør Ruth ikke. Hun véd ikke engang, hvad hun ønsker at opnaa for sit eget Vedkommende.“

„Aa ja,“ gik Olney skyndsomt videre, uden at ænse hendes Indvendinger, „jeg véd godt, at du kalder det almindelig Dannelse. Men det er lige meget, hvad man studerer, hvis man søger almindelig Dannelse. Man kan studere Fransk eller Tysk, eller man kan udelade begge de to Sprog og studere Esperanto, for derved faar man alligevel det samme Præg af Dannelse. Man kan studere Græsk eller Latin, i samme Øjemed, skønt det ikke vil være til mindste Nytte for én. Men derfor giver det alligevel Dannelse. Se, Ruth studerede en Gang Angelsaksisk og var meget dygtig i det — det var for to Aar siden, og alt, hvad hun nu husker af det, er en enkelt Verslinie hist og her. Ja, er det ikke sandt?“

„Men derfor har det alligevel givet hende et Præg af Dannelse,“ sagde han leende og afskar paa ny hendes Indvendinger. „Jeg véd det. Vi fulgte de samme Forelæsninger.“

„Jamen, du taler om Dannelse, som om det var et Middel til at opnaa en eller anden Ting!“ raabte Ruth. Hendes Øjne lynede, og hun havde en rød Plet paa hver Kind. „Dannelse er i sig selv et Formaal.“

„Jamen, det er ikke det, Martin søger.“

„Hvor véd du det fra?“

„Hvad er det, De søger?“ spurgte Olney, idet han vendte sig om imod Martin og saá ham lige ind i Øjnene.

Martin følte sig meget ubehagelig til Mode og saá bønfaldende paa Ruth.

„Ja, hvad er det, De søger?“ spurgte Ruth. „Det er det, der er det afgørende.“

„Selvfølgelig søger jeg Dannelse,“ stammede Martin. „Jeg elsker alt, hvad der er skønt, og Dannelse vil give mig en ædlere og mere levende Sans for Skønhed.“

Hun nikkede og saá triumferende paa Olney.

„Vrøvl, og det véd du ogsaa godt!“ sagde den unge Mand. „Martin er ude efter en Karrière og ikke efter Dannelse. Det træffer sig nu saadan, at Dannelse for hans Vedkommende er underordnet Hensynet til Karrièren, Hvis han vilde være Kemiker, vilde Dannelse være unødvendig. Martin vil skrive, men han er bange for at sige det, fordi han derved vil bevise, at du har Uret.“

„Og hvorfor vil Martin da skrive?“ vedblev han. „Fordi han ikke har Masser af Penge. Hvorfor fylder du Hjernen med Angelsaksisk og almindelig Dannelse? Fordi du ikke behøver at arbejde dig frem. Det har din Fader sørget for. Han køber dine Klæder og alt det andet. Hvad Gavn har vi af vor raadne Opdragelse, du og jeg og Arthur og Norman? Vi er gennemsyrede af almindelig Dannelse, og hvis vore Fædre gik fallit i Dag, saa faldt vi saamænd igennem i Morgen ved Eksamen for Lærere. Det meste, du kunde opnaa, Ruth, vilde være en Landsbyskole eller en Plads som Musiklærerinde paa en Kostskole for unge Piger.“

„Og sig mig, hvad vilde du da gøre?“ spurgte hun.

„Ikke det allerfjerneste. Jeg kunde tjene halvanden Dollar om Dagen med mine Hænder, og jeg kunde maaske bliver Lærer ved Henleys Eksamensterperhold — jeg siger maaske, læg vel Mærke til det, og jeg kunde blive hældt ud, inden Ugen var omme, paa Grund af Uduelighed.“

Martin fulgte Diskussionen med stor Interesse, og medens han var overbevist om, at Olney havde Ret, misbilligede han paa den anden Side den noget overlegne Maade, hvorpaa han behandlede Ruth. En ny Opfattelse af Kærligheden voksede op i ham medens han lyttede. Forstand havde ikke noget at gøre med Kærlighed. Det var ganske lige meget, om den Kvinde han elskede, ræsonnerede rigtigt eller galt. Kærligheden stod over alle Ræsonnementer. Hvis hun tilfældigvis ikke rigtig fattede, hvor nødvendigt det var for ham at bane sig en Vej i Verden, saa gjorde det hende ikke den mindste Smule mindre tilbedelsesværdig. Hun var helt igennem tilbedelsesværdig, og hvad hun tænkte havde ikke noget at sige med Hensyn til hendes Tilbedelsesværdighed.

„Hva’beha’r?“ svarede han paa et Spørgsmaal fra Olney, som pludselig brød ind i hans Tankerække.

„Jeg sagde, at jeg vilde haabe, De ikke var tosset nok til at give Dem i Lag med Latinen.“

„Jamen, Latin betyder mere end Dannelse,“ faldt Ruth ham i Talen. „Det er en nødvendig Ballast.“

„Naa, vil De saa give Dem i Lag med det?“ vedblev Olney.

Martin vidste hverken ud eller ind. Han kunde se, at Ruth med Spænding ventede paa hans Svar.

„Jeg er bange for, at jeg ikke faar Tid til det,“ sagde han til sidst. „Jeg vilde meget gerne, men jeg faar ikke Tid.“

„Ser du, Martin søger ikke Dannelse!“ sagde Olney triumferende. „Han prøver paa at naa et Maal, paa at gøre noget.“

„Jamen, det er aandelig Træning. Det er Tankegymnastik. Det er det, der skaber en trænet Intelligens!“ Ruth saá forventningsfuldt paa Martin, som om hun ventede, at han skulde skifte Sind. „De véd nok, at Fodboldspillere er nødt til at træne, før de begynder paa det store Spil. Og det er det, Latin gør for det tænkende Menneske. Det træner ham.“

: „Sludder og Vrøvl! Det var det, de fortalte os, dengang vi var smaa Unger. Men der er én Ting, som de ikke fortalte os dengang. Det lod de os selv finde ud af bagefter.“ Olney gjorde en Pause, for at hans Ord — kunde gøre saa meget større Virkning, og tilføjede saa: „Og hvad de ikke fortalte os, var, at enhver Gentleman skulde have lært Latin, men at ingen Gentleman skulde kunne Latin.“

„Nej, det er ikke ærligt Spil!“ udbrød Ruth. „Jeg vidste godt, at du vilde dreje Samtalen ind i et andet Spor for at faa Lejlighed til at komme med et af dine Paradokser.“

„Det er ganske vist et Paradoks,“ svarede han, „men det er ogsaa fuldkommen ærligt Spil. De eneste Mennesker, der kan Latin, er Apotekere, Jurister og Professorer i Latin, ja, og hvis Martin har Lyst til en af de Haandteringer, saa skal jeg have taget meget fejl. Men hvad Forbindelse har det for Resten med Herbert Spencer? Martin har lige opdaget Spencer, og han er helt vild efter ham. Hvorfor? Fordi Spencer fører ham frem til et Maal. Spencer kunde ikke føre mig frem til et Maal og heller ikke dig. Vi har ingen Maal at søge at naa frem til. Du gifter dig selvfølgelig en Dag, og jeg har ikke andet at gøre end at holde de Sagførere og Agenter i Ørene, som skal passe paa de Penge, min Fader vil efterlade mig.“

Olney rejste sig for at gaa, men i Døren vendte han sig om og udskød den sidste Pil mod Ruth.

„Lad du nu Martin være i Fred, Ruth! Han véd selv, hvad der er bedst for ham. Se paa, hvad han allerede har udrettet! Han gør mig helt elendig til Tider — elendig og flov over mig selv. Han véd i Virkeligheden langt mere om Verden og Livet og Mænds Plads i Livet og alt det andet end Arthur og jeg, ja, og du selv med, for den Sags Skyld, og det til Trods for al vor Latin og Fransk og Angelsaksisk og almindelig Dannelse.“

„Jamen, Ruth er min Lærer!“ svarede Martin ridderligt. „Det er hende, jeg kan takke for det lidt, jeg har lært.“

„Sludder!“ Olney saá paa Ruth, og der kom et ondskabsfuldt Udtryk i hans Ansigt. „Det ender saamænd med, at De fortæller mig, at De har læst Spencer paa hendes Anbefaling — men det er bare ikke sandt. Og hun véd ikke mere om Darwin og Udviklingslæren, end jeg gør om Kong Salomons Miner. Hvad var det for en halsbrækkende Definition af en eller anden Ting hos Spencer, som De muntrede os med forleden Dag? — den ubestemte, usammenhængende Bemærkning om Tingenes Ligeartethed? Prøv den paa hende, og De skal se, om hun forstaar et eneste Ord af det hele! Det er ikke almindelig Dannelse, forstaar De. Naa ja! Farvel da! Og hvis De giver Dem i Lag med Latinen, Martin, saa vil jeg ikke have den mindste Agtelse for Dem.“

Og medens Martin paa den ene Side havde været stærkt interesseret i Samtalen, saa havde han paa den anden Side haft en Følelse af, at der var noget i Stykker. Den havde drejet sig om Studier og Lektier, lutter Ting, som havde med de rent elementære Kundskaber at gøre, og den skoledrengeagtige Tone var i skarp Modstrid med de store Følelser, som rørte sig i ham — med det Tag i Livet, som i selve dette Øjeblik fik hans Fingre til at kroge sig som Ørnekløer, med den Følelse af at staa i Forbindelse med Verdensaltet, der gennembævede ham, og med den begyndende Bevidsthed om, at han kunde beherske det hele. Han lignede sig selv ved en Digter, som har lidt Skibbrud paa fremmede Kyster, og som snublende og stammende forgæves forsøger at synge paa sine nye Landsmænds plumpe, barbariske Sprog. Og saaledes gik det ham. Han var sig de store, universelle Ting bevidst, pinlig bevidst, og alligevel var han nødt til at famle og søge rundt mellem Emner, som passede for Skoledrenge, og diskutere om, hvorvidt han skulde læse Latin eller ej.

„Hvad Satan har Latin at gøre med det hele?“ spurgte han, da han om Aftenen stod foran sit Spejl. „Jeg vilde ønske, at døde Folk vilde blive ved at være døde. Hvorfor skal jeg og al den Skønhed, der bor i mig, beherskes af de døde? Skønhed er levende og evig. Sprog kommer og gaar, og Sprogene er de dødes Støv.“

Saa faldt det ham ind, at han havde fundet en udmærket Form for sine Tanker, og da han kom i Seng, laa han og spekulerede paa, hvorfor han ikke kunde udtrykke sig saadan, naar han var sammen med Ruth. Han var kun en Skoledreng og førte en Skoledrengs Tale, naar han var sammen med hende.

„Giv mig Tid!“ sagde han højt. „Giv mig blot Tid.“

Tid! Tid! Tid! var hans evige Raab.

XIV KAPITEL

Det var dog ikke for Olneys Skyld, men paa Trods af Ruth og sin Kærlighed til hende, at Martin bestemte sig til ikke at prøve at lære Latin. For ham betød Tid Penge. Der var saa meget, som var vigtigere end Latin, saa mange Ting, som han nødvendigvis maatte studere. Og han maatte skrive. Han maatte tjene Penge. Han havde ikke faaet noget antaget. To Snese Manuskripter gik deres endeløse Gang omkring til Magasinerne. Hvordan bar de andre sig dog ad? Han tilbragte mange Timer i Læsesalene paa Bibliotekerne, gennemgik, hvad andre havde skrevet, studerede deres Arbejder, ivrigt og kritisk, sammenlignede dem med sit eget Arbejde og undrede sig stadig over det hemmelige Trick, som de havde opdaget, og som gjorde det muligt for dem at sælge deres Arbejder.

Han forbavsedes over den umaadelige Bunke trykte Ting, som i Virkeligheden var døde. Der fandtes intet Islæt af Lys eller Liv eller Farve. Der var ikke mindste Pust af Liv i det hele, og alligevel solgtes det, for to Cents pr. Ord, tyve Dollars pr. Tusind — det stod der jo i det Avisudklip. Han undrede sig over et Utal af korte Fortællinger, som — det maatte han indrømme — var skrevet let og fikst, men absolut manglede Livskraft og Virkelighedssans. Livet var saa uforklarligt og vidunderligt, fuldt af en saadan Uendelighed af Problemer, af Drømme og heroiske Bestræbelser, og alligevel handlede disse Fortællinger kun om de mest dagligdags Ting. Han følte, hvorledes Livet rev og sled i ham, Livet med sine Feberfantasier, sin Kamp og sin vilde Oprørstrang — ja, og det maatte da være den Slags Ting, man skulde skrive om. Han vilde forherlige de Mænd, som førte Slægten frem til Sejr eller Død, unge Mænd, som var grebet af vanvittig Elskov, de Kæmper, som stred deres Kamp under Omstændighedernes stærke Pres, midt i Rædsler og Tragedie og med en Voldsomhed, som fik Livet til at knage i sine Fuger. Og alligevel var det, som om de korte Historier i Magasinerne ikke havde andet Formaal end at forherlige Mænd som Charles Butler, de smudsige Guldjægere og simple, smaa Menneskers simple, smaa Kærlighedshistorier. Var det, fordi Redaktørerne selv var simple, smaa Mennesker? Eller var de bange for Livet — disse Forfattere og Redaktører og Læsere?

Men det, som generede ham mest, var, at han ikke kendte en eneste Redaktør eller Forfatter. Og han kendte ikke blot ingen Forfattere, men han vidste ikke om nogen, som nogen Sinde havde forsøgt paa at skrive. Der var ingen til at sige ham Besked, til at give ham selv det fattigste gode Raad. Han begyndte at tvivle om, at Redaktørerne var virkelige, levende Mennesker. De var ligesom Hjul i en Maskine. Det var det, de var — en Maskine. Han udøste hele sin Sjæl i Fortællinger, i Artikler og Digte og overlod dem saa til Maskinen. Han foldede dem sammen, lagde de nødvendige Frimærker i Konvolutten sammen med Manuskriptet, lukkede Konvolutten, satte flere Frimærker udenpaa og smed Brevet i Postkassen. Saa rejste det tværs gennem Landet, og naar der var gaaet en vis Tid, bragte Postbudet Manuskriptet tilbage til ham, i en ny Konvolut, paa hvis Yderside de Frimærker var anbragt, som han havde lagt indeni den første. Der var ingen menneskelige Redaktører ved den anden Ende, men en meget snedig Sammenstilling af Hjul, som flyttede Manuskriptet over fra den ene Konvolut til den anden og klistrede Frimærkerne paa. Det var ligesom de Automater, som man smed en Kobberskilling ned i, og som saa afleverede henholdsvis Tyggegummi eller en Plade Chokolade. Om det blev Chokolade eller Gummi, afhang af, hvilket Hul man puttede Skillingen ned i. Og saaledes gik det med Redaktionsmaskinen. Den ene afleverede Anvisninger, og den anden afleverede trykte Afslag. Til Dato havde han kun fundet det sidste Hul.

Det var disse trykte Afslag, som gjorde den uhyggelige Lighed med Maskinen fuldkommen. Disse Afslag var holdt i en bestemt Form, og han havde modtaget Hundreder af dem — en halv Snes Stykker eller flere for hver af sine tidligere Manuskripter. Hvis han havde faaet en eneste Linie fra Redaktøren personlig sammen med et eneste af alle de Afslag, saa vilde det have trøstet ham noget Men ikke én Redaktør havde givet et saadant Bevis paa sin Eksistens, og han kunde følgelig kun slutte sig til, at der ikke fandtes Mennesker, som virkelig var Mennesker — for den anden Ende — men bare Hjul, godt smurte Hjul, som nok saa nydeligt holdt Maskinen i Gang.

Han forstod den Kunst at kæmpe, stædigt og med hele sin Sjæl, og han vilde have været godt fornøjet med at blive ved at fodre Maskinen op gennem Aarene, men han var ved at forbløde, og ikke paa Aar, men paa Uger vilde Kampen være afgjort. For hver Uge, hvor han betalte for Kost og Logi, rykkede Ødelæggelsen nærmere, medens Portoen for de fyrretyve Manuskripter næsten var en lige saa slem Aareladning. Han købte ikke flere Bøger og prøvede at spare i Smaating for paa den Maade at afvende den uundgaaelige Katastrofe; men han havde ingen Forstand paa at spare og bragte Afslutningen af Kampen nærmere, da han en Uge gav sin Søster Marian fem Dollars til en Kjole.

Han kæmpede i Mørket, uden Raad, uden Opmuntring. Ingen troede paa ham, ja, selv Gertrude var begyndt at se skævt til ham. I Begyndelsen havde hun med søsterlig Kærlighed fundet sig i, hvad hun ansaa for hans Taabelighed, men nu bevirkede netop hendes søsterlige Omsorg, at hun blev bekymret. Det forekom hende, at hans Taabelighed var ved at blive til det rene Vanvid. Martin vidste det, og det pinte ham mere end Bernard Higginbothams aabenlyse Drillerier og Foragt. Martin troede paa sig selv, men han var alene i sin Tro. Ikke engang Ruth havde Tro til ham. Hun havde villet, at han skulde hellige sig sine Studier, og selv om hun ikke direkte havde misbilliget hans Skriverier, havde hun heller aldrig billiget dem.

Han havde aldrig tilbudt at vise hende sit Arbejde. En vis Finfølelse havde hindret ham i at gøre det. Desuden havde hun arbejdet strengt paa Universitetet, og han havde været ked af at tage hendes Tid. Men da hun var færdig med sin Eksamen, bad hun ham selv om at vise sig noget af det, han arbejdede paa. Martin var henrykt og samtidig ikke saa lidt bange. Hun maatte da være en god Dommer. Hun havde studeret Literatur under dygtige Lærere. Maaske var Redaktørerne ogsaa gode Dommere? Men med hende vilde det være helt anderledes. Hun vilde ikke stikke ham et trykt Afslag ud, og heller ikke vilde hun meddele ham, at det, at der ikke var Brug for hans Arbejde, nødvendigvis var ensbetydende med, at der ikke var gode Sider ved dette Arbejde. Hun vilde tale som et varmt og levende menneskeligt Væsen, hurtigt og kvikt som hun altid gjorde, og hvad der var det vigtigste af det hele — hun vilde fange et Glimt af den rigtige Martin Eden. Hun vilde gennem hans Arbejde se, hvad der boede i hans Hjerte og Sjæl, og hun vilde komme til at forstaa noget — en ganske lille Smule — af de Ting, som udgjorde hans Drømme og Rækkevidden af hans Evner.

Martin valgte et Par korte Historier, betænkte sig et Øjeblik og lagde saa „Sølyrik“ sammen med det øvrige. Saa satte de sig paa deres Cykler en varm Junieftermiddag og kørte ud i Bjergene. Det var anden Gang, han var alene ude med hende, og medens de kørte af Sted gennem den varme, balsamiske Luft, som en svag Brise fra Søen lige gjorde behagelig kølig, følte han i sin inderste Sjæl, at det var en saare skøn og velordnet Verden, og at det var herligt at leve og være forelsket. De lod deres Cykler staa ved Vejen og klatrede op paa Toppen af en Jordhøj, hvor det solvarme Græs udsendte en sand Høstduft af tør Sødme og Tilfredshed.

„Det har fuldført sin Mission,“ sagde Martin, idet de satte sig, hun paa hans Frakke, medens han smed sig, saa lang han var, paa den varme Jord. Han indsnusede den søde Duft, som trængte ind i hans Hjerne og fik hans Tanker til i rasende Fart at bevæge sig fra det specielle til det almindelige. „Det har bevist sin Eksistensberettigelse!“ sagde han og strøg kærligt hen over det tørre Græs. „Det vaagnede til Liv og Ærgerrighed under sidste Vinters triste Regnskyl, det kæmpede mod det tidlige Foraars Voldsomhed, satte Blomst og lokkede Insekter og Bier til sig, spredte sin Sæd, var færdig med sin Pligt og Verden —“

„Hvorfor ser De altid saa skrækkelig praktisk paa Tilværelsen?“ afbrød hun ham.

„Vel sagtens fordi jeg har studeret Udviklingslæren. Hvis jeg skal være helt ærlig, saa er det først for ganske nylig, at jeg er blevet seende.“

„Men det forekommer mig, at De taber Skønheden af Syne ved at være saa praktisk, at De ødelægger Skønheden ligesom Drenge, naar de fanger Sommerfugle og gnider Støvet af deres smukke Vinger.“

Han rystede paa Hovedet.

„Skønhed har sin Betydning, men jeg har aldrig før kendt dens Betydning. Jeg betragtede bare Skønhed som en meningsløs Ting, som noget, der bare var smukt uden sund Sans eller Mening. Jeg vidste ikke noget om Skønhed. Men nu véd jeg Besked, eller rettere jeg er ved at lære at vide Besked. Dette Græs er skønnere i mine Øjne, nu da jeg véd, hvorfor det er Græs, og kender hele den skjulte kemiske Proces af Sol og Regn og Jord, som gør det til Græs. Der er Romantik i hvert Græsstraas Livshistorie — ja, og noget af et Eventyr. Selve Tanken derom vækker mig til nyt Liv. Naar jeg tænker paa Vekselvirkningen mellem Kraft og Materie og hele den voldsomme Kamp, der udkæmpes, saa føler jeg det, som om jeg kunde skrive et Epos om Græsset.“

„Hvor De taler godt!“ sagde hun aandsfraværende, og han lagde Mærke til, at hun saá paa ham med et forskende Blik.

I samme Nu var han lutter Forvirring og Generthed, og en varm Rødme farvede hans Hals og Pande.

„Jeg haaber ogsaa selv, at jeg er ved at lære at tale,“ stammede han. „Jeg har en Følelse af, at der er saa meget i mig, som jeg har Lyst til at sige. Men det er altsammen saa stort. Jeg kan ikke finde paa, hvordan jeg skal sige det, som virkelig er i mig. Sommetider forekommer det mig, som om hele Verden, hele Livet, har opslaaet sin Bolig i mig og raaber paa, at jeg skal tale dets Sag. Jeg føler — aa, jeg kan ikke beskrive det — jeg føler, hvor stort det er, men naar jeg taler, saa bliver det som et lille Barns Pludren. Det er det store Hverv at omsætte Følelser i Tale, skreven eller mundtlig, som igen hos den, der læser det, vil omsætte sig i den selv samme Følelse. Det er et kongeligt Hverv. Se, jeg begraver mit Ansigt i Græsset, og det Pust, jeg indaander gennem mine Næsebor, faar mig til at dirre af de Tusinder af Tanker og Fantasier. Det er et Pust af Universet, som jeg har indaandet; jeg kender Sang og Latter og Sejr og Smerte og Kamp og Død; og jeg ser Syner, som opstaar i min Hjerne, for Eksempel ved Græssets Duft, og jeg vilde saa gerne fortælle det til Dem, til hele Verden. Men hvorledes kan jeg det? Min Tunge er bunden. Jeg har lige nu prøvet gennem det talte Ord at forklare for Dem, hvad Virkning Duften af Græsset har paa mig. Men det er ikke lykkedes for mig. Jeg har kun lige kunnet antyde det i kluntede Vendinger. Jeg synes selv, min Tale er det rene Vrøvl. Og alligevel er det, som om Længslen efter at fortælle er ved at kvæle mig. Aa“ — han løftede Hænderne med en modløs Bevægelse — „det er umuligt. Det er ikke til at forstaa. Det er ikke til at meddele.“

„Men De taler godt!“ vedblev hun. „Tænk bare paa, hvor De er gaaet frem i den korte Tid, jeg har kendt Dem. Charles Butler er en anset politisk Taler, og alligevel talte De lige saa godt som han forleden Dag ved Middagsbordet. Han var blot mere behersket. De bliver for ophidset, men det vil De nok komme over, naar De faar lidt mere Øvelse. De kunde blive en udmærket politisk Taler. De kan naa vidt — — hvis De vil. De har noget af Herskeren i Dem. Jeg er vis paa, at De forstaar at lede Mænd, og der er ingen Grund til at tro, at De ikke vil kunne opnaa store Resultater med alt, hvad De tager fat paa, ligesom De har opnaaet store Resultater med Hensyn til Grammatiken. De kunde blive en dygtig Jurist, De kunde blive en fremragende Politiker. Der er ingenting til at forhindre Dem i at opnaa lige saa meget som Charles Butler. Minus den daarlige Mave!“ tilføjede hun smilende.

Og saaledes talte de videre, medens hun med sin sædvanlige Stædighed, men altid blidt og venligt, vendte tilbage til Nødvendigheden af en solid Basis for al Opdragelse og til Latinens Fordel som Grundlag for al Karrière. Hun tegnede sit Ideal af en Mand, som det er gaaet godt i Verden, og det var først og fremmest hendes Faders Billede, hist og her med et Par umiskendelige Strøg og en vis Kolorit fra Billedet af Charles Butler. Han laa paa Ryggen og hørte paa hende med spændt Opmærksomhed, og han saá op paa hende og glædede sig over hver Bevægelse af hendes Læber, medens hun talte. Men hans Hjerne var ikke saa modtagelig. Der var intet tillokkende ved det Billede, hun rullede op for ham, og han mærkede, hvorledes en dump Skuffelse kom op i ham, samtidig med at den nagende Længsel efter hende blev endnu mere nagende end nogen Sinde. Hun nævnede ikke en eneste Gang hans Forfattervirksomhed; og de Manuskripter, han havde medbragt for at læse dem for hende, laa upaaagtede paa Jorden.

Til sidst kom der en Pause, og han saá op paa Solen, maalte dens Afstand fra Horisonten og samlede sine Manuskripter op, som for at henlede hendes Opmærksomhed paa dem.

„Aa, det havde jeg rent glemt!“ sagde hun hastigt. „Og jeg længes endda efter at høre Deres Historie.“

Han læste først en Fortælling for hende, en af dem, som han smigrede sig med var blandt hans allerbedste. Han kaldte den „Livets Vin“, og den Beruselse, som havde sneget sig ind i hans Hjerne, da han skrev den, sneg sig ind i Stemmen, nu da han læste den.

Der var noget vist magisk i den originale Idé, og det magiske ved den forhøjedes yderligere ved hans Ordvalg og den Maade, Emnet var behandlet paa. Al den gamle Glød og Lidenskab, hvormed han havde skrevet den, fødtes paa ny i ham, og han lod sig helt rive med af den, saa at han var blind og døv for dens Fejl. Men saadan gik det ikke med Ruth. Hendes øvede Øre opdagede straks alle dens Svagheder og Overdrivelser, Begynderens alt for stærke Fremhæven af ganske bestemte Ting, og hun var straks paa det rene med, hver Gang Rytmen i Sætningen haltede eller brast. Ellers lagde hun knap nok Mærke til Rytmen, undtagen, naar den var for pompøs, og i saadanne Øjeblikke virkede den ubehageligt og amatøragtig paa hende. Det var den Dom, hun til sidst udtalte over Fortællingen — amatøragtig, skønt hun ikke sagde det med rene Ord. I Stedet for gav hun sig, da han var færdig, til at paapege de mindre væsentlige Fejl og sagde, at hun syntes godt om Historien.

Men for ham var det en stor Skuffelse. Hendes Kritik var berettiget. Han indrømmede det, men han havde en Følelse af, at han ikke gjorde hende delagtig i sit Arbejde for at tage mod Rettelser som i en Skolestil. Detaillerne betød ingenting. De kunde klare sig selv. Dem kunde han sagtens rette, ja, dem kunde han sagtens lære at rette. Han havde grebet stort, grebet det ud af selve Livet og forsøgt at fæstne det paa Papiret. Det var dette Store, grebet ud af selve Livet, som han havde læst for hende, ikke Sætningsbygning og Semikoloner. Han vilde have hende til at føle med ham, føle dette Store, som var hans Ejendom, som han havde set med sine egne Øjne, grebet med sin egen Hjerne og fæstnet dèr paa Papiret med sine egne Hænder. Naa ja, det var altsaa ikke lykkedes for ham! Maaske havde Redaktørerne Ret? Han havde følt det Store, men han havde ikke formaaet at omplante det paa Papiret. Han skjulte sin Skuffelse og gav hende saa fuldstændig Medhold i hendes Kritik, at det ikke gik op for hende, at der paa Bunden af hans Sjæl var en dyb Understrøm af Utilfredshed.

„Den næste Historie har jeg kaldt „Krukken“,“ sagde han og bredte Manuskriptet ud. „Den er refuseret af fire-fem Magasiner, men jeg synes alligevel stadig, at den er god. I Virkeligheden véd jeg ikke, hvad jeg skal sige om den, undtagen, at jeg dèr har faaet fat i noget af det rigtige. Maaske vil den ikke gøre samme Indtryk paa Dem som den gør paa mig. Det er en ganske kort Historie, bare paa to Tusind Ord.“

„Aa, det er forfærdeligt!“ raabte hun, da han var færdig med den. „Det er forfærdeligt — ja, saa ubeskrivelig forfærdeligt!“

Han lagde med hemmelig Tilfredshed Mærke til hendes blege Ansigt, hendes opspilede, forfærdede Øjne og knyttede Hænder. Han havde sejret. De Fantasier og Følelser, som boede i hans Hjerne, havde han meddelt til andre. Det havde haft den Virkning, han ønskede. Det var lige meget, om hun syntes om det eller ej, for det havde grebet hende og taget Magten fra hende; det havde tvunget hende til at sidde dèr og lytte og glemme Detailler.

„Det er Livet,“ sagde han, „og Livet er ikke altid smukt. Og alligevel — men det er maaske, fordi jeg er saa underlig skabt — saa finder jeg ogsaa noget smukt dèr. Det forekommer mig, at Skønheden forhøjes tifold, fordi det er der.“

„Jamen, hvorfor kunde de ikke lade den stakkels Kvinde —“ Hun fuldførte ikke Sætningen, men afbrød sig selv med et: „Aa, det er nedværdigende! Det er ikke pænt! Det er uanstændigt!“

Et Øjeblik var det, som om hans Hjerne stod stille. Uanstændigt! Det havde han aldrig tænkt sig. Det havde slet ikke været hans Mening. Hele den lille Fortælling stod for ham som skrevet med Flammebogstaver, og midt i dette Lyshav søgte han forgæves efter det uanstændige. Men saa begyndte hans Hjerte atter at banke. Han var ikke skyldig.

„Hvorfor valgte De ikke et pænt Embede?“ sagde hun. „Vi véd, at der er uanstændige Ting i Verden, men det er ingen Grund til —“

Hun fortsatte med sin indignerede Protest, men han hørte slet ikke paa hende. Han smilede ved sig selv, medens han saá ind i hendes jomfruelige Ansigt, saa uskyldigt, saa overvældende uskyldigt, at det altid var, som om dets Renhed gik over i ham, drev alt jordisk Begær ud af ham og badede ham i en æterisk Straaleglans, der var saa kølig og blød og fløjlsagtig som en Stjernenat Vi véd, at der er uanstændige Ting i Verden. Han morede sig kosteligt over den Tanke, at hun skulde vide noget. I næste Øjeblik saá han, som i et flygtigt Syn med talrige Enkeltheder, hele det Hav af afskyelige Ting, som var Livet, og som han havde kendt og atter og atter gennempløjet, og han tilgav hende, at hun ikke havde forstaaet hans Historier. Det var ikke hendes Skyld, at hun ikke forstod Historien. Han takkede Gud for, at hun var født og blevet ved at leve i en saadan Uskyld. Men han kendte Livet, dets hæslige saa vel som dets gode Sider, vidste, hvor stort det var, til Trods for alt det Smuds, som klæbede ved det, og ved Gud, han vilde fortælle Verden, hvad han mente om det! Helgener i Himlen — hvordan kunde de være andet end smukke og rene? Det var ikke noget at takke dem for. Men Helgener i Sølen — ja, det var det evige Under! Det var det, som gjorde Livet værd at leve: At se moralsk Storhed løfte sig op af Skændselens Mudderpøl, selv at rejse sig og se sit første Glimt af Skønheden som noget utydeligt og fjernt, med Øjne, som drev af Snavs; at se Styrke, Sandhed og rig aandelig Begavelse vokse op af Svaghed, af Skrøbelighed, af Fordærvelse og en Afgrund af Dyriskhed.

Her opfangede han en enkelt løsreven Sætning i hele hendes lange Forklaring.

„Den Tone, der gaar gennem det hele, er lav. Og der er saa mange ophøjede Ting. Tag for Eksempel „In Memoriam“.“

Han følte sig fristet til at nævne „Lockleys Hall“, og han vilde have gjort det, saafremt ikke et nyt Syn havde grebet ham og faaet ham til at sidde og stirre paa hende. Hunnen af sin egen Race, som havde frigjort sig for Urtidens Gerning og var krøbet og kravlet op ad Livets Stige gennem Tusinder og atter Tusinder af Aarhundreder og til sidst var naaet frem til det øverste Trin og var blevet til den ene, Ruth, ren og skøn og guddommelig, med Evne til at lære ham, hvad Kærlighed var, til at anspore ham til Renhed og til Ønsket om at smage Guddommeligheden — ham, Martin Eden, som paa en sælsom Maade havde hævet sig op af Sølen, af de talløse Fejlgreb og mislykkede Forsøg paa at finde Udtryk for den evige Skabertrang. Det var Romantiken, det vidunderlige og herlige. Det var det, han vilde skrive om, hvis han blot kunde finde Ord. Helgener i Himlen! — de var bare Helgener og kunde ikke selv gøre hverken fra eller til. Men han var en Mand.

„De har Kraften i Dem!“ hørte han hende sige. „Men det er en uskolet Kraft.“

„Som en Stud i en Porcelænsbutik,“ foreslog han, og det forskaffede ham et Smil.

„Og De maa udvikle Deres Kritik. De maa lære at tage Hensyn til Smag og Elegance.“

„Jeg er for dristig,“ mumlede han.

Hun smilede bifaldende og satte sig til Rette for at høre en ny Historie.

„Jeg véd ikke, hvad De vil sige til den her,“ sagde han undskyldende. „Det er en grinagtig Historie. Jeg er bange for, at jeg er gaaet lidt udenfor mit egentlige Felt i den, men Hensigten var god nok. De skal ikke bryde Dem om Enkelthederne. Prøv bare, om De kan opfange det Store, som er i den. Den er stor, den er sand, skønt der er al Udsigt til, at jeg ikke har kunnet gøre det rigtig indlysende?“

Han læste, og medens han læste, studerede han Udtrykket i hendes Ansigt. Nu endelig havde han da gjort Indtryk paa hende, tænkte han. Hun sad uden at røre sig, med Blikket fæstet paa ham, og hun kunde næsten ikke trække Vejret, saa betaget var hun af det, han havde skabt. Han kaldte Historien „Eventyrtrang“, og den var Eventyrtrangens Apoteose — ikke det Eventyr, man læser om i Historiebøgerne, men det virkelige Eventyr, den strenge Herre, forfærdelig i sin Straf og forfærdelig i sin Belønning, troløs og lunefuld, som krævede en frygtelig Taalmodighed og Dages og Nætters fortvivlede Slid; som bød Menneskene flammende Solskin eller den mørke Død, naar de havde udstaaet Tørst og Hungersnød eller Forraadnelsesfeberens langsommelige Hensygnen og uhyggelige Vildelse; som førte frem gennem Blod og Sved og giftige Insektstik, gennem smaa uværdige Hændelser, som kædede sig sammen i det uendelige, indtil de langt og længe kulminerede i store, herlige Bedrifter.

Det var dette, alt det og mere til, som han havde lagt i sin Historie, og han troede, at det var det, som opflammede hende, medens hun sad og lyttede til ham. Hendes Øjne var opspilede, der var kommet Farve i hendes blege Kinder, og før han var færdig, havde han en Følelse af, at hun næsten stønnede. Ja, det var sandt, at hun var opflammet, men hun var opflammet af ham, ikke af Historien. Hun brød sig ikke videre om Historien; det var Martins intense Kraft, det gamle Overmaal af Styrke, der — som hun syntes — strømmede fra hans Legeme over i hendes. Det underlige var, at det var selve Historien, som var ladet med hans Styrke, den var i Øjeblikket den Kanal, gennem hvilken hans Styrke strømmede over i hende. Hun ænsede kun selve Styrken, ikke Meddelelsesmidlet, og selv naar hun tilsyneladende var allermest henrevet af, hvad han havde skrevet, var hun i Virkeligheden henrevet af noget, som ikke havde det mindste med det at gøre — en Tanke, frygtelig og farlig paa én Gang, som ukaldet havde antaget Form i hendes Hjerne. Hun havde grebet sig selv i at tænke paa, hvad Ægteskab vilde sige, og det dristige og voldsomme, der var i den Tanke, havde forfærdet hende. Det passede sig ikke for en ung Pige. Det lignede hende ikke. Hun havde levet hele sit Liv i en Drømmeverden, i en evig Søvn, og nu bankede Livet med uafviselig Kraft paa alle hendes Væsens Porte. Hendes opskræmte Forstand opfordrede hende til at skyde Slaaer for og anbringe alle Jernstængerne, hvor de hørte til, men samtidig ansporede hendes løsslupne Instinkter hende til at smække Portene op paa vid Gab og byde denne fremmede Gæst træde ind — denne fremmede Gæst, som vakte en saa sød Uro i hendes Hjerte.

Martin ventede tillidsfuldt paa hendes Dom. Han tvivlede ikke om, hvorledes den vilde blive, og han blev helt forbløffet, da han hørte hende sige:

„Det er smukt!“

„Ja, det er smukt!“ gentog hun med Eftertryk, efter en Pause.

Selvfølgelig var det smukt, men der var noget andet i det end blot og bar Skønhed, noget mere storslaaet, noget, som brændte og sved og havde gjort Skønheden til sin Tjenerinde. Han laa saa lang han var paa Jorden, uden at sige noget, men for hans Blik løftede sig det uhyggelige Genfærd af en stor Tvivl. Hans Evner havde svigtet ham. Han formaaede ikke at udtrykke sig. Han havde set en af de største Ting i Verden, og han havde ikke fundet Udtryk for det.

„Hvad mener De om Motivet?“ spurgte han endelig. —

„Det var noget forvirret!“ svarede hun. „Det erden eneste større Ting, jeg har at udsætte paa det. Jeg fulgte Historien, men der var saa meget andet Der er for mange Ord. De tynger Handlingen ved at anvende saa meget uvedkommende Stof.“

„Jamen, det var Hovedmotivet,“ forklarede han skyndsomt, „det store Motiv, som skulde være Understrømmen i det hele. Jeg har forsøgt at faa det til at holde Trin med selve Historien, der trods alt kun var rent overfladisk. Jeg var paa Spor efter det rigtige, men jeg gjorde det vel sagtens daarligt. Det er ikke lykkedes mig at finde Udtryk for, hvad det var, jeg vilde sige. Men jeg skal nok lære det med Tiden.“

Hun kunde ikke følge ham. Hun havde studeret Literatur, men han havde hævet sig over hendes Begrænsninger. Dette forstod hun ikke, og hun gav hans Mangel paa Logik Skylden for, at hun ikke forstod ham.

„De bruger alt for mange Ord,“ sagde hun. „Men det var paa sine Steder meget smukt.“

Han hørte hendes Stemme, som om den kom langt borte fra, for han sad og grundede paa, om han skulde læse „Sølyrik“ for hende. En dump Fortvivlelse havde sænket sig over ham, medens hun saá undersøgende paa ham og paa ny spekulerede over de løsslupne Tanker om Ægteskab.

„Og De ønsker nu at blive berømt?“ spurgte hun pludselig.

„Ja, til en vis Grad!“ tilstod han. „Det er en Del af Eventyrtrangen. Det er ikke saa meget selve det at være berømt som det at arbejde paa at blive det, der tæller. Og naar alt kommer til alt, saa vilde det at være berømt for mig kun være Midlet til noget andet. Jeg ønsker saa inderligt at blive berømt, men kun af den Grund.“

„For Deres Skyld!“ længtes han efter at tilføje, og han vilde maaske have tilføjet det, hvis hun havde været mere begejstret over det, han læste for hende.

Men hendes Tanker var alt for travlt beskæftigede med at opbygge en Fremtid for ham — en Fremtid, som i det mindste vilde være mulig — til at spørge om, hvad det var, han hentydede til som sit endelige Maal. Der var ingen Fremtid for ham i Literaturen. Det havde han bevist i Dag med sine amatøragtige, opstyltede Arbejder. Han talte godt, men han var ude af Stand til at udtrykke sig i en literær Form. Hun sammenlignede ham med Tennyson og Browning og sine Yndlingsforfattere, og selvfølgelig kom han haabløst til kort. Men hun fortalte ham ikke alt, hvad hun tænkte. Hendes forunderlige Interesse for ham fik hende til at vakle. Hans Trang til at skrive var, naar alt kom til alt, en lille Svaghed, som han med Tiden vilde vokse fra. Saa vilde han hellige sig Livets mere alvorlige Spørgsmaal. Og han vilde vinde Sejr. Det vidste hun. Han var saa stærk, at han ikke kunde tabe, hvis han blot vilde holde op med at skrive.

„Jeg vilde ønske, at De vilde vise mig alt, hvad De skriver, Hr. Eden!“ sagde hun.

Han blev helt rød af Glæde. Hun interesserede sig for hans Arbejde, saa meget var sikkert, og hun havde i hvert Fald ikke givet ham et trykt Afslag. Visse Dele af hans Arbejde havde hun kaldt smukke, og det var den første Opmuntring, han havde modtaget af noget Menneske.

„Det skal jeg!“ sagde han heftigt. „Og jeg lover Dem, Frk. Morse, at jeg nok skal blive til noget. Jeg er naaet langt frem — det véd jeg godt — men der er langt igen, og jeg vil tilbagelægge den Strækning, om jeg saa skal krybe paa Hænder og Fødder.“ Han rakte hende en Pakke Manuskript. „Her er noget, jeg har kaldt „Sølyrik“. Naar De kommer hjem, vil jeg give Dem hele Bunken, saa kan De læse dem i Ro og Mag. Og De maa love mig at sige, hvad De mener om dem. De véd, at hvad jeg frem for alt trænger til, er Kritik. Og lov mig endelig at være ærlig overfor mig.“

„Jeg skal være fuldkommen ærlig!“ svarede hun med en ubehagelig Fornemmelse af, at hun ikke havde været ærlig overfor ham, og en Tvivl om, at hun næste Gang vilde være rigtig ærlig overfor ham.

XV KAPITEL

„ Det første Slag er tabt!“ sagde Martin, ti Dage senere, til sit Billede i Spejlet. „Men der kommer et andet Slag og et tredie Slag og en endeløs Række Slag, hvis da ikke — —“

Han fuldendte ikke Sætningen, men saá sig om i det usle lille Værelse og lod bedrøvet Blikket dvæle ved en Stabel tilbagesendte Manuskripter, som laa i et Hjørne paa Gulvet, stadig i deres lange Konvolutter. Han havde ingen Frimærker, hvormed han kunde blive ved at sende dem ud i Verden, og i en hel Uge havde de ligget og dynget sig op. Der vilde komme flere ind i Morgen og i Overmorgen og saa videre, indtil de allesammen var hjemme igen. Han skyldte en Maaneds Leje for Skrivemaskinen, som han ikke kunde betale, for han havde knap nok til Kost og Logi i den sidste Uge og til Indskrivningspenge paa Arbejdsanvisningskontoret.

Han satte sig ned og saá tankefuldt paa Bordet. Der var Blækpletter paa det, og han opdagede pludselig, at han holdt af det.

„ Kære gamle Bord!“ sagde han. „Jeg har tilbragt mange lykkelige Timer ved dig, og naar alt kommer til alt, saa har du været mig en god Ven. Du har aldrig taget Modet fra mig, aldrig stukket mig en Udueligheds-Blanket ud, aldrig klaget over, at du maatte gøre Overarbejde.“

Han lagde Armene paa Bordet og skjulte Ansigtet i sine Hænder. Det gjorde ondt i hans Strube, og han følte sig mest fristet til at græde. Det mindede ham om hans første Slagsmaal, da han var seks Aar gammel og havde langet ud, medens den anden Dreng, som var to Aar ældre end han, havde slaaet og dunket ham, til han var fuldstændig udmattet. Han saá hele Rundkredsen af Drenge, der hylede som en Flok Barbarer, da han endelig faldt, vridende sig i heftig Kvalme, medens Blodet strømmede fra hans Næse, og Taarerne løb ned over de forslaaede Kinder.

„ Sølle, lille Knægt!“ mumlede han. ,,Og nu har du faaet lige saa slem en Medfart. Du er komplet maset. Du er slaaet i Gulvet og færdig!“

Men Billedet af denne første Kamp blev stadig ved at staa for hans indre Øje, og medens han betragtede det, saá han det opløses og paa ny danne sig til den Række Slagsmaal, som var fulgt efter dette første. Et halvt Aar senere havde Mælkefjæs — det var den store Dreng — igen pryglet ham. Men den Gang havde han givet Mælkefjæs et blaat Øje. Det var da altid noget. Han saá det altsammen, det ene Slagsmaal efter det andet, hvor han selv stadig fik Prygl, og Mælkefjæs hoverede over ham. Men han var aldrig løbet sin Vej. Han var altid blevet og havde taget sin Medicin. Mælkefjæs var en sand Djævel til at slaas, og han havde aldrig vist ham mindste Barmhjertighed. Men han var blevet. Han havde holdt ud.

Dernæst saá han en snæver Gyde mellem forfaldne Bindingsværksbygninger. Enden af Gyden var spærret af en énetages Stenbygning, hvorfra han kunde høre Maskinernes rytmiske Buldren, naar de var ved at gøre den første Udgave af Enquirer færdig. Han var elleve Aar gammel og Mælkefjæs tretten, og de gik begge to med Enquirer. Det var derfor, de var der — de stod og ventede paa deres Aviser. Selvfølgelig var Mælkefjæs igen faldet over ham, og et nyt Slagsmaal var blevet Følgen, men det var blevet uafgjort, fordi Døren til Trykkeriet var blevet smækket op, et Kvarter før fire, hvorpaa Drengene var stimlet ind for at lægge deres Aviser sammen.

„ Jeg skal klø dig i Morgen,“ hørte han Mælkefjæs sige, og han hørte sin egen Stemme, pibende og skælvende af uudgydte Taarer, sige at han nok skulde være paa Pletten.

Og saa kom den næste Dag, da han havde skyndt sig hjem fra Skole for at komme to Minutter før Mælkefjæs. De andre Drenge sagde, at han sagtens kunde klare sig, gav ham gode Raad og lovede ham, at han nok skulde vinde, hvis han fulgte dem. Men de samme Drenge havde ogsaa givet Mælkefjæs gode Raad. Hvor de dog havde nydt det Slagsmaal! Martin standsede et Øjeblik i sine Erindringer for at misunde dem det Syn, som han og Mælkefjæs havde frembudt. Saa var Slagsmaalet begyndt, og det havde varet en halv Time, uden Pauser, til Døren til Trykkeriet blev smækket op.

Han fulgte dette Billede af sit eget guddommelige Jeg, som han Dag for Dag skyndte sig hjem fra Skole og hen til Gyden, hvor Enquirers Trykkeri laa. Han kunde ikke gaa ret hurtigt. Han var stiv og øm af de evige Slagsmaal. Hans Arme var blaa fra Haandled til Albue af de mange Slag, han havde afpareret, og hist og her havde det forpinte Kød reageret ved at bulne. Hans Hoved og Skuldre værkede, hans Ryg værkede, hele Kroppen værkede, og hans Hjerne var sløv og fortumlet. Han legede ikke i Skolen, og han bestilte heller ingenting ved sine Lektier. Bare det at sidde stille ved sin Pult, hele Dagen igennem, som han gjorde, var en Pine. Han syntes, det var Aarhundreder siden, han havde begyndt paa disse daglige Slagsmaal, og Fremtiden strakte sig som et Mareridt med nye Slagsmaal i en Uendelighed. Hvorfor kunde han ikke ogsaa klø Mælkefjæs, tænkte han saa tit, for det vilde jo fri ham, Martin, for al hans Elendighed. Det faldt ham aldrig ind at holde op med at slaas og at lade Mælkefjæs klø sig.

Og saaledes slæbte han sig da Dag for Dag hen til Gyden, syg paa Legeme og Sjæl, for at møde sin evige Fjende Mælkefjæs, der var lige saa elendig som han og akkurat lige saa villig til at holde op, hvis han ikke havde haft hele den Flok Avisdrenge til at se paa sig og gøre Stolthed til en pinlig og nødvendig Ting. En Eftermiddag, da de i tyve Minutter havde gjort fortvivlede Anstrengelser for at mase hinanden efter de fastsatte Regler, hvorefter det ikke var tilladt at sparke, at ramme nedenfor Bæltestedet eller slaa løs paa den faldne, raabte Mælkefjæs, stønnende og vaklende, om de nu ikke skulde være kvit. Og Martin, som sad dèr med Hovedet paa Armene, gennembævedes ved det Billede, han saá af sig selv, som han havde set ud hin Eftermiddag for længe siden, da han selv vaklende og stønnende og halvkvalt af Blodet, som løb ned i Munden og paa Halsen fra de forslaaede Læber, tumlede henimod Mælkefjæs, spyttede en Mundfuld Blod ud og, saa snart han kunde sige noget, raabte, at han aldrig vilde være kvit, men at Mælkefjæs jo kunde give sig, hvis han vilde. Men Mælkefjæs gav sig ikke, og Slagsmaalet fortsattes.

Den næste Dag og de derpaa følgende endeløse Dage var Vidne til det samme evige Eftermiddagsslagsmaal. Hver Dag, naar han løftede Armene for at begynde, gjorde de vanvittig ondt, og de første Slag, som han uddelte eller modtog, lagde hans Sjæl paa Pinebænken, men derefter begyndte han at blive følelsesløs, og han kæmpede videre, medens han som i en Drøm saá Mælkefjæs’ store Ansigt med de brændende, dyriske Øjne hoppe op og ned. Han samlede hele sin Opmærksomhed paa det Ansigt — alt andet var for ham en hvirvlende Tomhed. Der var intet i Verden uden det Ansigt, og han vilde aldrig finde Hvile, den velsignede Hvile, før han havde maset dette Ansigt med sine blødende Næver, eller før de blødende Næver, som hørte til det Ansigt, havde maset ham. Først da vilde han faa Fred. Men at holde op — at holde op, han, Martin! — nej, det var umuligt.

Saa kom da den Dag, da han slæbte sig ind i Gyden ved Enquirer’s Trykkeri, og der ingen Mælkefjæs var. Der kom heller ingen Mælkefjæs. De andre Drenge ønskede ham til Lykke og sagde, at han havde kløet Mælkefjæs. Men han var ikke tilfreds. Han havde ikke kløet Mælkefjæs, og Mælkefjæs havde heller ikke kløet ham. Problemet var ikke løst. Først senere fik de at vide, at Mælkefjæs’ Fader var død samme Dag, ganske pludselig.

Saa gjorde Martin et Spring frem gennem Aarene, til han kom til den Aften paa Galleriet i Auditorium. Han var sytten Aar gammel og var lige kommet hjem fra en lang Tur. Der blev Ballade, og der var en, som optraadte brutalt mod en anden en, og da Martin lagde sig imellem, saá han pludselig ind i Mælkefjæs’ lynende Øjne.

„ Jeg skal nok gøre Afregning med dig efter Forestillingen,“ hvæsede hans gamle Fjende.

Martin nikkede. Udsmideren paa Galleriet var paa Vej hen til det Sted, hvorfra Spektaklerne kom.

„ Jeg skal møde dig udenfor efter sidste Akt!“ hviskede Martin, medens hans Ansigt viste den mest udelte Interesse for Dansen paa Scenen. Udsmideren gloede ondt og gik sin Vej.

„ Har du en Bande?“ spurgte han Mælkefjæs, efter at Akten var forbi.

„ Gu’ har jeg saa!“

„ Ja, saa maa jeg ogsaa se at faa en,“ meddelte Martin.

Mellem Akterne holdt han Tal over sine Følgesvende — tre unge Mænd, som han kendte fra Sømfabriken, en Jernbanefyrbøder og en halv Snes af Boo-Banden, foruden lige saa mange til af den frygtede Eighteenth-and-Market Bande.

Da Teatret lukkede, defilerede de to Bander ubemærket ned langs hver sin Side af Gaden, og da de kom til et stille Hjørne, mødtes de og holdt Krigsraad.

„ Eighth Street Bridge er Stedet!“ sagde en rødhaaret, ung Fyr, som hørte til Mælkefjæs’ Parti. „I kan slaas midt paa den, under det elektriske Lys, og hvad Ende saa Panserne kommer fra, saa kan I altid luske den anden Vej.“

„ Ja, for min Skyld ingen Alarm!“ sagde Martin efter at have konfereret med Anførerne for sin egen Bande.

Eighth Street Bridge, som førte over en Arm af San Antonio Flodmunding, var saa lang som tre almindelige Bygningskomplekser tilsammen, og for begge Ender var der elektriske Buelamper. Ingen Politibetjent kunde passere ubemærket forbi de elektriske Buelamper. Det var det sikreste Sted, hvor det Slagsmaal skulde udkæmpes, der atter stod saa levende for Martins indre Blik. Han saá de to Bander, mutte og kampberedte, som omhyggeligt holdt sig væk fra hinanden og tæt op til deres egen Anfører, og han saá sig selv og Mælkefjæs blotte Overkroppen. Lidt længere borte var der anbragt Spejdere, hvis Hverv det var at holde Udkig med de oplyste Ender af Broen. En af Boo-Banden holdt Martins Frakke, Skjorte og Hue, parat til at styrte i Skjul med dem, saafremt Politiet skulde lægge sig imellem. Martin saá, hvorledes han selv gik henimod Midten og stod lige overfor Mælkefjæs, og han hørte sig selv sige, medens han advarende løftede Haanden:

„ Det her er ikke med at give Haanden — forstaar I? Det er bare med at give paa Gummerne. Det er gammelt Nag, og vi skal slaas, til den ene ligger der. Forstaar I? Een af os skal have Klø!“

Mælkefjæs vilde gøre Indvendinger, det saá Martin godt — men hans gamle Stolthed var ansporet af, at de to Bander stod og saá paa ham.

„ Ja, kom du bare an!“ svarede han. „Hvorfor skal vi staa her og bruge Kaje? Jeg er med paa den værste!“

Og saa gik de da løs paa hinanden som to unge Tyre, i hele deres straalende Ungdom, med bare Hænder, med Had i Hjertet og Ønsket om at lemlæste og ødelægge.

„ Du forbarmende Gud! Vi var Dyr — rene Umælende!“ mumlede Martin, medens han fulgte Slagsmaalets Gang, som om han saá en Række levende Billeder. Han var baade Tilskuer og med i Kampen. Han gyste ved Synet, saa stærk var Virkningen af disse lange Maaneders forædlende Kultur; men saa udslettedes Nutiden af hans Bevidsthed, Fortidens Genfærd tog et fast Tag i ham, og han var paa ny den Martin Eden, som lige var kommet tilbage fra en Rejse og sloges med Mælkefjæs paa Eighth Street Bridge. Han led og sled og svedte og blødte og hoverede, naar hans bare Næver ramte.

De var som to hadefulde Stormvinde, der snurrede sig rundt om hinanden i voldsomme Sving. Tiden gik, og de to fjendtlige Bander blev meget stille. De havde aldrig set en saadan Vildskab og Hidsighed, og det gjorde dem tavse, for de forstod, at de to Slagsbrødre var endnu større Banditter end de selv. Pludselig følte Martin, at hans Kind blev flænget lige ind til Benet. Det kunde ikke være de blotte Næver, der havde gjort det. Han hørte en forbavset Mumlen, da Tilskuerne saá den Skade, der var anrettet, og Blodet ligefrem drev af ham. Men han lod sig ikke mærke med noget. Han blev uendelig forsigtig, for han besad i fuldt Maal al den lave Snedighed og Ondskabsfuldhed, som hørte hans Klasse til. Han ventede og lurede, indtil han saa paa Skrømt gjorde et vildt Udfald og standsede midtvejs, for han havde set Glimt af Metal.

„ Hænderne i Vejret!“ raabte han. „Det dèr er Messingknoer, og du slog mig med dem.“

Begge Bander bevægede sig nu frem, knurrende og hvæsende. Om et Sekund vilde det være almindeligt Haandgemæng, og hans Hævn vilde slippe ham af Hænderne. Han var helt ude af sig selv.

„ I holder jer herfra, hører I, I Bæster!“ skreg han hæst. „Hører I?“

De trak sig forskrækket tilbage. De var selv Banditter, men han var en værre Bandit end nogen af dem, og beherskede dem.

„ Det her er min Batalje, og I har at holde Fingrene af Fadet. Giv mig de Knoer!“

Mælkefjæs, som var blevet roligere og en lille Smule forskrækket, leverede Mordvaabnet fra sig.

„ Det var dig, som stak dem til ham, Rødhoved!“ vedblev Martin og smed Knoerne i Vandet. „Jeg saá dig komme luskende og kunde ikke begribe, hvad det var, du havde for. Hvis at du gør saadan noget en Gang til, saa slaar jeg dig ihjel. Hører du!“

De kæmpede videre, gennem Udmattelse til stadig større Udmattelse, umaadelig, ufattelig Udmattelse, indtil de andre Banditter, hvis Blodtørst nu var tilfredsstillet, uden Hensyn til Parti bønfaldt dem om at holde op. Og Mælkefjæs, som var færdig til at falde om og dø eller staa paa Benene og dø, et uhyggeligt Uhyre, hvis Træk var saa forslaaede, at de ikke længer havde nogen Lighed med Mælkefjæs, vaklede og betænkte sig, men Martin sprang igen løs paa ham og slog ham atter og atter.

Saa — det var for Martin, som om det var et helt Aarhundrede, og Mælkefjæs var ved at blive meget svag — lød der midt i en forvirret Larm af Slag pludselig et Smæld, og Martins højre Arm sank ned langs Siden. Det var et Ben, der var knækket i den. Alle hørte det og vidste Besked, og Mælkefjæs vidste det, for han fo’r som en Tiger løs paa den andens Arm og overdængede den med Slag. Martins Bande gjorde en Bevægelse frem for at lægge sig imellem, men Martin, som var helt fortumlet af den voldsomme Regn af Slag, jog dem tilbage med kraftige Eder og stønnede højt i Fortvivlelse og Haabløshed.

Men stadig langede han ud med sin venstre Haand, og medens han langede ud, ihærdigt, kun halvt bevidst, hvad han gjorde, hørte han paa lang Afstand en forskrækket Mumlen fra de to Bander og en skælvende Stemme, som sagde: „Det her er ikke Slagsmaal, Kammerater. Det er Mord, og vi maa s’gu sige Stop!“

Men til hans store Glæde var der ingen, som sagde Stop, og han stod og slog løs, træt, men uden at ville søge Hvile, slog løs paa noget blodigt noget, som ikke var et Ansigt, men en rædselsfuld Ting, en dirrende, hæslig, lallende, navnløs Ting, som ikke vilde gaa væk igen. Og han hamrede stadig løs paa det, langsommere og langsommere, efterhaanden som den sidste Rest af Livskraft ebbede ud, hamrede løs paa det gennem Aarhundreder og mægtige Spand af Tid, indtil han havde en dunkel Følelse af, at denne navnløse Ting sank og sank ganske langsomt ned paa Broens Plankegulv. Og i næste Øjeblik stod han bøjet over det, vaklende og svajende frem og tilbage, gribende i Luften for at finde Støtte og mumlende med en Stemme, han slet ikke kendte:

„ Vil du have mere? Vil du have mere?“

Han blev ved at sige det, om og om igen — spørgende, bønfaldende, truende, for han vilde vide, om der var nogen, der vilde have mere. Saa følte han, hvorledes de unge Mænd af hans egen Bande tog fat i ham, klappede ham paa Skuldrene og prøvede paa at hjælpe ham i Frakken, og saa, ganske pludselig, slog Mørket og Glemselen ind over ham. —

Vækkeuret paa Bordet blev ved at tikke, men Martin Eden, som sad med Hovedet paa Armene, hørte det ikke. Han hørte ingenting. Han kunde ikke tænke. Saa fuldstændig havde han levet sig ind i det hele, at han var besvimet, som han for Aar siden var besvimet paa Eight Street Bridge. I et helt Aar varede Mørket og Tomheden, men saa sprang han op, som om han var vaagnet op fra de Døde, og med flammende Øjne og Sveden drivende ned over sit Ansigt, raabte han:

„ Jeg kløede dig, Mælkefjæs! Det varede elleve Aar, men jeg kløede dig!“

Hans Ben rystede under ham, han følte sig saa mat og træt, og han vaklede tilbage til Sengen og sank ned paa Kanten af den. Fortiden vilde stadig ikke slippe sit Tag. Han saá sig rundt i Stuen, forvirret, forskrækket, ude af Stand til at regne ud, hvor han var, indtil han fik Øje paa Manuskriptdyngen i Hjørnet af Stuen. Saa drejede Erindringens Hjul sig frem gennem et Tidsrum af fire Aar, og han var atter tilbage i Nutiden, med de Bøger, han havde læst, og det Verdensalt, han havde vundet gennem dem, med sine ærgerrige Drømme og sin Kærlighed til en bleg, aandeagtig, ung Kvinde, modtagelig, skærmet og æterisk, som vilde dø af Skræk, hvis hun skulde være Vidne til blot en Brøkdel af det, han lige havde gennemlevet — en Brøkdel af alt det Livets Snavs, som han havde vadet igennem.

Han rejste sig og vendte sig om mod sit Billede i Spejlet.

„ Og saaledes hæver du dig da op af Snavset, Martin Eden!“ sagde han højtideligt. „Og du renser dine Øjne i den store Klarhed, du løfter dine Skuldre op mellem Stjernerne, du gør, hvad Livet selv har gjort, og du tilkæmper dig den højeste Arvelod hos de Magter, som regerer alt.“

Han saá nøje paa sit eget Ansigt og lo.

„ En lille Smule hysterisk og melodramatisk — ikke sandt?“ spurgte han. „Naa ja, men det kan nu være lige meget. Du kløede Mælkefjæs, og du skal ogsaa nok klø Redaktørerne, selv om det vil tage dig to Gange elleve Aar. Du kan ikke blive staaende her. Du er nødt til at gaa videre. Det er Kamp paa Liv og Død, forstaar du?“

XVI KAPITEL

Vækkeuret ringede og jog Martin ud af Sengen, saa pludseligt, at ethvert andet Menneske med en mindre sund Konstitution vilde have faaet Hovedpine af det. Skønt han sov trygt, vaagnede han øjeblikkelig, og han glædede sig over, at de fem Timers Dvaletilstand nu var forbi. Han hadede den Glemsel, Søvnen bragte. Der var saa meget at gøre, saa meget af Livet, som skulde leves. Han harmedes over hvert eneste Øjeblik af Liv, som Søvnen berøvede ham, og før Vækkeuret var færdigt med at ringe, stod han med Hovedet i et Vandfad.

Men han fulgte ikke sit sædvanlige Program. Der var ingen halvt fuldendt Historie, som laa og ventede paa, at han skulde gøre den færdig, ingen ny Historie, som raabte paa at finde Udtryk. Han havde arbejdet til sent ud paa Natten, og det var næsten Frokosttid. Han prøvede at læse et Kapitel i Fiske, men hans Hjerne var rastløs, og han lukkede Bogen. I Dag skulde han begynde paa det nye Slag, hvor der foreløbig ikke vilde blive Tale om at skrive. En Følelse af Sørgmodighed kom over ham, en Sørgmodighed, der minder om den, hvormed man forlader Hjem og Familie. Han saá paa Manuskripterne i Hjørnet. Det var Sagen. Han skulde rejse væk fra dem — fra sine stakkels vanærede Børn, som ikke var velkommen noget Sted. Han gik hen og begyndte at rode rundt imellem dem og læste hist og her et enkelt Stykke, som han syntes særlig godt om. „Krukken“ gjorde han den Ære at læse højt for sig selv, og det samme var Tilfældet med „Eventyrtrang“. „Glæde“, hans sidste Værk, som han var blevet færdig med den foregaaende Dag og havde kastet hen i Krogen af Mangel paa Frimærker, vandt hans højeste Bifald.

„ Jeg kan ikke forstaa det!“ mumlede han. „Eller maaske er det Redaktørerne, som ikke kan forstaa det. Der er ikke noget i Vejen med den. Der udgives værre Ting hver eneste Maaned. Alt, hvad der udgives, er værre — eller da næsten alt!“

Efter Frokost anbragte han Skrivemaskinen i Kassen og bar den selv ned til Oakland. „Jeg skylder en Maaneds Leje for den,“ sagde han til Kontoristen i Forretningen. „Men sig til Bestyreren, at jeg søger Arbejde, og at jeg kommer igen om en Maaned eller deromkring og betaler, hvad jeg skylder.“

Han tog med Færgen over til San Francisco og gik hen til et Arbejdsanvisningskontor. „Hvad som helst — ingen særlig Uddannelse!“ sagde han til Indehaveren af Kontoret, da der i det samme kom en ny Mand ind i Stuen. Han var en lille Smule lapset klædt, som visse Arbejdere, der har Sans for noget finere, og Manden ved Pulten rystede modfaldent paa Hovedet.

„ Er der ikke noget?“ sagde den anden. „Naa ja, jeg maa nu have fat i en Mand i Dag.“

Han vendte sig om og stirrede paa Martin, og Martin, som stirrede tilbage igen, lagde Mærke til det røde, oppustede Ansigt, paa én Gang et smukt og svagt Ansigt, og han vidste, at Ejermanden havde været paa Sold hele Natten.

„ Ser De efter Arbejde?“ spurgte den anden. „Hvad kan De bestille?“

„ Gøre haardt Arbejde, sejle som Matros, passe en Skrivemaskine — ikke stenografere — sidde paa en Hest, og for Resten er jeg villig til at gøre hvad som helst og gaa i Gang med hvad som helst,“ lød Svaret.

Den anden nikkede.

„ Det lyder jo meget godt. Mit Navn er Dawson, Joe Dawson, og jeg skal støve en Mand op til et Vaskeri.“

„ Nej, det er lidt for meget for mig!“ Martin saá i Aanden sig selv staa og stryge hvide, fine Ting, af den Slags, som Kvinder gaar med, og Tanken morede ham. Men han syntes godt om den andens Ansigt, og han tilføjede: „Jeg kunde selvfølgelig nok vaske de grove Ting. Saa meget har jeg da lært til Søs.“

Joe Dawson tænkte sig om et Øjeblik.

„ Hør nu her, lad os snakke lidt om Sagerne! Det vil sige, hvis De har Lyst til at høre det hele?“

Martin nikkede.

„ Det er et lille Vaskeri, oppe i Landet — tilhører Shelley Hot Springs Hotel, forstaar De! To Mænd besørger Arbejdet — en Chef og en Medhjælper. Jeg er Chefen. De arbejder ikke for mig, men De arbejder under mig. Tror De, De har Lyst til at lære?“

Martin stod et Øjeblik og tænkte sig om. Det lød jo meget fristende. Et Par Maaneders Arbejde, og han vilde have Tid til sin Raadighed til at studere. Han vilde arbejde strengt og lære saa meget, han kunde.

„ God Kost og et Værelse for Dem selv.“

Det slog Hovedet paa Sømmet. Et Værelse for sig selv, hvor han uhindret kunde drive sine natlige Studier.

„ Men det er et forbandet Slid!“ tilføjede den anden.

Martin strøg kærtegnende ned over sine kraftige Muskler. „Disse her har jeg faaet af strengt Arbejde.“

„ Lad os saa snakke om Sagerne.“ Joe tog sig til Hovedet. „Du Forbarmende — det var en ordentlig Omgang! Jeg kan knap se ud af Øjnene. Jeg brugte hver Syl i Aftes — hver evig, eneste Syl. Men det stiller sig saadan: Lønnen for to er hundrede Dollars og fri Station. Jeg har faaet de tres og den anden Mand de fyrre. Men han var kendt med Arbejdet. De er ny i Tøjet. Hvis jeg skal lære Dem til, maa jeg i Begyndelsen gøre en Del af Deres Arbejde. Sæt, at De nu begynder med tredive og arbejder Dem op til fyrre? Jeg skal nok spille ærligt Spil. Lige saa snart De kan gøre Deres Del af Arbejdet, faar De de fyrre.“

„ Det er et Ord!“ sagde Martin og rakte Haanden frem. „Noget Forskud til Jernbanebilletten og saa videre?“

„ Det er altsammen gaaet!“ klagede Joe og tog sig igen til det værkende Hoved. „Alt, hvad jeg har, er en Returbillet.“

„ Og jeg har ikke en Skilling — naar jeg har betalt mit Logi.“

„ Stik af fra det hele!“ raadede Joe.

„ Det kan jeg ikke. Det er min Søster, jeg skylder Pengene.“

Joe udstødte en langtrukken Fløjten og pinte sin Hjerne, men til ingen Nytte.

„ Naa, jeg har i alt Fald til et Glas!“ udbrød han med Fortvivlelsens Mod. „Kom med, saa kan vi maaske finde paa Udvej!“

Martin sagde: „Nej Tak.“

„ Vandvogn?“

Denne Gang nikkede Martin, og Joe begyndte at jamre højt. „Jeg vilde ønske, jeg var det! Men det er ligesom jeg ikke kan gøre det. Naar jeg har arbejdet som en Djævel hele Ugen igennem, saa er jeg nødt til at slaa et rigtigt Slag. Hvis jeg ikke gjorde det, vilde jeg skære Halsen over paa mig selv eller stikke Ild paa Anstalten. Men jeg er glad ved, at De er i den Vogn, bliv bare ved med det!“

Martin vidste, at der var et uhyre Svælg mellem ham og denne Mand — det Svælg, som Bøgerne havde lavet — men det faldt ham ikke vanskeligt at søge tilbage over det Svælg. Han havde levet hele sit Liv i Arbejderverdenen, og det Kammeratskab, som findes mellem Arbejdere, var for ham en anden Natur. Han løste det vanskelige Spørgsmaal om Transporten, som var for meget for den andens værkende Hoved. Han vilde sende sin Kuffert op til Shelley Hot Springs paa Joes Billet. For sit eget Vedkommende havde han sin Cykle. Der var halvfjerds Mil, og han kunde køre derud i Løbet af Søndagen og være færdig til at tage fat paa Arbejdet Mandag Morgen. I Mellemtiden vilde han gaa hjem og pakke sine Ting. Han havde ingen at sige Farvel til. Ruth med hele sin Familie tilbragte den lange Sommer i Sierra Bjergene ved Tahoe Søen.

Søndag Aften ankom han, træt og støvet, til Shelley Hot Springs. Joe modtog ham med overstrømmende Velvillie. Han havde et vaadt Haandklæde om Hovedet og havde arbejdet hele Dagen.

„ En Del af Vasken fra sidste Uge havde hobet sig op, medens jeg var inde i Byen for at faa fat paa dig!“ forklarede han. „Og din Kasse er da kommet.

Den staar i dit Værelse. Men det er for Resten en nydelig Kuffert! Og hvad er der i den? Guldklumper?“

Joe satte sig paa Sengen, medens Martin pakkede ud. Kufferten var en Pakkasse, som Bernard Higginbotham havde forlangt en halv Dollar for, og som Martin havde forsynet med to Rebhaandtag, saaledes at den kunde blive regnet for en Kuffert og anbragt i Bagagevognen. Joe stod og stirrede, saa hans Øjne var nær ved at falde ud af Hovedet, paa de Par Skjorter og andet Undertøj, Martin pakkede ud af Kassen, efterfulgt af Bøger og atter Bøger.

„ Bøger helt ned igennem?“ spurgte han.

Martin nikkede og gav sig til at ordne Bøgerne paa et Køkkenbord, der gjorde Tjeneste som Servante.

„ Du Forbarmende!“ brast det ud af Joe.

Saa ventede han i Tavshed paa, at den Slutning, der kunde drages deraf, skulde dukke op i hans Hjerne. Til sidst kom den. „Hør, du dèr, du bryder dig ikke om Pigebørn — gør du vel?“ udbrød han.

„ Nej!“ lød Svaret. „Jeg har jaget en hel Del i de Dage, før jeg gik i Gang med Bøgerne. Men siden har jeg ikke haft Tid.“

„ Og her bliver der heller ingen. Alt, hvad du kan tage dig for, er at arbejde og sove.“

Martin tænkte paa sine fem Timers Nattesøvn og smilede. Værelset laa over Vaskeriet og i samme Hus som den Maskine, der pumpede Vand op, skaffede Elektricitet og drev Vaskemaskinerne. Maskinmesteren, som boede i det Værelse, der stødte op til Martins, kom ind for at hilse paa den nye Mand, og han hjalp Martin med at forsyne en elektrisk Pære med et Stykke Ekstraledning, saaledes at den over en spændt Snor kunde føres fra Bordet hen til Sengen.

Den næste Morgen, da Klokken var et Kvarter over seks, blev Martin purret ud — Frokosten var et Kvarter i syv. Der var tilfældigvis et Badekar til Funktionærerne i den Bygning, hvor Vaskeriet var, og det gjorde et mægtigt Indtryk paa Joe, at Martin tog sig et koldt Bad.

„ Du Forbarmende, ja, du er nok en rigtig Svend!“ sagde Joe, idet han gik i Gang med Frokosten, som var anrettet i et Hjørne af Hotellets Køkken.

Ved samme Bord spiste Maskinmesteren, Gartneren og Gartnermedhjælperen og to-tre Mænd fra Staldene. De spiste hurtigt og gnavent, uden at sige noget videre til hinanden, og medens Martin spiste og hørte paa dem, stod det ham klart, hvor langt han var kommet bort fra deres Niveau. Det var helt nedtrykkende at se, hvor lavt de stod, og han ønskede bare at komme væk fra dem. Følgelig slugte han sin Frokost — den var daarligt tillavet og uappetitligt anrettet — lige saa hurtigt, som de gjorde, og drog et Lettelsens Suk, da han var ude af Køkkendøren.

Det var et udmærket indrettet lille Dampvaskeri, hvor de mest moderne Maskiner gjorde alt, hvad der paa nogen Maade kunde gøres med Maskiner. Efter et Par Vink om, hvordan det skulde gøres, begyndte Joe at arbejde med Vaskemaskinen og lavede nye Forsyninger af blød Sæbe, sammensat af ætsende Kemikalier, som tvang ham til at vikle Haandklæder om Mund, Næsebor og Øjne, indtil han lignede en Mumie. Da Martin var færdig med at sortere Tøjet, gav han en Haandsrækning med at vride det, hvad der selvfølgelig ogsaa skete ved Hjælp af hurtigvirkende Maskiner, og derefter delte han sin Opmærksomhed mellem dem og Tørremaskinen. Om Eftermiddagen kørte de Sokker og Strømper gennem Rullen — den ene „fyldte paa“, og den anden lagde i Bunker — medens Jernene blev varme. Og saa var det varme Jern og Undertøj til Klokken seks, da Joe rystede paa Hovedet og sagde:

„ Alt for langt tilbage! Vi er nødt til at arbejde efter Aften.“

Og efter Aften arbejdede de da, til Klokken var ti, i det stærke elektriske Lys, indtil det sidste Stykke Undertøj var strøget og lagt sammen i det Værelse, hvorfra det skulde udleveres. Det var en varm Aften, som man har dem i Kalifornien, og skønt Vinduerne var slaaet op paa vid Gab, var Stuen med sine gloende Strygejern en sand Smelteovn. Martin og Joe, hvis Paaklædning var indskrænket til Skjorter med opsmøgede Ærmer, svedte og gispede efter Luft.

„ Det er ligesom at arbejde med Lasten i de tropiske Lande,“ sagde Martin, da de gik ovenpaa.

„ Du kan blive god!“ svarede Joe. „Du forstaar at tage paa Tingene. Hvis du bliver ved paa den Façon, saa kommer du kun til at staa paa tredive Dollars den første Maaned. Saa faar du dine fyrretyve Dollars. Men du skal ikke bilde mig ind, at du aldrig før har strøget. Det véd jeg bedre.“

„ Jeg har aldrig strøget en eneste Las før i Dag — det er den rene Sandhed!“ protesterede Martin.

Da han naaede sit Værelse, var han selv forbavset over, at han var saa træt, for han glemte rent, at han havde været paa Benene og arbejdet uafbrudt i fjorten Timer. Han stillede sit Vækkeur til Klokken seks, og regnede ud, at han kunde læse til Klokken ét. Han tog sine Sko af for at hjælpe lidt paa sine ophovnede Fødder og satte sig ned ved Bordet for at give sig i Lag med Bøgerne. Han slog op i Fiske paa det Sted, hvor han var holdt op for to Dage siden. Men han havde Besvær med det første Stykke og begyndte at læse det igennem en Gang til.... Saa vaagnede han, med en stikkende Smerte i de stive Muskler og gennemisnet af den Vind, som var begyndt at blæse ind ad Vinduet fra Bjergene. Han saá paa Uret. Det viste to — saa han havde sovet i fire Timer. Han skyndte sig af Klæderne og i Seng, og han sov i samme Øjeblik, som han lagde Hovedet paa Puden.

Tirsdagen bragte samme uafladelige Slid. Martin kunde ikke lade være at beundre den Hastighed, hvormed Joe arbejdede. Joe var en sand Djævel til at arbejde. Han arbejdede under stadigt Højtryk, og der var ikke et Øjeblik hele den lange Dag igennem, hvor han ikke sled for at vinde Minutter. Han koncentrerede al sin Opmærksomhed paa sit Arbejde og paa at spare Tid, og han gjorde Martin opmærksom paa, hver Gang han gjorde fem Bevægelser, hvor han kunde klare sig med to. „Bortelimineren af spildt Bevægelse“ kaldte Martin det, medens han saá paa den anden og gjorde ham det hele efter. Han var selv en god Arbejder, rask og behændig, og det havde altid været hans Stolthed, at ingen skulde have Lov til at gøre noget af hans Arbejde eller arbejde hurtigere end han. Resultatet var, at han koncentrerede hele sin Opmærksomhed paa Arbejdet med samme Iver som Joe, og at han graadigt greb ethvert Vink og enhver Antydning, som hans Arbejdskammerat kom med. Han vaskede Flipper og Manchetter, gned Stivelsen ud mellem de to Lag Lærred, saa at der ikke skulde komme Vabler, naar de naaede til Strygningen, og han gjorde det med en Hurtighed, som vakte Joes Beundring.

Der var aldrig et eneste Øjeblik, hvor der ikke var noget, som skulde gøres. Joe ventede aldrig paa noget, lod sig aldrig opholde af noget og styrtede sig fra det ene Arbejde ud i det andet. De stivede to Hundrede hvide Skjorter, greb dem med en eneste samlende Bevægelse saaledes at Haandlinning, Halslinning og Bryst stak frem af den højre Haand, som svingede dem rundt. I samme Øjeblik løftede den venstre Haand den øvrige Del af Skjorten i Vejret, saa at den ikke skulde komme ned i Stivelsen, der var saa varm, at de for at vride Tøjet ud stadig maatte stikke Hænderne ned i en Spand koldt Vand. Og den Aften arbejdede de til halvelleve med at stive „Finvask“, alle de lette og pibede fine Ting, som Damer gaar med.

„ Maa jeg bede om de tropiske Lande og ingen Klæder!“ sagde Martin leende.

„ Saa at jeg kunde blive arbejdsløs!“ svarede Joe alvorligt. „Jeg forstaar mig ikke paa andet end at vaske.“

„ Men det forstaar du ogsaa til Gavns.“

„ Ja, det skulde jeg mene! Jeg begyndte i Contra Costa i Oakland, da jeg var elleve Aar gammel. Det er atten Aar siden, og jeg har aldrig gjort et Slag andet Arbejde. Men det her er det værste Slid, jeg endnu har været ude for. Her burde mindst være én Mand til. Vi arbejder i Morgen Aften. Jeg ruller altid Onsdag Aften — Flipper og Manchetter.“

Martin stillede sit Vækkeur, satte sig hen til Bordet og slog op i Fiske. Han blev ikke engang færdig med det første Afsnit. Bogstaverne blev saa utydelige, Linierne løb sammen for hans Øjne, og han begyndte at nikke. Han gik op og ned, dunkede som en rasende sit Hoved med Hænderne, men han kunde ikke overvinde sin Søvnighed. Han stillede Bogen op foran sig og spilede Øjnene op med Fingrene, men han faldt i Søvn med vidt aabne Øjne. Saa overgav han sig, og uden at være sig rigtig bevidst, hvad han gjorde, kom han af Klæderne og i Seng. Han sov syv Timer, en tung, drømmeløs, dyrisk Søvn, som han blev revet ud af ved Vækkeuret, skønt han havde en Følelse af, at han ikke havde faaet nær nok.

„ Faar du læst meget?“ spurgte Joe.

Martin rystede paa Hovedet.

„ Det skal du ikke bryde dig om! Vi er nødt til at køre Rullen i Aften, men Torsdag holder vi op Klokken seks. Saa faar du da en Chance.“

Det at lade Flipper og Manchetter gaa gennem Rullen, var ogsaa Joes Idé, og medens de den Aften sled under de elektriske Lamper, udlagde han det hele for Martin.

„ Det er noget, ingen Vaskerier nogen Sinde gør, uden det her, og jeg er nødt til at gøre det, hvis jeg vil have fri Lørdag Klokken tre. Men jeg véd, hvordan det skal gøres, og det er hele Forskellen. Man skal have den rigtige Vane, det rigtige Tryk og lade dem gaa igennem tre Gange. Se paa den her!“ Han holdt en Manchet i Vejret. „Det kunde ikke gøres bedre med Haanden.“

Torsdag var Joe rasende. Der var blevet indleveret en Bunke ekstra Finvask.

„ Nej, nu melder jeg snart Pas!“ sagde han. „Jeg vil ikke finde mig i det. Jeg stikker af. Hvad Gavn har jeg af at arbejde som et Bæst hele Ugen igennem og spare paa Minutterne, naar de saa bare kommer og hælder ekstra Finvask ud over mig? Det er et frit Land, vi lever i, og jeg vil fortælle den fede Hollænder, hvad jeg mener om ham. Og jeg skal ikke lægge Fingrene imellem. Tænke sig, at han saadan kommer stikkende med ekstra Finvask!“

„ Vi bliver nødt til at arbejde i Aften!“ sagde han i næste Øjeblik — han havde tænkt over Sagerne og gav sig sin Skæbne i Vold.

Og Martin fik da heller ikke læst noget den Aften. Han havde ikke set en Avis hele Ugen, og hvad der var det mærkeligste af det hele, han nærede heller ikke noget Ønske om at gøre det. Han interesserede sig ikke for, hvad der foregik ude i Verden. Han var alt for træt og medtaget til at interessere sig for noget som helst, skønt han nærede Planer om at tage af Sted Lørdag Eftermiddag — hvis de da blev færdige Klokken tre — og køre paa Cykle til Oakland. Det var halvfjerds Mil derhen og lige saa mange Mil at køre tilbage Søndag Eftermiddag, saa han vilde være alt andet end udhvilet til den anden Uges Arbejde. Det vilde have været lettere at tage med Toget, men det kostede to og en halv Dollar frem og tilbage, og han var bestemt paa at spare.

XVII KAPITEL

Martin lærte at udrette mange Ting. I Løbet af den første Uge ekspederede han og Joe, paa en Eftermiddag, de to Hundrede hvide Skjorter. Joe passede Strygemaskinen, hvor der var anbragt et varmt Jern paa en Staalfjeder, som besørgede Trykket. Paa den Maade strøg han Halslinning og Manchetter, rettede Linningen, saa den stod vinkelret paa Skjorten og gav Brystet Glans. Saa hurtig som han blev faerdig med Skjorterne, smed han dem paa et Bræt mellem sig og Martin, som greb og strøg alle de ustivede Partier.

Det var anstrengende Arbejde, naar det skulde gøres Time efter Time med fuld Fart. Paa Hotellets brede Verandaer sad Mænd og Kvinder, i tynde hvide Klæder, og drak isafkølede Drikke. Men i Vaskeriet var Luften kogende varm. Den mægtige Ovn med det brølende Baal var rød- og hvidglødende, medens Jernene, som bevægede sig hen over det fugtige Stof, opsendte Skyer af Damp. Disse Jern var ganske anderledes varme end de Jern, som bruges af Husmødre. Et Jern, som reagerede ved den sædvanlige Prøve med vaad Finger, var for koldt for Joe og Martin, og en saadan Prøve var unyttig. Deres eneste Prøve var at holde Jernene tæt ind til deres Kinder og maale Heden ved en hemmelig psykisk Proces, som Martin beundrede, men ikke kunde forstaa. Naar de nye Jern var for varme, blev de hægtet paa Jernstænger og dyppet i koldt Vand. Det krævede igen et nøjagtigt og fint udviklet Skøn. Et Sekund for længe i Vandet, og Jernet mistede den første fine Hede; Martin undrede sig selv over den Sikkerhed, han udviklede — en rent automatisk Sikkerhed, som var baseret paa Kendemærker, der var rent mekaniske og ufejlbarlige.

Men der var ikke megen Tid til at anstille Betragtninger. Hele Martins Sjæleliv koncentrerede sig om Arbejdet. Han var stadig i Virksomhed, baade med Hoved og Hænder, en intelligent Maskine, og alt, hvad der bidrog til at gøre ham til et Menneske, gik op i at levere denne Intelligens. Han havde ikke Plads i sin Hjerne for Universet og alle dets mægtige Problemer. Hans Hjerne var simpelthen det Sted, hvorfra det hele styredes — Musklerne i Arm og Skulder, de ti behændige Fingre og Jernet, som hastigt flyttede sig hen over det dampende Stof i brede, raske Strøg og ikke en Brøkdel af en Tomme længere; han besørgede endeløse Mængder af Ærmer, Sider, Rygge og Skjorteflige og smed — uden at krølle dem — de færdige Skjorter paa Rækken, hvor de skulde ligge. Selv medens hans rastløse Sjæl tumlede rundt, rakte han ud efter en ny Skjorte. Og dette fortsattes, Time efter Time, medens hele Verden udenom daanede under den brændende, kaliforniske Sol. Men der var ingen Daanen i det ophedede Rum. Gæsterne paa de kølige Verandaer trængte til rent Tøj.

Sveden drev af Martin, og han drak vældige Mængder af Vand. Til Søs havde, paa enkelte sjældne Undtagelser nær, det Arbejde, han udførte, givet ham rigelig Lejlighed til at beskæftige sig med sine egne Tanker. Kaptajnen paa Skuden havde været Herre over Martins Tid, men her var Bestyreren af Hotellet ogsaa Herre over Martins Tanker. Han havde ingen Tanker for andet end dette nerveødelæggende, legemsnedbrydende Slid. Ud over det var det umuligt at tænke. Han vidste ikke, at han elskede Ruth. Hun eksisterede ikke engang, for hans forpinte Sjæl havde ikke Tid til at mindes hende. Det var kun, naar han kravlede i Seng om Aftenen, eller naar han spiste sin Morgenmad, at hun stod for ham som et flygtigt Minde.

„ Dette her er da Helvede, ikke sandt?“ bemærkede Joe en Gang.

Martin nikkede, men han følte sig samtidig noget irriteret. Bemærkningen havde været indlysende og overflødig. De talte ellers ikke, medens de arbejdede. Naar de talte, kom de ud af Trit, og saaledes gik det da ogsaa denne Gang, for Martin gjorde et galt Strøg med sit Jern og maatte gøre to overflødige Bevægelser, før han igen kom i Trit med Joe.

Fredag Morgen var det Vaskemaskinens Tur. To Gange om Ugen maatte de besørge Hotellets Lagener, Pudevaar, Sengetæpper, Duge og Servietter. Naar det var færdigt, gik de i Lag med den „fine“ Strygning. Det var langsommeligt Arbejde, som krævede stor Forsigtighed, og Martin lærte det ikke saa hurtigt. Desuden kunde han ikke tage sin Chance, for Fejlgreb var skæbnesvangre.

„ Se det dèr!“ sagde Joe og løftede et spindelvævagtigt Underliv i Vejret. „Hvis du svi’er det, er det tyve Dollars fra din Løn.“

Følgelig sved Martin det ikke, og Presset paa hans Muskler blev større, samtidig med at hans Nerver blev mere højspændte end nogen Sinde, og han hørte modfaldent paa den andens Blasfemier, medens han sled og stred med alle de smukke Ting, som Kvinder bruger, naar de ikke skal besørge deres egen Vask. Det „fine“ Stivetøj var baade Martins og Joes Fortvivlelse. Det var det „fine“ Stivetøj, som tog deres møjsommeligt opsparede Minutter. De sled med det hele Dagen. Klokken syv om Aftenen holdt de op for at lade Hotellets Linned gaa gennem Rullen. Klokken ti, naar Hotellets Gæster sov, sled de to Mænd i Vaskeriet videre med det „fine“ Stivetøj, til Midnat, til Klokken ét, til Klokken to. Klokken halvtre holdt de op.

Lørdag Morgen var det igen „fin“ Strygning og forskelligt tilfældigt Arbejde, og først Klokken tre om Eftermiddagen var Ugens Slid til Ende.

„ Jamen, du vil da vel ikke køre den halvfjerds Mils Tur til Oakland overpaa det her?“ spurgte Joe, medens de efter overstaaet Arbejde sad paa Trappen og røg.

„ Jeg er nødt til det!“ lød Svaret.

„ Hvad skal du dèr — et Pigebarn?“

„ Nej, jeg vil spare de halvtredie Dollars, Jernbanebilletten koster. Jeg skal aflevere et Par Bøger paa Biblioteket.“

„ Jamen, hvorfor sender du dem ikke op med Pakkeposten? Det er bare femogtyve Cents for hver Bog.“

Martin tænkte over hans Forslag.

„ Saa kan du hvile ud i Morgen!“ blev den anden ved. „Du trænger til det. Jeg véd i hvert Fald, at jeg gør det. Jeg er fuldkommen udkørt.“

Han saá ud til det. Ukuelig som han var, aldrig tvivlende, kæmpende for at vinde Sekunder og Minutter hele Ugen igennem, forebyggende Forsinkelser og omstyrtende alle Hindringer paa sin Vej, en evig rindende Kilde af Energi, som ingen kunde modstaa, en menneskelig Højtryksmaskine, en Djævel til at arbejde, var han nu, da han var færdig med Ugens Arbejde, lige ved at synke sammen. Han var udslidt og medtaget, og hans smukke Træk var slappe af Træthed. Han dampede modløst paa sin Cigaret, og hans Stemme var usædvanlig død og monoton. Det var, som om al Energi og Glød havde forladt ham, og hans Sejr var tilsyneladende en ynkelig Sejr.

„ Og næste Uge begynder vi saa forfra igen!“ sagde han sørgmodigt. „Og hvad nytter det altsammen? Sommetider vilde jeg ønske, at jeg kunde leve som Vagabond. De arbejder ikke, og de faar alligevel, hvad de skal bruge. Du Godeste! Jeg vilde ønske, at jeg havde et Glas Øl, men jeg har saamænd ikke saa megen Stivelse i Kroppen, at jeg kan gaa ned i Landsbyen efter det. Du bliver, hvor du er, og sender dine Bøger ned med Pakkeposten — ellers er du en forbandet Idiot!“

„ Men hvad kan jeg bestille her hele Søndagen?“ spurgte Martin.

„ Hvile! Jeg véd ikke, hvor træt du er, men jeg er saa træt om Søndagen, at jeg ikke engang kan læse Aviserne. Jeg var syg engang — Tyfus. Jeg laa paa Hospitalet i halvtredie Maaned. Jeg bestilte ikke et Slag i al den Tid. Det var dejligt.“

„ Ja, det var dejligt!“ gentog han drømmende efter et Minuts Forløb.

Martin tog sig et Bad, og da han var færdig, opdagede han, at Joe var forsvunden. Han var rimeligvis gaaet ned til Landsbyen efter det Glas Øl, sagde Martin til sig selv, men der var for langt ned til Landsbyen, til at han havde Lyst til at undersøge det nærmere. Han laa paa sin Seng, i Strømpefødder, og prøvede paa at komme til et Resultat. Han greb ikke efter en Bog. Han var for træt til at føle sig søvnig, og han laa, uden en eneste Tanke og halvt bedøvet af Træthed, til det blev Tid til at spise til Aften. Joe indfandt sig ikke ved den Lejlighed, og da Gartneren kom med en Bemærkning om, at han sagtens var ude at male Byen rød, vidste Martin Besked. Han gik i Seng lige efter Aftensmaaltidet, og næste Morgen sagde han til sig selv, at han var dejlig udhvilet. Joe var stadig borte, og Martin fik fat i en Søndagsavis og lagde sig i en skyggefuld Krog under Træerne. Formiddagen gik, han vidste ikke selv hvordan. Han sov ikke, der var ingen, der forstyrrede ham, og han blev ikke færdig med Avisen. Han kom tilbage til den om Eftermiddagen, da han havde spist til Middag, og faldt i Søvn over den.

Saaledes gik Søndagen, og Mandag Morgen var han travlt beskæftiget med at sortere Klæder, medens Joe, som havde et Haandklæde bundet stramt om Hovedet, stønnende og med de rædsomste Eder kørte løs paa Vaskemaskinen og blandede Sæben.

„ Jeg kan ikke gøre for det!“ forklarede han. „Jeg maa drikke, naar jeg naar Lørdag Aften.“

Saa gik der atter en Uge med den samme fortvivlede Kamp, som hver Aften fortsattes under de elektriske Lamper, og som kulminerede Lørdag Eftermiddag, da Joe atter nød sin fattige Triumf og saa drev ned til Landsbyen for at glemme. Martins Søndag gik ganske som den foregaaende. Han sov i Træernes Skygge, sled sig planløs gennem Avisen og tilbragte mange Timer med at ligge paa Ryggen uden at bestille noget og uden at tænke. Han var alt for sløv til at tænke, skønt han var sig bevidst, at han ikke var tilfreds med sig selv. Han følte en heftig Afsky for sit eget Jeg, som om han havde lidt en uhyre Ydmygelse eller var ved at drukne i Snavs. Alt, hvad han havde haft i sig af Guddomsgnisten, var udslettet. Ærgerrighedens Spore var sløvet, og der var ikke Livskraft nok i ham, til at han kunde lade sig drive frem. Han var død. Det var, ligesom hans Sjæl var død. Han var et Dyr, et Trældyr. Han saá ikke noget til den Skønhed, som omgav ham, ikke noget til Sollyset, som trængte sig gennem de grønne Blade, og den blaa Himmelhvælving hviskede ikke som i gamle Dage til ham om Verdensaltets Storhed og de Hemmeligheder, som skælvende ventede paa at blive aabenbaret. Livet var utaaleligt, kedsommeligt og dumt og havde en grim Smag i hans Mund. Han misundte Joe, som gik nede i Landsbyen, larmende, medens han med sygelig Sentimentalitet hoverede over sygelige sentimentale Ting, saa fantastisk fuld, at han ganske glemte Mandag Morgen og den kommende Uges dræbende Slid.

Den tredie Uge gik, og Martin væmmedes ved sig selv og væmmedes ved Livet. En Følelse af, at han var en ynkelig Fiasko, tyngede ham. Det var med god Grund, Redaktørerne havde sendt hans Fortællinger tilbage. Han saá det saa klart, at han maatte le ad sig selv og de Drømme, han havde drømt. Ruth sendte ham „Sølyrik“ tilbage med Posten. Han læste hendes Brev uden mindste Sindsbevægelse. Hun gjorde sit bedste for at fortælle ham, hvor godt hun syntes om Digtene, og at de var nydelige. Men hun kunde ikke lyve, og hun kunde ikke skjule Sandheden for sig selv. Hun vidste godt, at det var et mislykket Forsøg, og han læste hendes Misbilligelse i hver eneste Linie i Brevet, som saa aabenbart var skrevet af Pligt, ikke af Begejstring. Og hun havde Ret. Det var han fuldt og fast overbevist om, da han læste Digtene igennem. Han følte ikke mere Skønheden eller det vidunderlige i Tingene, og da han havde læst Digtene igennem, greb han sig i at spekulere paa, hvad han kunde have tænkt paa, da han skrev dem. Hans dristige Sætninger virkede umiddelbart komisk paa ham, hans omhyggeligt valgte Udtryk var rene Uhyrligheder, og det hele var meningsløst, uvirkeligt og umuligt. Han vilde have brændt „Sølyrik“ med det samme, hvis hans Villie havde været stærk nok til at stikke Ild paa dem. Der var jo Maskinrummet, men det var en Anstrengelse at bære dem ned til Ovnen, og det var ikke Umagen værd. Al hans Energi medgik til at vaske andre Menneskers Tøj. Han havde ingen Energi tilovers til sine private Affærer.

Han besluttede sig til, at han, naar Søndagen kom, vilde tage sig sammen og besvare Ruths Brev. Men Lørdag Eftermiddag, da han var færdig med Arbejdet og havde taget et Bad, blev Længslen efter at glemme overvældende. „Jeg tror, jeg vil gaa ned og se, hvordan Joe har det,“ sagde han til sig selv, og i samme Øjeblik vidste han, at han løj. Men han havde ikke Tid til at tænke over den Løgn. Hvis han havde ; haft tilstrækkelig Energi, vilde han have nægtet at tænke over den Løgn, fordi han vilde glemme. Han gik ned til Landsbyen, langsomt, og som om han ikke havde nogen bestemt Plan, men da han kom i Nærheden af Værtshuset, fremskyndede han uvilkaarlig sin Gang.

„ Jeg troede, du var paa Vandvognen!“ lød Joes Hilsen.

Martin nedlod sig ikke til at komme med Undskyldninger, men raabte paa Whisky og fyldte sit eget Glas til Randen, før han lod Flasken gaa videre.

„ Lad det nu gaa lidt villigt!“ sagde han haardt.

Den anden sad og legede med Flasken, og Martin, som ikke vilde vente paa ham, tømte Glasset i ét Drag og fyldte det igen.

„ Nu kan jeg vente paa dig,“ sagde han mørkt, „men skynd dig lidt!“

Joe skyndte sig, og de drak med hinanden.

„ Det er Arbejdet, der er Skyld i det, ikke sandt?“ spurgte Joe.

Men Martin vilde ikke indlade sig paa nogen Diskussion om Sagen.

„ Det er et sandt Helvede, det véd jeg godt,“ vedblev den anden, „men det er, ligesom jeg ikke kan lide at se dig kravle ned af Vognen, Martin. Ja, ja, Skaal da!“

Martin drak uden at sige noget, og han udstedte sine Ordrer og Indbydelser med en Sammenbidthed, som imponerede Bartenderen, en kvindagtig, ung Bondeknøs med svømmende, blaa Øjne og Haaret skilt i Midten.

„ Det er en ren Skandale, saadan som de lader os sølle Djævle slide!“ bemærkede Joe. „Hvis jeg ikke slog til Skaglerne, vilde jeg bryde løs og brænde hele Butiken af. Det, at jeg slaar til Skaglerne, er deres eneste Redning, det vil jeg bare sige dig!“

Men Martin svarede ikke. Et Par Glas endnu, og Whiskyen begyndte allerede at gøre sin Indflydelse gældende. Ja, det var at leve — det første Pust af Liv, som han havde følt i tre Uger. Hans Drømme vaagnede atter til Live. Alt det vidunderlige og skønne vandrede paa ny ved hans Side, og han følte, hvorledes han havde Evnen til at udrette store Ting. Han prøvede paa at fortælle det til Joe, men Joe havde sine egne Syner, ufejlbarlige Planer, hvorved han — kunde slippe væk fra Slaveriet i Vaskerierne og blive Ejer af et stort Dampvaskeri.

„ Jeg siger dig, Martin, at jeg vil ikke have Børn til at arbejde i mit Vaskeri — ikke for aldrig det! Og der er ikke en levende Sjæl, som faar Lov til at arbejde efter seks — har du forstaaet mig? Der skal være Maskiner nok og Folk nok til at gøre Arbejdet paa menneskelige Tider, og Martin, saa sandt jeg lever, jeg vil gøre dig til Opsynsmand over hele Butiken — hele Butiken! Og det er nu min Plan. Jeg vil se at komme op paa Vandvognen og spare mine Penge sammen i to Aar, og saa — —“

Martin vendte sig bort og lod ham fortælle om sine Planer til Bartenderen, indtil samme Hædersmand blev kaldt bort for at servere Drikkevarer for to Bønder, som Martin havde budt et Glas, i samme Øjeblik, som de traadte ind i Lokalet. Martins Rundhaandthed var ligefrem kongelig, og han inviterede alle — Daglejere, en Staldkarl og Gartnermedhjælperen fra Hotellet, Bartenderen og den frygtsomme Vagabond, der gled ind ad Døren som en Skygge og som en Skygge bevægede sig rundt om den ene Ende af Bar’en.

XVIII KAPITEL

Mandag Morgen stod Joe og stønnede over det første Læs Tøj til Vaskemaskinen.

„ Hør nu —“ begyndte han.

„ Hold Kæft!“ snerrede Martin.

„ Du maa ikke være vred, Joe!“ sagde han ved Tolvtiden, da de standsede for at gaa ned og spise til Middag.

Den anden fik Taarer i Øjnene.

„ Det skal du ikke bryde dig om, min Ven!“ sagde han. „Vi er i Helvede, og vi kan ikke gøre for det. Og véd du hvad — jeg kan nu forfærdelig godt lide dig! Det var derfor, det gjorde ondt. Jeg har altid syntes om dig, lige fra den første Dag.“

Martin trykkede hans Haand.

„ Lad os nu tage Billetten!“ sagde Joe. „Lad os give det hele en god Dag og give os til at leve som Vagabonder. Jeg har aldrig prøvet det, men det maa være en grumme let Tilværelse og ingenting at bestille. Tænk dig bare — ingenting at bestille! Jeg var engang syg — Tyfus — og jeg laa paa Hospitalet, jo, og det var dejligt! Jeg vilde ønske, jeg kunde blive syg igen.“

Ugen slæbte sig af Sted. Hotellet var fuldt, og „fint“ Stivetøj strømmede ind over dem. Hver Aften sled de til langt ud paa Natten, slugte deres Mad og arbejdede endog en halv Time før Frokost. Martin tog ikke længere sine kolde Bade. Hvert Øjeblik var Slid og atter Slid, og Joe vaagede omhyggeligt over Minutterne, spildte aldrig et eneste og talte dem om og om igen, som en Gnier tæller sit Guld, arbejdede videre, halvt vanvittig af Slid, en feberagtig Maskine, hjulpet godt af den anden Maskine, der havde en svag Forestilling om, at den en Gang havde været en vis Martin Eden og et Menneske.

Men det var kun i sjældne Stunder, at Martin overhovedet var i Stand til at tænke. Tankens Bolig var lukket, dens Vinduer tilmurede, og han selv var den Skygge, som havde Opsigt med den. For han var kun en Skygge. Joe havde Ret: de var begge Skygger, og det var Arbejdets evige Helvedes Forgaard. Eller var det en Drøm? Undertiden, naar han stod i den kogende, dampende Hede og svingede de tunge Jern frem og tilbage over de hvide Klædningsstykker, bares det ham for, at det hele var en Drøm. Om en lille Stund eller maaske om tusind Aar eller deromkring vilde han vaagne op i sit lille Værelse med det blækplettede Bord og tage fat paa sit Skriveri, hvor han havde sluppet den foregaaende Dag. Eller maaske var ogsaa det en Drøm, og maaske vilde han, naar han atter vaagnede op, vaagne op til Skiften af Vagter, springe ud af sin Køje i det duvende Skib og gaa op paa Dækket under den tropiske Himmels Stjerner, gribe Roret og føle, hvorledes den kølige Passatvind blæste imod hans Legeme.

Saa kom da Lørdagen og den værdiløse Sejr Klokken tre.

„ Jeg tror, jeg vil gaa ned for at faa et Glas Øl!“ sagde Joe, med den underlige, klangløse Stemme, som betegnede hans ugentlige Faldensammen.

Da var det, som om Martin pludselig vaagnede op. Han lukkede sin Taske op, smurte sin Cykle, kom Grafit paa Kæden og satte Styret til Rette. Joe var naaet halvvejs ned til Værtshuset, da Martin kom forbi, bøjet over Styret, medens hans Ben drev Maskinen frem med rytmisk Kraft, og hans Ansigt var vendt mod den halvfjerdsindstyve Mil lange Vej med dens Støv og dens Ujævnheder. Han sov i Oakland den Nat, og om Søndagen tilbagelagde han de halvfjerdsindstyve Mil igen. Og Mandag Morgen begyndte han, saa træt han var, paa en ny Uges Slid. Men han havde holdt sig ædru.

Den femte Dag gik og den sjette, og i al den Tid levede og sled han som en Maskine, kun lige med et Glimt af noget mere, blot et svagt Glimt af en Sjæl, som tvang ham til hver Lørdag at tilbagelægge de hundrede og fyrretyve Mil. Men dette var ingen Hvile. Det var mere end maskinmæssigt, og det hjalp til at slukke det sidste Glimt af en Sjæl, som var alt, hvad han havde i Behold fra sin tidligere Tilværelse. Og den syvende Uge drev han — uden selv at vide det, men blot fordi han var for svag til at gøre Modstand — ned til Landsbyen med Joe, druknede Livet og fandt nyt Liv til Mandag Morgen.

Saa kom der andre Lørdage, hvor han sled sig igennem de hundrede og fyrretyve Mil og udslettede den Sløvhed, som fulgte paa Overtræthed, med den Sløvhed, som var Følgen af en endnu voldsommere Anstrengelse. Da der var gaaet tre Maaneder, gik han igen ned til Landsbyen med Joe. Han fandt Glemsel og levede paa ny, og medens han levede, saá han klart, at han var ved at blive et Dyr — ikke fordi han drak — men paa Grund af Arbejdet. Drik var kun en Virkning og ikke en Aarsag. Den fulgte naturnødvendigt af Arbejdet, som Natten følger paa Dagen. Ikke ved at blive et Trældyr kunde han naa frem til Højderne, det var ikke det Bud, Whiskyen tilhviskede ham, og han nikkede bifaldende. Whiskyen var klog og aabenbarede én Hemmeligheder.

Han forlangte Papir og Blyant og Drikkevarer til hele Forsamlingen, og medens de drak hans Skaal, klamrede han sig til Bar’en og skrev et Par Ord paa Papiret.

„ Et Telegram, Joe!“ sagde han. „Læs det!“

Joe læste det med et fjollet, drukkent Grin. Men det var, som om det, han læste, pludselig gjorde ham ædru. Han saá bebrejdende paa den anden, medens Taarerne kom ham i Øjnene og langsomt trillede ned over Kinderne.

,,Du vil da ikke lade mig i Stikken, Martin?“ spurgte han modløst.

Martin nikkede, kaldte paa en af Dagdriverne og gav ham Besked paa at bringe Papiret hen paa Telegrafstationen.

„ Vent lidt!“ mumlede Joe, med hæs Stemme. „Lad mig tænke mig om.“

Han holdt sig fast i Bar’en, men Benene slog Sludder under ham, og Martin lagde Armen om ham for at støtte ham, medens han tænkte.

„ Skriv to Vaskerimænd!“ sagde han pludselig. „Her, lad mig ordne det.“

„ Hvorfor vil du rejse?“ spurgte Martin.

„ Af samme Grund som du.“

„ Jamen, jeg vil til Søs. Det kan du jo ikke gøre.“

„ Nej,“ lød Svaret, „men jeg kan blive Vagabond, jeg kan blive Vagabond.“

Martin saá et Øjeblik undersøgende paa ham og udbrød saa: „Ved Gud, jeg tror, du har Ret. Hellere Vagabond end et Trældyr! Menneske, du kommer jo til at leve. Og det er mere, end du nogen Sinde har gjort.“

„ Jeg laa en Gang paa Hospitalet!“ berettede Joe. „Det var dejligt. Tyfus — har jeg nogen Sinde fortalt dig det?“

Og medens Martin forandrede Telegrammet til „to Vaskerimænd“, vedblev Joe:

„ Jeg havde aldrig Lyst til at drikke, da jeg laa paa Hospitalet. Det er komisk, ikke sandt? Men naar jeg arbejder som en Slave hele Dagen igennem, saa er jeg nødt til at slaa til Skaglerne. Har du nogen Sinde lagt Mærke til, at alle Kokke drikker som bare Fanden — og Bagere med? Det er selve Arbejdet. De kan ikke gøre for det. Hør, lad mig betale Halvdelen af det Telegram — —“

„ Vi vil lade Terningerne afgøre det!“

„ Saa kom da allesammen og faa noget at drikke!“ raabte Joe, medens de raslede Terningerne ud paa den vaade Bar.

Mandag Morgen var Joe helt ude af sig selv af Glæde og Forventning. Han bekymrede sig ikke om sit værkende Hoved, og han interesserede sig ikke for sit Arbejde. Hele Flokke af Minutter listede sig væk og forsvandt, medens deres skødesløse Hyrde stod og saá ud af Vinduet paa Solskinnet og Træerne.

„ Se bare derud!“ raabte han. „Og det er mit altsammen. Det er Friheden. Jeg kan lægge mig under de Træer og sove i tusind Aar, hvis jeg selv vil. Hør nu, Martin, lad os stikke af fra det altsammen. Hvad Nytte er det til at vente et eneste Øjeblik? Det er det Land, hvor der intet Arbejde er, som ligger dèr ude, og jeg har bestilt Billet til det — og der er ikke nogen Returbillet, nej, saa min Salighed!“

Et Par Minutter efter, da Joe stod og læssede det snavsede Tøj paa Vognen for at køre det hen til Vaskemaskinen, fik han Øje paa Hotelbestyrerens Skjorte. Han kendte Mærket, og med en herlig Følelse af Frihed smed han den pludselig paa Gulvet og trampede paa den.

„ Jeg vilde ønske, du var i den, din Svinetryne af en Hollænder!“ raabte han. „I den, og netop dèr, hvor jeg har dig. Tag det og det — din forbandede Slubbert! Hold paa mig, én af jer! Hold paa mig!“

Martin lo og holdt ham til Arbejdet. Tirsdag Aften kom de nye Vaskerifolk, og Resten af Ugen gik med at sætte dem ind i det daglige Arbejde. Joe sad derinde og forklarede dem sit System, men han gjorde ikke mere Arbejde.

„ Ikke et Slag!“ sagde han. „Ikke et Slag! De kan fure mig, hvis de har Lyst, men hvis de gør det, saa stikker jeg af. Ikke mere Arbejde for mig — ellers Tak! For Fremtiden er det at holde sig til Godstogene og Træernes Skygge! Gaa i Gang med Arbejdet, I Slaver! Det er godt! Slid og sved! Slid og sved! Og naar I er døde, vil I raadne op ligesom mig, og hvad siger det saa, hvordan I lever, hva’beha’r? Sig mig det? — Hvad betyder det i det lange Løb?“

Om Lørdagen fik de deres Løn udbetalt, og saa kom det Øjeblik, da deres Veje skulde skilles.

„ Det er vel ingen Nytte til at bede dig betænke dig og begynde at trave rundt paa Landevejene med mig?“ spurgte Joe forknyt.

Martin rystede paa Hovedet. Han stod ved sin Cykle, parat til at køre. De gav hinanden Haanden, og Joe klamrede sig et Øjeblik til ham og sagde:

„ Jeg skal nok faa dig at se en Gang endnu, Martin, før du og mig dør. Det er sikkert og vist. Jeg føler det i mine Ben. Farvel, Martin, og opfør dig pænt! Jeg kan Satans godt lide dig, forstaar du!“

Han stod, en underlig, fortabt Fremtoning, midt ude paa Vejen og saá efter Martin, til han forsvandt bag en Omdrejning.

„ Han er en flink Fyr, den Martin!“ mumlede han. „En Satans flink Fyr!“

Saa travede han selv ned ad Vejen til Vandbeholderen, hvor en halv Snes tomme Vogne stod paa et Sidespor og ventede paa det opadgaaende Godstog.

XIX KAPITEL

Ruth og hendes Familie var nu igen hjemme, og da Martin kom tilbage til Oakland, saá han en hel Del til hende. Hun studerede ikke længere, nu da hun var færdig med sin Eksamen, og han, som havde slidt al Livskraft baade ud af Legeme og Sjæl, skrev ingenting. Derved fik de mere Tid til at være sammen, end de nogen Sinde havde haft, og deres Venskab blev varmere og varmere.

I Begyndelsen havde Martin ikke bestilt andet end at hvile sig. Han havde sovet en hel Del og tilbragte lange Timer med at drømme og tænke og ingenting bestille. Han var som en Mand, der var ved at komme til Kræfter efter uhyre Anstrengelser og Savn. Det første Tegn paa Opvaagnen var, da han begyndte at interessere sig lidt mere for Aviserne.

Saa begyndte han at læse — lettere Romaner og Digte — og da der var gaaet et Par Dage, var han atter begravet i sin længe forsømte Fiske. Hans sunde Legeme vandt ny Livskraft, og han havde hele den Evne til at rette sig, som hører Ungdommen til.

Ruth lagde meget tydeligt sin Skuffelse for Dagen, da han fortalte, at han igen vilde til Søs, naar han var rigtig udhvilet.

„ Hvorfor vil De det?“ spurgte hun.

„ Penge!“ lød Svaret „Jeg er nødt til at samle mig et vist Forraad til mit næste Angreb paa Redaktørerne. Penge er en Betingelse for, at jeg kan føre Krig — Penge og Taalmodighed.“

„ Men hvis Penge var alt, hvad De ønskede, hvorfor blev De saa ikke i Vaskeriet?“

„ Fordi det Vaskeri var ved at gøre mig til et rent Dyr. Alt for meget Arbejde af den Art faar sin Mand til at drikke.“

Hun stirrede paa ham med et forfærdet Udtryk i Øjnene.

„ Mener De — —?“ sagde hun med skælvende Stemme.

Det vilde have været en let Sag for ham at slippe ud af det, men han mindedes sin gamle Beslutning om at være ærlig, hvordan det saa gik.

„ Ja,“ svarede han. „Jeg mener netop det. Flere Gange.“

Hun gyste og trak sig tilbage fra ham.

„ Ingen af de Mænd, jeg nogen Sinde har kendt, har baaret sig saadan ad.“

„ Saa har de heller aldrig arbejdet i Vaskeriet ved Shelley Hot Springs!“ sagde han med en bitter Latter. „Haardt Arbejde er en god Ting. Det er nødvendigt for den menneskelige Sundhed, det siger alle Præsterne, og Gud skal vide, at jeg aldrig har været bange for det. Men man kan nu ogsaa faa for meget af en god Ting, og det gælder om Vaskeriet deroppe. Det er derfor, jeg vil gaa til Søs og gøre en Rejse til. Det bliver forhaabentlig min sidste, for naar jeg kommertilbage, skal jeg nok tiltvinge mig Adgang til Magasinerne. Det er jeg sikker paa.“

Hun sad ganske stille og apatisk, og han vogtede mørkt paa hendes Ansigt, for han forstod, hvor umuligt det var for hende at forstaa, hvad han havde gaaet“ igennem.

„ Jeg vil en Gang skrive en Artikel om det og kalde den „Slidets nedværdigende Virkninger“ eller „Drikkens psykologiske Begrundelse inden for den arbejdende Klasse“, eller saadan noget lignende.“

Aldrig siden deres første Møde havde de været saa langt fra hinanden som den Dag. Den Tilstaaelse, som han havde aflagt i fuld Ærlighed, men med en vis Oprørsaand som Baggrund, havde virket meget frastødende paa hende. Men hun var mere forfærdet over selve det, at hun følte sig saa frastødt, end af Aarsagen til denne Følelse. Det viste hende, hvor stærkt hun følte sig draget til ham, og da hun én Gang havde anerkendt denne Følelse, banede den Vejen for en endnu større Fortrolighed. Hendes Medlidenhed var ogsaa vakt og uskyldige, idealistiske Tanker om at reformere ham. Hun vilde frelse denne ufærdige unge Mand, som var naaet saa vidt. Hun vilde frelse ham fra den Forbandelse, som laa i de Omgivelser, hvori han havde henlevet sin Ungdom, og hun vilde frelse ham fra hans eget Jeg, og paa Trods af ham selv. Alt dette gav hende en Følelse af hendes egen stolte Ædelhed, og hun drømte ikke om, at bagved den og under den laa Kærlighedens Skinsyge og Attraa.

De kørte stadig omkring paa deres Cykler i det vidunderlige Efteraarsvejr, og ude i Bjergene læste de Vers højt for hinanden — ædel, opløftende Poesi, som vendte Menneskenes Tanker mod bedre Ting. Selvfornægtelse, Opofrelse, Taalmodighed, Flid og ophøjede Bestræbelser var de Principer, hun indirekte prædikede — og den Slags Abstraktioner iklædte sig en Skikkelse, der var en Blanding af hendes Fader, af Charles Butler og Andrew Carnegie, som fra at være en fattig Emigrantdreng var stegen til hele Verdens Boggiver.

Alt dette forstod Martin fuldt ud at skatte. Han kunde nu langt bedre følge hendes Tankevirksomhed, og hendes Sjæl var ikke længer det forseglede Vidunder, som den havde været. Intellektuelt stod han paa samme Trin som hun. Men de Punkter, hvor de ikke stemmede overens, berørte ikke hans Kærlighed. Hans Kærlighed var mere brændende end nogen Sinde, for han elskede hende for det, hun var, og selv hendes legemlige Svaghed var endnu en Charme i hans Øjne. Han havde læst om den sygelige Elisabeth Barrett, som i mange Aar ikke havde sat sine Fødder paa Jorden, før hin Flammedag, da hun var flygtet bort med Browning og havde staaet rank og stolt under Guds aabne Himmel, og hvad Browning havde gjort for hende, kunde han gøre for Ruth. Men først maatte hun elske ham — saa vilde Resten komme af sig selv. Han vilde give hende Styrke og Sundhed. Og saa saá han i flygtige Glimt deres Liv, som det vilde forme sig i de kommende Aar, og paa en Baggrund af Arbejde og Komfort og almindeligt Velvære saá han sig selv og Ruth læse og diskutere Poesi, hun støttet til en Mængde Puder, medens hun læste højt for ham. Dette var Nøglen til det Liv, de skulde leve. Og han saá altid det samme Billede. Undertiden var det hende, som lænede sig til ham, medens han læste, med den ene Arm om hendes Liv og hendes Hoved hvilende mod sin Skulder. Undertiden sad de sammen og grundede over al den Skønhed, der fandtes paa den trykte Side, men hun elskede ogsaa Naturen, og med sin hurtigt virkende Indbildningskraft ombyttede han Skuepladsen for deres Studier. Undertiden sad de og læste i Dale, indrammede af stejle Bjerge, eller paa høje Bjergenge; saa igen sad de nede paa de graa Klitter, med en Krans af Bølger for deres Fødder, eller langt borte paa én eller anden vulkansk, tropisk ø, hvor Vandfald styrtede ned og blev til Taage indtil de naaede Havet som Taageslør, der bølgede og viftede for ethvert vildfarende Vindpust. Men i Forgrunden laa stadig han og Ruth, Skønhedens Herrer, som altid læste og delte alt med hinanden, og i Baggrunden, som laa bag den Baggrund, Naturen dannede, var Arbejdet, dunkelt og skyggeagtigt — Arbejdet, Sejren og de Penge, han havde tjent, og som skaffede dem Frihed til at glæde sig over Verden og alle dens Skatte.

„ Jeg vil nu raade min lille Pige til at være lidt forsigtig,“ sagde hendes Moder en Dag.

„ Jeg véd godt, hvad du mener. Men det er umuligt. Han er ikke — —“

Ruth var blevet blussende rød, men det var den unge Piges Rødme, naar hun for første Gang skal diskutere Livets hellige Ting med en Moder, som hun anser for lige saa hellig.

„ Din Ligemand?“ Hendes Moder fuldendte Sætningen for hende.

Ruth nikkede.

„ Jeg kunde ikke lide at sige det, men det er han ikke. Han er plump, brutal, stærk, alt for stærk. Han har ikke —“

Hun tøvede og kunde ikke fortsætte. Det var noget helt nyt at tale om den Slags Ting med Moderen. Og igen afsluttede Moderen hendes Tankerække for hende.

„ Han har ikke levet et rent Liv — det var det, du vilde sige.“

Igen nikkede Ruth, og en dyb Rødme farvede hendes Ansigt.

„ Det er netop det!“ sagde hun. „Det er ikke hans Skyld, men han har haft for meget at gøre med, rørt for meget —“

„ Ved Beg?“

„ Ja, ved Beg. Og han skræmmer mig. Undertiden er jeg ligefrem angst for ham, naar han taler saa ligegyldigt og ugenert om de Ting, han har gjort, som om det slet ikke betød noget. Men det betyder dog noget, ikke sandt?“

De sad med Armen om hinandens Liv, og i Pausen klappede Moderen hendes Haand og ventede paa, at hun skulde fortsætte.

„ Men jeg interesserer mig vældigt for ham,“ vedblev hun. „Paa en Maade er han min Protegé. Og saa er han den første unge Mand, som har været min Ven — nej, ikke rigtig Ven, snarere Protegé og Ven paa én Gang. Sommetider, naar han skræmmer mig, saa har jeg ogsaa den Følelse, at han er en Bulldog, som jeg har anskaffet mig til at lege med, og at han nu haler i Lænken, og viser Tænder og truer med at rive sig løs.“

Igen sad hendes Moder ganske roligt og ventede.

„ Han interesserer mig vel sagtens, ligesom Bulldog’en. Og der er ogsaa saa meget godt ved ham, men der er meget, som jeg ikke vilde synes om hos — paa den anden Maade. Ser du, Moder, jeg har tænkt saa meget over det. Han bander, han ryger, han drikker, han har kæmpet med sine Næver, det har han selv fortalt mig, og han holder af at gøre det — det siger han selv. Han er alt, hvad den Mand ikke skulde være — den Mand, som jeg vilde vælge til min —“ hendes Stemme sank ned til en sagte Hvisken — „min Ægtefælle. Og saa er han for stærk. Min Prins skal være høj og slank og mørk, en elegant, forførende Prins. Nej, der er ingen Fare for, at jeg skal blive forelsket i Martin Eden. Det vilde være den største Ulykke, som kunde vederfares mig.“

„ Jamen, det var ikke det, jeg talte om!“ sagde hendes Moder med et Forsøg paa at gaa uden om selve Sagen. „Men har du nu ogsaa nogen Sinde tænkt paa ham? Han er saadan et umuligt Parti paa alle Maader, forstaar du, og sæt han nu blev forelsket i dig — —“

„ Jamen, det er han — allerede!“ raabte hun.

„ Det kunde man jo vide i Forvejen!“ sagde Moderen blidt. „Hvorledes kunde det ogsaa være anderledes med en ung Mand, som kendte dig?“

„ Olney hader mig da!“ udbrød Ruth. „Og jeg hader Olney. Jeg føler mig altid saa nederdrægtig, naar han er i Nærheden. Jeg har altid en Følelse af, at jeg maa være væmmelig imod ham, og selv naar jeg tilfældigvis ikke har den Følelse, saa er han ganske sikkert væmmelig imod mig. Men jeg er lykkelig, naar jeg er sammen med Martin Eden. Ingen Mand har nogen Sinde elsket mig — jeg mener paa den Maade. Og det er saa dejligt at blive elsket — paa den Maade. Du véd godt, hvad jeg mener, søde Moder. Det er saa dejligt at føle, at man i Sandhed er Kvinde.“ Hun gemte sit Ansigt i Moderens Skød og hulkede. „Jeg véd godt, at du synes, jeg er forfærdelig, men jeg vilde være ærlig og fortælle dig det hele, som jeg føler det.“

Fru Morse var saa underlig glad og bedrøvet paa én Gang. Hendes Barnedatter, som havde taget Eksamen ved Universitetet, var forsvunden, og i Stedet havde hun en Datter, som var en voksen Kvinde. Eksperimentet var lykkedes. Det underlig tomme Rum i Ruths Natur var blevet fyldt uden Fare eller Bod fra hendes Side. Denne plumpe, unge Sømand havde været Redskabet, og skønt hun ikke elskede ham, havde han vakt hende til Bevidsthed om, at hun var Kvinde.

„ Hans Haand ryster!“ tilstod Ruth, stadig med Ansigtet undseeligt gemt i Moderens Skød. „Det er forfærdelig grinagtigt og latterligt, men det gør mig ogsaa ondt for ham. Og naar hans Hænder er alt for rystende og hans Øjne alt for skinnende, ja, saa holder jeg Forelæsninger for ham om hans Levevis og den forkerte Maade, han prøver at reformere den paa. Men han tilbeder mig, det véd jeg godt Hans Øjne og Hænder lyver ikke. Og det faar mig til at føle mig saa voksen at tænke paa det, ja, bare at tænke paa det, og jeg føler, at jeg ejer noget, som med Rette tilhører mig — som gør mig ligesom de andre unge Piger og — unge Kvinder. Og saa vidste jeg ogsaa meget godt, at jeg ikke altid har været som dem, og jeg vidste, at det gjorde dig ondt. Du troede, at jeg ikke kendte din Bekymring, søde Moder, men det gjorde jeg, og jeg vilde saa gerne „klare den“, som Martin Eden siger.“

Det var en hellig Time for Moder og Datter, og deres Øjne var vaade, medens de sad og talte sammen i Tusmørket — Ruth lutter hvid Uskyld og Aabenhjertighed og hendes Moder forstaaende, modtagende og dog bestandig rolig, forklarende og vejledende.

„ Han er fire Aar yngre end du!“ sagde hun. „Han hører ingen Steder hjemme og har hverken Stilling eller Indtægt. Han er upraktisk. Naar han elsker dig, saa skulde han i den sunde Fornufts Navn foretage sig noget, som vilde give ham Ret til at gifte sig, i Stedet for at gaa dèr og lege med de Historier og barnlige Drømme. Jeg er bange for, at Martin Eden aldrig vil blive rigtig voksen. Han bryder sig ikke om Ansvar og om at gøre en Mands Gerning her i Verden, som din Fader eller som alle vore Venner — for Eksempel Charles Butler. Jeg er bange for, at Martin Eden aldrig vil komme til at tjene Penge. Og denne Verden er saadan indrettet, at Penge er en nødvendig Betingelse for Lykke — aa nej, ikke de vældige Formuer, men Penge nok til at skaffe sig, hvad der er nødvendigt for at have det rart og ordentligt. Han — han har vel aldrig sagt noget?“

„ Han har ikke sagt et eneste Ord. Han har ikke prøvet paa det, men hvis han gjorde det, vilde jeg ikke give ham Lov til det, fordi jeg ikke elsker ham.“

„ Ja, og det er jeg glad for! Det vilde gøre mig ondt at se min Datter, min eneste Datter, som er saa ren og fin, forelsket i en Mand af hans Type. Der er ædle Mænd i Verden, som baade er rene og sande og mandige. Og en Dag vil du finde saadan en Mand, og du vil elske ham og blive elsket af ham, og du vil blive lykkelig med ham, som din Fader og jeg har været lykkelig med hinanden. Og der er én Ting, som du altid maa tænke paa —“

„ Ja, Moder.“

Moderens Stemme var meget blød og dæmpet, idet hun fortsatte: „Og det er Børnene.“

„ Jeg — jeg har selv tænkt paa det,“ tilstod Ruth, og hun tænkte paa de letfærdige Tanker, som før i Tiden havde pint hende, og hendes Ansigt blussede atter i jomfruelig Undseelse over, at hun kunde fortælle den Slags Ting.

„ Og det er Børnene, som gør Martin Eden saa umulig,“ sagde Moderen strengt. „Deres Arvelod maa være ren, og jeg er bange for, at han ikke er ren. Din Fader har fortalt mig om det Liv, Sømænd lever, og — ja, du forstaar mig jo nok.“

Ruth trykkede Moderens Haand, for hun følte, at hun virkelig forstod hende, skønt det, hun tænkte paa, var noget ubestemt fjernt og forfærdeligt, langt udenfor Fantasiens Rækkevidde.

„ Du véd jo, at jeg ikke gør noget uden at fortælle det til dig —“ begyndte hun. „Kun maa du sommetider spørge mig, som du gjorde i Dag. Jeg vilde saa gerne fortælle dig det, men jeg vidste ikke, hvordan jeg skulde bære mig ad. Det er falsk Blufærdighed — det véd jeg godt, det er — men du kan gøre det let for mig. Sommetider maa du ligesom i Dag spørge mig — give mig en Lejlighed — Moder, Moder, du er jo ogsaa selv Kvinde!“ udbrød hun triumferende, idet de rejste sig, og hun greb Moderens Haand og stod rank og stolt med Ansigtet vendt imod hende i Tusmørket, og med en Følelse af, at der var noget imellem dem, saa sælsomt og dog saa sødt, som gjorde dem til ligestillede. „Jeg vilde aldrig have tænkt paa dig paa den Maade, hvis vi ikke havde talt sammen i Aften. Jeg var nødt til at lære, at jeg selv var Kvinde, før jeg kunde forstaa, at du ogsaa var Kvinde.“

„ Vi er Kvinder sammen!“ sagde hendes Moder og drog hende ind til sig og kyssede hende. „Vi er Kvinder sammen!“ gentog hun, da de gik ud af Stuen, med Armen om hinandens Liv og deres Hjerter bankede, i en ny Følelse af, at de hørte sammen.

„ Vor lille Pige er blevet en voksen Kvinde,“ sagde Fru Morse stolt til sin Mand, en Time senere.

„ Det vil sige,“ sagde han med et langt Blik paa sin Hustru, „det vil sige, at hun er forelsket.“

„ Nej, at hun er elsket,“ svarede hun smilende. „Eksperimentet er lykkedes. Endelig er hun vaagnet.“

„ Ja, saa maa vi se at blive af med ham!“ sagde Ruths Fader i en kølig, forretningsmæssig Tone.

Men hans Kone rystede paa Hovedet. „Det behøves ikke, Ruth siger, at han tager til Søs om et Par Dage. Og naar han kommer tilbage, saa finder han hende ikke. Vi vil sende hende over til Tante Clara. Og desuden er et Aar i New York med den dermed følgende Forandring i Klima, Omgivelser og Tanker netop det, hun trænger til.“

XX KAPITEL

Ønsket om at skrive rørte sig paa ny i Martin. Fortællinger og Digte fødtes uden Anstrengelse i hans Hjerne, og han mærkede sig dem for at have dem paa rede Haand, naar han engang i Fremtiden vilde til at give dem Udtryk. Men han skrev ikke. Dette var hans lille Ferie; han havde bestemt at hellige den til Hvile og Kærlighed, og i begge de to Ting havde han afgjort Medgang. Han var snart i Besiddelse af sit gamle Fond af overstrømmende Livskraft, og hver Gang han og Ruth mødtes, saa følte hun i samme Øjeblik, hvorledes hans Styrke og Sundhed atter virkede paa hende som et Slag.

„ Pas paa!“ sagde hendes Moder igen advarende. „Jeg er bange for, at du ser for meget til Martin Eden.“

Men Ruth lo blot, for hun følte sig meget tryg. Hun var sikker paa sig selv, og om et Par Dage skulde han jo rejse til Søs. Og naar han saa kom hjem igen, vilde hun være paa Besøg hos sin Tante. Alligevel var der noget ligefrem magisk i Martins Styrke og Sundhed. Han havde ogsaa hørt om det paatænkte Besøg i New York, og han følte, at han var nødt til at skynde sig. Men han vidste ikke, hvordan han skulde bære sig ad med at gøre Kur til en ung Pige som Ruth, og paa den anden Side hæmmedes han af det store Fond af Erfaring, som han besad med Hensyn til unge Piger og Kvinder, der havde været absolut forskellig fra hende. De havde vidst Besked baade med Kærlighed og Koketteri, medens hun intet vidste om den Slags Ting. Hendes utrolige Uskyld ligefrem forfærdede ham, fik alle brændende Kærlighedserklæringer til at fryse paa hans Læber og gav ham, mod hans Villie, en stadig Følelse af sin egen Uværdighed. Desuden følte han sig hæmmet paa en anden Maade. Han havde aldrig før været forelsket. Han havde i sin stormende Fortid følt sig tiltalt af Kvinder og undertiden havde han været stærkt betaget af en og anden, men han havde ikke vidst, hvad det vilde sige at elske. Han havde kaldt paa dem, overmodigt og ligegyldigt, og de var kommet til ham. De havde været en Adspredelse, en Episode, en Del af det Spil, Mænd spiller, men i bedste Fald kun en ringe Del. Og nu var han for første Gang den ydmygt bedende — forelsket, frygtsom og tvivlende. Han kendte ikke Kærlighedens Veje eller Kærlighedens Sprog, og han var bange for sin elskedes rene Uskyld.

Han havde set sig godt om i Verden, og paa sin hastige Fart igennem dens brogede, stadig skiftende Faser havde han lært en Leveregel, som gik ud paa, at naar man spillede et nyt Spil, skulde man altid lade den anden spille først. Dette var kommet ham til Nytte de Tusinder af Gange og havde ogsaa udviklet hans Iagttagelsesevne. Han vidste, hvordan man skulde studere den nye Ting og vente paa en Blottelse fra Modspilleren som det rette Tidspunkt til at gribe ind. Og naar det rette Tidspunkt kom, saa vidste han gennem Aars Erfaringer, hvordan han skulde spille, og spille af alle Kræfter.

Og saaledes gik han og ventede og vogtede paa Ruth, higende efter at fortælle hende om sin Kærlighed, men alligevel bange for at gøre det. Han var bange for at skræmme hende, og han var ikke sikker paa sig selv. Han vidste det ikke selv, men den Taktik, han fulgte overfor hende, var netop den eneste rigtige. Kærligheden kom ind i Verden før artikuleret Tale, og i sin egen tidlige Ungdom havde den lært Veje og Midler, som den aldrig havde glemt. Det var paa denne gamle primitive Vis, at Martin bejlede til Ruth. I Begyndelsen vidste han ikke, at han gjorde det, men senere gættede han sig til det. Berøringen af hans Haand var nemlig meget stærkere end Alverdens Ord; den Virkning, hans Styrke øvede paa hendes Fantasi, var langt mere lokkende end Tusinder af Generationers trykte Digte og udtalte Lidenskab. Alt, hvad hans Tunge kunde have udtalt, vilde til Dels have appelleret til hendes Forstand, men den flygtige Berøring af hans Haand talte direkte til hendes Instinkt Hendes Forstand var lige saa ung som hun selv, men hendes Instinkter var lige saa gamle som Racen og ældre. De havde været unge, dengang Kærligheden var ung, og de var klogere end Vedtægt og Meninger og alle de nyfødte Ting. Og derfor virkede hendes Forstand ikke. Der var ingen Brug for den, og hun anede ikke selv, hvor stærk Martin fra Minut til Minut appellerede til Kærlighedsinstinktet i hende. At han elskede hende, var paa den anden Side saa klart som Dagen, og hun følte en bevidst Glæde ved at se de forskellige Udtryk af hans Kærlighed — de flammende Øjne, som ligefrem lyste af Kærlighed, de skælvende Hænder og den stadig genkommende mørke Rødme, som gød sig over hans Ansigt under den solbrændte Hud. Hun gik endog videre og ansporede ham paa sin egen frygtsomme Maade, men hun gjorde det saa fint, at han aldrig anede det, og halvt ubevidst, saa at hun knap selv anede det. En velbehagelig Gysen gik igennem hende ved disse Beviser paa hendes egen Magt — den Magt, som viste, at hun var Kvinde — og som den ægte Evadatter, hun var, morede hun sig med at pine ham og lege med ham.

Og saaledes fortsatte Martin, hvis Tunge var bunden af Mangel paa Erfaring og hans alt for store Lidenskab, sin kejtede Bejlen og kom hende ubevidst stadig nærmere gennem Berøringen. Berøringen af hans Haand var hende velbehagelig og mere, saa vidunderlig mere end velbehagelig. Martin vidste det ikke, men han vidste, at den ikke var hende ubehagelig. Det var ikke, fordi deres Hænder saa tit berørte hinanden, undtagen naar de sagde Goddag eller Farvel, men naar han hjalp hende med Cyklen eller spændte de Bøger fast, som de havde med ud i Bjergene, eller naar de sammen sad og studerede i Bøgerne, saa var der stadig Lejlighed til, at Haand kunde komme til at berøre Haand. Og der var ogsaa Lejligheder, hvor hendes Haar kunde komme til at stryge hen over hans Kind og Skulder berøre Skulder, naar de sad sammen og glædede sig over de skønne Steder i Bøgerne. Hun morede sig over sig selv, fordi der til Tider kunde komme flygtige Indskydelser op i hende — hun vidste ikke selv hvorfra — Indskydelser, som ansporede hende til at purre op i hans Haar, medens han følte en heftig Trang til, naar de var trætte af at læse, at lægge sit Hoved i hendes Skød og ligge og drømme, med aabne Øjne, om den Fremtid, de gik i Møde. I fordums Dage havde han paa Ture til Shellmond Park og Schuetson Park hvilet sit Hoved i mange unge Kvinders Skød, og i Reglen havde han sovet trygt og egenkærligt, medens Kvinderne havde skærmet hans Ansigt mod Solen, havde set ned paa ham, elsket ham og undret sig over, at han var saa overlegen ligeglad med deres Kærlighed. At lægge sit Hoved i en ung Piges Skød havde for ham altid været den letteste Sag af Verden, men nu opdagede han, at Ruths Skød var noget uopnaaeligt og umuligt. Og dog var det netop i sin Tilbageholdenhed, at han havde sin Styrke. Det var paa Grund af denne Tilbageholdenhed, at han aldrig skræmmede hende. Hun, som selv var saa tilbageholdende og frygtsom, var aldrig vaagnet til Bevidsthed om den farlige Retning, deres Bekendtskab var ved at tage. Umærkeligt, uden at hun selv vidste det, voksede hun sig tættere og tættere ind til ham, medens han, som følte, hvorledes hun stadig kom ham nærmere og nærmere, længtes efter at vove Forsøget, men ikke turde.

Engang tog han Mod til sig, og det var en Eftermiddag, da han fandt hende liggende for nedrullede Gardiner og med en vanvittig Hovedpine.

„ Der er ingenting, der hjælper!“ havde hun svaret paa hans deltagende Forespørgsel. „Og desuden bruger jeg ikke Hovedpinepulvere. Dr. Hall siger, at jeg kan ikke taale det.“

„ Jamen, jeg tror nok, jeg kan kurere Dem og det uden Medicin,“ lød Martins Svar. „Jeg er selvfølgelig ikke sikker paa det, men jeg kunde have Lyst til at prøve. Det er simpelthen Massage. Jeg har oprindelig lært det af Japanerne — de er store Massører, véd De nok. Saa jeg har lært det om igen, med visse Variationer, paa Havaji. Dèr kalder de det lomilomi. Det kan udrette de fleste af de Ting, som kan udrettes med Medicin, og et Par Ting til, som Medicin ikke kan udrette.“

Han havde knap berørt hendes Hoved med sine Hænder, før hun udstødte et dybt Suk.

„ Det gør godt!“ sagde hun.

Saa talte hun først igen en halv Time senere, og da spurgte hun: „Er De træt?“

Spørgsmaalet var rent pligtskyldigt, og hun vidste paa Forhaand, hvad Svaret vilde blive. Saa fortabte hun sig i en søvnig Betragtning over den Beroligelse, som laa i hans Styrke. Det var, som om selve Livet strømmede fra hans Fingerspidser og drev Smerten paa Flugt — eller rettere saadan syntes hun det var, indtil Smerten stilnede af, og hun faldt i Søvn, medens han listede sig ud af Stuen.

Hun ringede ham op samme Aften for at takke ham.

„ Jeg sov lige til Middag,“ sagde hun. „De kurerede mig fuldstændigt, Hr. Eden, og jeg véd slet ikke, hvordan jeg skal takke Dem.“

Han var varm og kejtet og meget lykkelig, da han svarede hende, og under hele Telefonsamtalen blev Mindet om Browning og den sygelige Elisabeth Barrett ved at løbe rundt i hans Hjerne. Hvad der én Gang var blevet gjort, kunde gøres igen, og han, Martin Eden, vilde gøre det og mere til for Ruth Morse.

Han vendte tilbage til sin Stue og det Bind af Spencers „Sociology“, som laa opslaaet paa Bordet. Men han kunde ikke læse. Kærligheden pinte ham og beherskede hans Villie, og trods sin Beslutning sad han et Øjeblik efter ved det lille Bord med Blækpletterne. Den Sonet, han lavede dem Aften, var den første af en Kærligheds-Cyclus paa halvtreds Sonetter, som han gjorde færdig i Løbet af to Maaneder. Han havde Mrs. Brownings „Love Sonnets from the Portuguese“ i Tankerne, da han skrev dem, og han skrev under de bedste Vilkaar for godt Arbejde, paa et Tidspunkt, da han befandt sig paa Livets højeste Tinde, og medens hans eget søde „Elskovsvanvid“ saa helt havde ham i sit Garn.

De mange Timer, da han ikke var sammen med Ruth, helligede han sin „Kærligheds-Cyclus“, eller han sad hjemme og læste i sin egen Stue eller i Bibliotekets gratis Læsesale, hvor han stadig udvidede sit Kendskab til Døgnets Tidsskrifter og til den Taktik, de fulgte med Hensyn til deres Indhold. De Timer, han tilbragte sammen med Ruth, var ved at drive ham fra Vid og Sans, baade paa Grund af deres Forjættelse og deres Mangel paa positive Resultater. En Uge efter, at han havde kureret hendes Hovedpine, foreslog Norman en Maaneskinssejltur paa Lake Merritt, og Forslaget tiltraadtes af Arthur og Olney. Martin var den eneste, som forstod sig paa at manøvrere en Baad, saa han blev kraftigt opfordret til at tage med. Ruth sad tæt ved ham i Agterenden af Baaden, medens de tre unge Fyre, der ingenting bestilte, sad og skændtes midtskibs om Foreningssager.

Maanen var endnu ikke staaet op, og Ruth, som sad tavs og stirrede op paa den stjernebesaaede Himmelhvælving, mærkede, hvorledes en pludselig Følelse af Ensomhed kom over hende. Hun saá paa Martin. Et Vindpust lagde Baaden over paa den ene Side, til Dækket stod under Vand, og han, som sad med den ene Haand paa Roret og den anden paa Storskødet, luffede ganske let, medens han samtidig saá ud for sig, for at skelne den nordlige Kyst, som ikke var langt borte. Han vidste ikke, at hun saá paa ham, og hun iagttog ham nøje, medens hun spekulerede paa den underlige Karaktersvaghed, som fik ham, en ung Mand med saa umiskendelige Evner, til at spilde sin Tid paa at skrive Smaahistorier og Digte, som paa Forhaand var fordømt til Middelmaadighed og til aldrig at slaa an.

Hendes Blik fulgte den stærke Hals, som hun lige kunde skimte i Stjernernes Skin, og det kække, store Hoved, og den gamle Trang til at lægge Hænderne om hans Hals kom over hende. Den Styrke, hun afskyede, tiltrak hende samtidig. Hendes Ensomhedsfølelse blev stærkere, og hun var saa træt. Hun fik helt Krampe af at sidde i Baaden, som den laa dèr og krængede over, og hun mindedes den Hovedpine, han havde kureret, og den beroligende Indflydelse, han altid øvede paa hende. Han sad ved Siden af hende, og det var ligesom om Baaden vippede hende over imod ham. Saa vaagnede der en uimodstaaelig Trang i hende, Trangen til at læne sig ind til ham, til at søge Hvile i hans Styrke — en ubestemt, halvt formuleret Indskydelse, som i selve det Øjeblik, da hun begyndte at overveje den, begyndte at tage Magten fra hende og fik hende til at læne sig ind til ham. Eller var det blot Baaden, som krængede over? Hun vidste det ikke — fik det aldrig at vide. Hun vidste bare, at hun lænede sig ind til ham, og at den Følelse af Ro og Lindring, som kom over hende, var saare behagelig. Maaske var det Baaden, der var Skyld i det, men hun gjorde sig ingen Umage for at rette Fejlen. Hun lænede sig let ind imod hans Skulder, men hun lænede sig og blev ved at læne sig, selv da han skiftede Stilling for at gøre det behageligere for hende.

Det var Vanvid, men hun vilde ikke tænke paa det vanvittige i Situationen. Hun var ikke længer sig selv, men en Kvinde, med Kvindens Trang til at klynge sig til nogen, og skønt hun kun lænede sig ganske let ind til ham, var det alligevel, som om Trangen var tilfredsstillet. Hun følte ikke længer Trætheden. Martin sagde ingenting. Hvis han havde gjort det, vilde Fortryllelsen have været brudt. Men den Tavshed, som Kærligheden lærte ham, forlængede den blot. Han var fortumlet og svimmel. Han kunde ikke fatte, hvad det var, der skete. Det var alt for vidunderligt til at kunne være andet end en Feberdrøm. Han tvang sin vanvittige Attraa efter at slippe Skøde og Ror og slutte hende i sine Arme. Rent instinktmæssigt følte han, at det vilde være forkert, og han var glad over, at Skøde og Ror lagde Beslag paa hans Hænder, og saaledes jog Fristelsen paa Flugt. Men han luffede mindre forsigtigt og drev af for en halv Vind for at gøre Strækket over mod den nordlige Kyst saa meget længere. Naar de naaede Kysten, vilde han blive nødt til at gaa over paa den anden Bov, og Berøringen vilde være brudt. Han sejlede med stor Behændighed, mindskede Farten, uden at de tre unge Mænd lagde Mærke til det, og var i sit stille Sind taknemlig for sine besværlige Rejser, fordi de havde gjort denne vidunderlige Nat mulig, derved at de gav ham Magt over Sø og Baad og Vind, saa at han kunde sejle med hende ved sin Side, og den Skikkelse, han elskede saa højt, presset ind mod sin Skulder.

Da Maanen stod op og med sine første Straaler berørte Sejlet, saa at Baaden laa badet i perleagtig Straaleglans, flyttede Ruth sig væk fra ham. Og i samme Øjeblik, som hun flyttede sig, følte hun, at han ogsaa rykkede til Siden. De var fælles om deres Ønske om at undgaa at blive opdagede. Hele Episoden var en stiltiende Anerkendelse af noget fortroligt og hemmelighedsfuldt. Hun sad et Stykke fra ham med blussende Kinder, medens den fulde Betydning af, hvad hun havde gjort, gik op for hende. Hun havde gjort sig skyldig i noget, som hun ikke vilde lade sine Brødre se, eller Olney. Hvorfor havde hun da gjort det? Hun havde aldrig i sit Liv gjort noget lignende, og dog havde hun før været paa Maaneskinssejlture med andre unge Mænd. Hun havde aldrig ønsket at gøre noget lignende. Hun følte sig overvældet af Skam Og sin egen spirende Kvindelængsel. Hun kastede et stjaalent Blik paa Martin, som var travlt beskæftiget med at faa Baaden over paa den anden Bov, og hun næsten hadede ham, fordi han havde faaet hende til at gøre en saa ukvindelig og beskæmmende Ting. Og netop Martin! Maaske havde hendes Moder Ret, naar hun sagde, at hun var for meget sammen med ham. Det skulde aldrig mere ske, sagde hun til sig selv, og hun vilde heller ikke se saa meget til ham i Fremtiden. En vild Idé dukkede op i hendes Hjerne — naar de næste Gang blev alene, vilde hun give ham en Forklaring, lyve for ham og ganske tilfældigt hentyde til det Besvimelsesanfald, som var kommet over hende, lige før Maanen stod op. Men saa huskede hun paa, hvorledes de begge to havde rykket sig til Side, da den forræderske Maane stod op, og hun vidste, at han vilde vide, at hun løj.

I de paafølgende Dage var hun ikke længer sig selv, men en Skabning, som hun hverken kendte eller forstod, en Skabning, som ikke vilde bøje sig for sin egen sunde Fornuft og lod haant om at analysere sit eget Væsen, som nægtede at se ind i Fremtiden eller tænke paa sig selv, og hvorhen hun var ved at drive. Hun var feberagtig optaget af det dirrende Mysterium — skiftevis skræmmet og betaget, og hele Tiden følte hun, at hun hverken vidste ud eller ind. Men én Tanke stod fast, og hun følte, at det var den, som betingede hendes Sikkerhed. Hun vilde ikke lade Martin udtale sin Kærlighed; saa længe som hun holdt fast ved det, vilde alt være godt. Om et Par Dage vilde han være ude til Søs. Og selv om han virkelig sagde noget, vilde endda alt være godt. Det kunde ikke være anderledes, for hun elskede ham jo ikke. Selvfølgelig vilde det blive en pinlig halv Time for ham og meget generende for hende, for det vilde være hendes første Frieri. En velbehagelig Gysen gennembævede hende ved Tanken. Hun var virkelig en Kvinde, og her var en Mand, som var rede til at bede hende om at blive sin Hustru. Denne Tanke kaldte paa det, som var det fundamentale i hendes Køn. Hver Fiber i hende, alt det, som udgjorde hendes inderste Væsen, dirrede og skælvede. Stadig dukkede den Tanke op i hendes Hjerne, som et Møl tiltrukket af Lyset. Hun gik saa vidt, at hun i Tankerne udmalede sig Martins Frieri og selv lagde ham Ordene i Munden, og hun gennemgik i Tankerne sit eget Afslag, mildnede det med venlige Ord og opfordrede ham til at leve et sandt og ædelt Liv. Og især maatte han holde op med at ryge Cigaretter. Det vilde — hun lægge særlig Vægt paa. Men nej; hun maatte slet ikke give ham Lejlighed til at tale. Hun kunde standse ham, og hun havde sagt til sin Moder, at hun vilde gøre det. Med blussende Kinder og brændende hed over hele Kroppen afviste hun den Situation, hun selv havde fremtryllet. Hendes første Frieri maatte skydes ud til et mere gunstigt Tidspunkt og en mere passende Bejler.

XXI KAPITEL

Saa kom der en særlig smuk Dag, varm og døsig, en Dag, som dirrede under den Stilhed, der varsler en Skiften i Aarstiderne, en ægte kalifornisk Sensommerdag, med diset Sol og flakkende Briser, som ikke forstyrrede Luftens Slummer. Fine dybviolette Taager, som ikke var Dampe, men Væv af Farver, skjulte Fordybningerne i Bjergene. San Francisco laa som en mørk Røgplet paa sine Højder. Bugten imellem den og Bjergene var en mat glinsende Flade som af smeltet Metal, hvorpaa der laa Sejlfartøjer, ubevægelige eller drivende med den langsomt glidende Strøm. Det fjerne Tamalpais, som knap kunde ses i Sølvtaagen, hævede sig stort og mægtigt ved „Den Gyldne Port“, der laa som en bleggylden Vej under den vestgaaende Sol. Paa den anden Side laa Stillehavet, utydeligt og mægtigt, og langs Horisonten svævede sammenstyrtede Skymasser, som trængte sig ind imod Land og varslede om det første stormfulde Pust af Vinter.

Sommerens Udslettelse stod for Døren. Og dog blev Sommeren ved at dvæle, stadig svindende og vigende tilbage mod sine Bjerge, bredende et dybere mørkviolet Slør over sine Dale, vævende et Ligklæde af Dis fra svindende Kræfter og mættet Henrykkelse, ventende paa Døden med den rolige Tilfredshed over at have levet og levet godt. Og imellem Bjergene, paa deres Yndlingsplads, sad Martin og Ruth Side om Side, bøjet over den samme Bog, og læste højt af de Kærlighedssonnetter, der var skrevne af den Kvinde, der havde elsket Browning med en Kærlighed, som kun falder i de færreste Mænds Lod.

Men der var ingen rigtig Fart i Læsningen. Den Trolddom, der laa i den døende Skønhed, som omgav dem til alle Sider, var alt for stærk. Det gyldne Aar laa for Døden, og det var i Døden som i Livet en skøn Vellystning, der ikke kendte til Anger, og Luften var tung af Minder om Henrykkelse og Tilfredsstillelse. Den Følelse gik over dem, fik dem til at drømme og smægte, svækkede Beslutningens Fibre og lagde Dis og mørkviolet Taage over Moralens og den sunde Fornufts Ansigt. Martin følte, hvorledes hans Sind blev saa blødt og kærlighedsfuldt, og fra Tid til anden gik en varm Bølge hen over ham. Hans Hoved var meget nær ved hendes, og naar det flakkende Genfærd af Sommervinden bragte Uorden i hendes Haar, saa at det rørte ved hans Ansigt, gik Bogstaverne i ét for hans Øjne.

„ Jeg tror ikke, at De selv forstaar et Ord af, hvad De læser!“ sagde hun en Gang, da han havde tabt Traaden i Læsningen.

Han saá paa hende med et brændende Blik og var lige ved at blive genert, da han pludselig kom i Tanker om et rammende Svar:

„ Jeg tror heller ikke, at De véd det. Hvad handlede den sidste Sonet om?“

„ Det véd jeg ikke,“ sagde hun med en frejdig Latter. „Det har jeg allerede glemt. Lad os holde op med at læse. Det er alt for smukt Vejr!“

„ Og det vil blive den sidste Dag, vi kommer til at tilbringe herude i nogen Tid,“ sagde han alvorlig. „Det er ved at trække op til Storm derude i Horisonten.“

Bogen gled ud af hans Hænder og ned paa Jorden, og de sad tavse og saá ud over den drømmende Bugt med Øjne, som drømte og ikke saá. Ruth skottede fra Siden til hans Hals. Hun lænede sig ikke ind til ham. Hun følte sig draget til ham af en Kraft, der laa udenfor hende selv og var stærkere end Tyngdeloven, saa stærk som selve Skæbnen. Hun behøvede blot at flytte sig en Tomme, og det skete, uden at hun selv havde nogen Villie i den Sag. Hendes Skulder berørte hans saa let, som en Sommerfugl berører en Blomst, og lige saa let var Modtrykket. Hun følte, hvorledes hans Skulder pressedes mod hendes, og en Skælven gik igennem ham. Nu vilde det være det passende Øjeblik for hende til at trække sig tilbage. Men hendes Handlinger lod sig ikke mere beherske af hendes Villie — hun tænkte ikke et eneste Øjeblik paa Beherskelse eller Villie i den søde Daarskab, som var kommet over hende.

Hans Arm begyndte at liste sig om bagved hende og omkring hende. Hun afventede den langsomme Bevægelse i frydefuld Kval. Hun ventede — hun vidste ikke selv paa hvad — stønnende, med tørre, brændende Læber, med heftigt bankende Puls og med en sand Forventningens Feber rasende i sit Blod. Den Arm, som omsluttede hende, løftede sig lidt højere og trak hende ind til sig, langsomt og kærtegnende. Hun kunde ikke vente længere. Med et træt Suk og en uvilkaarlig, krampagtig Bevægelse lagde hun sit Hoved til Hvile ved hans Bryst. Hans Hoved bøjede sig hastigt fremover, og idet hans Læber nærmede sig, mødte hendes dem paa Halvvejen.

Dette maatte være Kærlighed, tænkte hun i det ene Øjeblik, da hun fik Lov til at bruge sin sunde Fornuft. Hvis det ikke var Kærlighed, saa var det alt for skændigt. Det kunde ikke være andet end Kærlighed. Hun elskede denne Mand, som sad dèr med Armen om hendes Liv, og hvis Læber var pressede mod hendes. Hun trykkede sig tættere ind til ham, med en Bevægelse, som om hun vilde søge Ly hos ham. Og et Øjeblik efter rev hun sig ud af hans Favntag, rettede sig pludselig og triumferende op og anbragte begge sine Hænder paa hans solbrændte Hals. Saa stærk var det Jag, som gik igennem hende, idet hun fik sin Elskovstrang tilfredsstillet, at hun udstødte en dæmpet Klage, slap sit Tag om hans Hals og laa halvt bevidstløs i hans Arme.

Ikke et Ord var der blevet sagt, og ikke et Ord blev der sagt i lang Tid. To Gange bøjede han sig ned og kyssede hende, og hver Gang mødte hendes Læber undseeligt hans, medens hendes Legeme gjorde den samme glade Bevægelse, som om hun vilde krybe tættere ind til ham. Hun klyngede sig til ham, ude af Stand til at frigøre sig, og han sad, halvt støttende hende med sine Arme, medens han med Øjne, som intet saá, stirrede over mod Byen, der laa som en Plet paa den anden Side af Bugten. For en Gangs Skyld var der ingen Syner i hans Hjerne — kun Farve og Lys og Glød, der bankede som en Puls, varm som selve hans Kærlighed. Han bøjede sig ned over hende, og hun gav sig til at tale.

„ Naar vidste du, at du elskede mig?“ hviskede hun.

„ Fra første Begyndelse — fra det første Øjeblik, da jeg saá dig for mine Øjne! Jeg var gal af Kærlighed tih dig den Gang, og i den Tid, som er hengaaet siden da, er jeg kun blevet saa meget galere. Og jeg er allergalest nu, min elskede! Jeg er som en gal Mand, og mit Hoved er helt fordrejet af Glæde.“

„ Jeg er saa glad ved, at jeg er en Kvinde, Martin — — min egen Ven!“ sagde hun med et dybt Suk.

Han knugede hende atter og atter ind til sig, og saa spurgte han:

„ Og du — naar vidste du det?“

„ Jeg har vidst det hele Tiden, næsten lige fra det første Øjeblik.“

„ Og jeg har været saa blind som en Muldvarp!“ raabte han med en ærgerlig Klang i Stemmen. „Jeg har aldrig anet det før i dette Øjeblik, da jeg — da jeg kyssede dig.“

„ Det var ikke det, jeg mente.“ Hun trak sig lidt bort og saá paa ham. „Jeg mente, at jeg havde vidst, at du elskede mig, næsten fra første Begyndelse.“

„ Og du?“ spurgte han.

„ Det kom ganske pludselig.“ Hun talte meget langsomt, og der var et varmt, usikkert, kærligt Lys i hendes Øjne og en varm Rødme i hendes Kinder, som ikke vilde fortage sig. „Jeg har aldrig vidst det før lige nu — da du lagde dine Arme omkring mig.

Og jeg havde aldrig tænkt at gifte mig med dig, Martin, før lige i dette Øjeblik. Hvordan har du dog faaet mig til at elske dig.“

„ Jeg véd det ikke!“ sagde han leende. „Rimeligvis er det blot, fordi jeg elskede dig højt nok til at smelte en Sten — endsige den levende, aandende Kvinde, du er.“

„ Jamen, dette er saa helt anderledes, end jeg havde tænkt mig Kærlighed,“ sagde hun pludselig, uden Forbindelse med det foregaaende.

„ Hvordan havde du da tænkt dig, at det vilde være?“

„ Jeg troede ikke, det vilde være saadan.“ Hun saá ham ind i Øjnene, medens hun talte, men hun slog selv Øjnene ned, idet hun fortsatte: „Ser du, jeg vidste jo ikke, hvordan det her var.“

Han forsøgte paa ny at drage hende ind til sig, men det var kun en rent forsøgsvis Muskelbevægelse i den Arm, som omsluttede hende, for han var bange for, at han skulde være for graadig. Saa følte han, hvorledes hendes Legeme gav efter, og igen laa hun tæt ind til ham, medens Læbe var presset mod Læbe.

„ Hvad mon min Familie vil sige?“ spurgte hun pludselig forskrækket, i en af Pauserne.

„ Det véd jeg ikke. Men vi kan jo sagtens faa det at vide, saa snart vi bare selv vil.“

„ Jamen, hvis nu Moder sætter sig imod det? Jeg er frygtelig angst for at fortælle hende det.“

„ Saa lad mig fortælle hende det!“ foreslog han modigt. „Jeg tror ikke, din Moder synes særlig godt om mig, men jeg skal nok faa hendes Samtykke. Den Mand, som kan vinde dig, kan vinde alt Og selv om vi ikke naar det —

„ Hvad saa?“

„ Ja, saa har vi dog hinanden. Men der er ingen Fare for, at din Moder ikke skal give sit Samtykke til vort Giftermaal. Hun elsker dig alt for højt.“

„ Jamen, jeg vilde nu nødig knuse hendes Hjerte,“ sagde Ruth tankefuldt.

Han havde haft mest Lyst til at forsikre hende, at Mødres Hjerter ikke knuses saa let, men i Stedet for sagde han: „Og Kærligheden er det største i Verden.“

„ Véd du hvad, Martin, til Tider skræmmer du mig ligefrem! Du skræmmer mig nu, naar jeg tænker paa dig, og hvad du har været. Du maa være meget, meget god imod mig. Husk paa, at jeg trods alt kun er et Barn. Jeg har aldrig før elsket!“

„ Det har jeg heller ikke. Vi er begge Børn sammen. Og vi er heldigere end de fleste, for vi har fundet vor første Kærlighed i hinanden.“

„ Jamen, det er umuligt!“ raabte hun og viklede sig med en hastig, lidenskabelig Bevægelse ud af hans Arme. „Umuligt for dig. Du har været Sømand, og jeg har hørt, at Sømænd er — er — —“

Hendes Stemme skælvede, og hun kunde ikke fortsætte.

„ Er tilbøjelige til at have en Kæreste i hver Havn?“ indskød han. „Er det det, du mener?“

„ Ja“ svarede hun med sagte Stemme.

„ Jamen, det er ikke Kærlighed!“ sagde han roligt.

„ Jeg har været i mange Havne, men jeg har aldrig næret, selv den mest forbigaaende Følelse, som kunde kaldes Kærlighed — før jeg saá dig hin første Aften. Véd du hvad, da jeg havde sagt Farvel og gik hjem, saa var jeg lige ved at blive arresteret.“

„ Arresteret?“

„ Ja, Politibetjenten troede, at jeg var drukken, og det var jeg ogsaa — drukken af Kærlighed til dig.“

„ Men du sagde, at vi var Børn, og jeg sagde, at det var umuligt for dit Vedkommende, og vi er kommet væk fra det, som er Sagens Kærne.“

„ Jeg sagde, at jeg aldrig havde elsket andre end dig,“ svarede han. „Du er min første, min allerførste Kærlighed.“

„ Og alligevel har du været Sømand!“ indvendte hun.

„ Jamen, det forhindrer mig jo ikke i at elske dig først.“

„ Og der har været Kvinder — — andre Kvinder, aa, Martin.“

Og til Martin Edens Forbavselse brast hun i en Strøm af Taarer, som der maatte mange Kys og Kærtegn til for at drive paa Flugt. Og i al den Tid blev han ved at tænke paa den Linie hos Kipling: „Og Oberstens Frue og Judy O’Grady er Søstre inderst inde“. Det var altsaa sandt, sagde han til sig selv, skønt de Romaner, han havde læst, havde givet ham Indtryk af, at det var anderledes. Det Indtryk, som han havde faaet gennem Romanerne, var, at man i de højere Klasser kun kendte formelle Frierier. Det kunde være meget godt for de unge Mænd og Kvinder, dernede hvor han hørte hjemme, at vinde hinanden gennem Berøringen, men for de ophøjede Væsener, som stod deroppe paa Tinderne, var der noget utænkeligt i at gøre Kur paa den Maade. Og alligevel havde Romanerne Uret. Her havde han jo Beviset i Hænde. De samme Tryk og Kærtegn, uden Ord, som virkede paa de unge Piger af den arbejdende Klasse, virkede lige saa vel paa de unge Piger, der stod over den arbejdende Klasse. De var, trods alt, af samme Kød — Søstre inderst inde — og det kunde han jo selv have vidst, naar han bare havde husket paa sin Spencer. Medens han holdt Ruth i sine Arme og beroligede hende, var det ham en stor Trøst at tænke paa, at „Oberstens Frue og Judy O’Grady er Søstre inderst inde“. Det bragte Ruth nærmere til ham, gjorde hende mere opnaaelig. Hendes elskede Legeme var som alle andre Menneskers Legemer — som hans eget Legeme. Der var ingen Hindring for, at de kunde gifte sig. Klasseforskel var den eneste Forskel, og Klasseforskel var noget rent udvortes. Man kunde ryste det af sig. Han havde hørt om en Slave, der var naaet frem til Romerkejserens Purpur. Naar det var muligt, kunde han ogsaa hæve sig op til Ruth. Uden sin helgenagtige Renhed, sin Kultur og sin æteriske Sjælsskønhed var hun i de Ting, som var de fundamentalt menneskelige, akkurat som Lizzie Connolly og alle de andre unge Piger af hendes Slags. Alt, hvad man kunde tænke sig om dem, kunde man ogsaa tænke sig om hende. Hun kunde elske og hade, maaske endda være hysterisk, og hun kunde ganske sikkert være skinsyg, som hun var skinsyg nu, da hun sad og græd sig træt i hans Arme.

„ Desuden er jeg ældre end du,“ udbrød hun pludselig og saá op paa ham — „fire Aar ældre.“

„ Hys — du er kun et Barn, og i Erfaring er jeg fyrretyve Aar ældre end du!“

Ja, det var sandt, at de i alt vedrørende deres Kærlighed var Børn sammen, og de var saa naive og umodne i deres Udtryk for denne Kærlighed som to Børn, og det til Trods for at hun var proppet med en Universitetsuddannelse, og at hans Hoved var fuldt af videnskabelig Filosofi og Livets haarde Virkelighed.

Saa sad de sammen, medens den straalende Dag svandt, og de talte sammen, som forelskede Folk saa tit taler, om deres Kærlighedsminder og den Skæbne, som paa en saa forunderlig Maade havde ført dem sammen, og de troede fuldt og fast, at de elskede hinanden saa højt, som ingen nogen Sinde havde elsket før dem. Og atter og atter vendte de tilbage til at fortælle om det Indtryk, de gensidigt havde gjort paa hinanden ved deres første Møde, og til det haabløse Forsøg paa at analysere, hvad de følte for hinanden, og hvor meget det betød. Skymasserne ude i Horisonten mod Vest lukkede sig om den nedgaaende Sol, og hele Himmelkredsen blev saa rød som de rødeste Roser, medens Zenith flammede i samme varme Farve. Det rosenrøde Lys skyllede hen over dem og alt omkring dem, medens hun sang: „Farvel, du skønne Dag!“ Hun sang med sagte Stemme, medens de sad Bryst mod Bryst, hun lænet til hans skærmende Favn, med sine Hænder i hans.

XXII KAPITEL

Fru Morse havde ikke sit skarpe Moderblik behov for at forstaa det, som stod at læse i Ruths Ansigt, da hun kom hjem. Den dybe Rødme, som endnu ikke var veget fra hendes Kinder, fortalte den ligefremme Historie, men endnu mere veltalende var Øjnene, som var store og straalende og genspejlede en umiskendelig indre Herlighed.

„ Hvad er der sket?“ spurgte Fru Morse, som utaalmodigt havde ventet, til Ruth var kommet i Seng.

„ Du véd det altsaa?“ spurgte Ruth, med bævende Læber.

I Stedet for at svare lagde Moderen Armen omkring hende og strøg blidt kærtegnende hen over hendes Haar.

„ Han sagde ikke noget,“ brast det ud af hende. „Det var ikke min Mening, at det skulde ske, og jeg vilde aldrig have ladet ham sige noget — men han sagde heller ikke noget.“

„ Jamen, hvis han ikke sagde noget, saa kan der jo heller ikke være sket noget, vel?“

„ Jamen, det gjorde der nu alligevel.“

„ Du forbarmende Gud, Barn, hvad er det, du ligger og snakker om? Fru Morse var helt fortumlet. „Jeg tror nu alligevel ikke, at jeg véd, hvad der er sket. Hvad er det?“

Ruth saá forbavset paa Moderen.

„ Jamen, det troede jeg, at du vidste. Vi er forlovede, Martin og jeg.“

Fru Morse lo, en vantro, ærgerlig Latter.

„ Nej, han sagde ikke noget,“ forklarede Ruth. „Han elskede mig bare, og det var det hele. Jeg var lige saa forbavset, som du nu er. Han sagde ikke et Ord. Han lagde bare Armen om Livet paa mig. Og — jeg var ikke mig selv. Og han kyssede mig, og jeg kyssede ham. Jeg kunde ikke lade være. Jeg var simpelthen nødt til at gøre det. Og saa vidste jeg, at jeg elskede ham.“

Hun standsede og ventede i Spænding paa, at hendes Moder skulde kysse hende og give hende sin Velsignelse, men Fru Morse sad tavs og kold.

„ Det er en forfærdelig Ulykke, det véd jeg godt!“ begyndte Ruth igen med en modløs Klang i Stemmen. „Og jeg begriber ikke, hvordan I nogen Sinde kan tilgive mig. Men jeg kunde ikke gøre for det. Jeg drømte ikke om, at jeg elskede ham, før i samme Øjeblik. Og det maa du sige til Fader fra mig.“

„ Vilde det ikke være bedre slet ikke at sige noget til din Fader? Lad mig tale med Martin Eden og forklare ham det hele. Han vil forstaa det og give dig din Frihed tilbage.“

„ Nej, nej!“ raabte Ruth og fo’r forskrækket op af Sengen. „Jeg bryder mig ikke om at faa min Frihed tilbage. Jeg elsker ham, og det er saa dejligt at elske. Jeg vil gifte mig med ham — ja, det vil sige, hvis I da vil give mig Lov til det.“

„ Vi har andre Planer for din Fremtid, lille Ruth, din Fader og jeg — nej, nej, vi har ikke valgt en Mand til dig eller saadan noget — vore Planer gaar ikke videre, end til at du skal gifte dig ind i din egen Stand, med en god og retskaffen Mand, som du selv skal vælge, naar du kommer til at elske ham.“

„ Jamen, jeg elsker jo allerede Martin!“ klagede Ruth.

„ Vi vil ikke paa nogen Maade paavirke dit Valg, men du er vor Datter, og vi kunde ikke udholde den Tanke at se dig indgaa et saadant Ægteskab. Du er dannet og fin, men han har intet at byde dig til Gengæld uden Plumphed og Simpelhed. Han er ikke paa noget Punkt et Parti for dig. Han kan umulig underholde dig. Vi gør os ingen taabelige Forestillinger om Rigdom, men Komfort er noget helt andet, og vor Datter skulde da i det mindste giftes med en Mand, der kunde give hende det, og ikke med en fattig Eventyrer — en Matros, en Cowboy, en Smugler og Himlen maa vide hvad andet — som foruden alt det er en ufornuftig, uansvarlig Person.“

Ruth tav. Hun vidste, at hvert Ord var sandt.

„ Han spilder sin Tid med sine Skriverier, med at prøve paa at opnaa, hvad Genier og begavede Mænd med Universitetsuddannelse undertiden fører igennem. En Mand, som tænker paa at gifte sig, burde forberede sig til det. Men han — nej, det er der ikke Tale om. Som jeg allerede har sagt, og som jeg véd, du vil være enig med mig i, han er en uansvarlig Person. Og hvorfor skulde han ikke være det? Saadan er det med de Søfolk. Han har aldrig lært at være økonomisk og maadeholden. De Aar, hvor han har spillet højt med sig selv, har sat deres Præg paa ham. Det er selvfølgelig ikke hans Fejl, men det forandrer jo ikke hans Natur. Og har du tænkt paa det tøjlesløse Liv, han nødvendigvis maa have ført op gennem Aarene? Har du tænkt paa det, min Datter?

Du véd, hvad Ægteskabet betyder.“

Ruth gyste og klyngede sig ind til Moderen.

„ Jeg har tænkt paa det!“ Ruth ventede en Stund i Haab om, at hendes Tanker skulde antage fast Form. „Og det er forfærdeligt — jeg bliver helt syg af at tænke paa det. Jeg har jo sagt, at det er en frygtelig Ulykke, men jeg kan ikke gøre for det. Kunde du gøre for, at du elskede Fader? Ja, og det er det samme med mig. Der er noget hos mig — hos ham — jeg har aldrig vidst, at det var der, før i Dag, men det er der, og det tvinger mig til at elske ham, jeg havde aldrig tænkt mig at elske ham, men forstaar du — jeg gør det nu!“ sluttede hun, og der var en halvt triumferende Klang i hendes Stemme.

De talte længe sammen, men til ingen Nytte, og til sidst blev de da enige om at lade Sagen staa hen paa ubestemt Tid.

Det samme Resultat kom Ruths Fader og Moder til lidt senere ud paa Aftenen, da hun havde fortalt ham om det uheldige Udfald af sin Plan.

„ Det kunde knap være gaaet anderledes!“ erklærede Hr. Morse. „Den unge Sømand er den eneste Mand, hun nogen Sinde har været i Berøring med. Hun maatte vaagne, før eller senere, ja, og hun vaagnede, og se! Her var denne unge Sømand, den eneste unge Mand indenfor Rækkevidde, og selvfølgelig skulde hun straks gaa hen og forelske sig i ham eller bilde sig ind, at hun gjorde det, hvilket kommer ud paa ét“

Fru Morse paatog sig at indvirke langsomt og indirekte paa Ruth, snarere end at kæmpe med hende. Der vilde være Tid nok til at gøre det senere, for Martin var ikke saadan stillet, at han kunde gifte sig.

„ Lad hende se ham lige saa meget, hun lyster!“ lød Hr. Morses Raad. „Jo mere hun lærer ham at kende, jo mindre vil hun elske ham — det tør jeg holde paa. Og giv hende Lejlighed til at anstille Sammenligninger. Sørg for at trække en hel Del unge Mennesker til Huset, unge Piger og unge Mænd — alle Slags unge Mænd, dygtige Mænd, som har udrettet noget og udretter noget, Mænd af hendes egen Klasse — dannede Mænd. Hun kan maale ham efter dem, og paa den Maade vil hun faa at se, hvad han er for en. Og naar alt kommer til alt, saa er han jo en ren Dreng, kun enogtyve Aar gammel. Ruth er ogsaa kun et Barn. Det er den rene Børneforelskelse med de to, og de vokser saamænd nok fra den.“

Og derved blev det. Indenfor den snevreste Familiekreds vidste man selvfølgelig, at Ruth og Martin var forlovede, men ellers blev Forlovelsen ikke bekendtgjort — Familien mente ikke, at det nogen Sinde vilde blive nødvendigt. Det var ogsaa en stiltiende Forudsætning, at det skulde være en lang Forlovelse. Ruths Forældre forlangte ikke, at Martin skulde give sig til at arbejde eller holde op med at skrive, og han hjalp og støttede dem i deres uvenlige Planer, for der var intet, som var fjernere fra hans Tanker end at arbejde.

„ Jeg véd ikke rigtig, om du vil synes om, hvad jeg har gjort?“ sagde han til Ruth et Par Dage senere. „Jeg er kommet til det Resultat, at det er for dyrt at bo hos min Søster, saa jeg vil leje et Værelse og holde mig selv med Kost. Jeg har lejet et Værelse ude i den nordlige Del af Oakland — et roligt Nabolag og alt det, véd du nok, og jeg har købt et Petroleumsapparat til at koge paa.“

Ruth var henrykt. Især var Petroleumsapparatet rigtig efter hendes Hoved.

„ Det var paa den Maade, Charles Butler begyndte!“ sagde hun.

Martin ærgrede sig indvendig ved at høre denne værdige Mand blive ført i Marken, og fortsatte:

„ Jeg satte ogsaa Frimærker paa alle mine Manuskripter og sendte dem igen rundt til Redaktørerne. I Dag flyttede jeg ind, og i Morgen skal jeg begynde at arbejde.“

„ Har du faaet en Stilling!“ raabte hun, og hun viste, hvor glad overrasket hun blev ved at lægge sig tættere ind til ham og smilende trykke hans Haand. „Og det har du ikke fortalt mig! Hvad er det?“

Han rystede paa Hovedet.

„ Jeg mente, at jeg vilde begynde at arbejde paa mit Skriveri.“ Hendes glade Udtryk svandt, og han gik hastigt videre: „Du maa ikke misforstaa mig. Denne Gang gaar jeg ikke til det med alt for straalende Forventninger. Det skal være et prosaisk, forretningsmæssigt Arrangement. Det er bedre end at gaa til Søs igen, og jeg vil tjene flere Penge, end nogen Stilling i Oakland kan indbringe en Mand uden Uddannelse.

Ser du, den Ferie, jeg har taget, har givet mig mere Perspektiv. Jeg har ikke slidt Sjælen ud af Kroppen paa mig selv, og jeg har ikke skrevet — i det mindste ikke noget, som er beregnet paa Offentliggørelse. Alt, hvad jeg har gjort, har været at elske dig og at tænke. Jeg har ogsaa læst noget, men det har været en Del af min Tænken, og jeg har væsentlig læst Magasiner. Jeg har anstillet almindelige Betragtninger over mig selv og Verden, min Plads i den og min Chance for at vinde en Stilling, som kan være dig værdig. Og saa har jeg læst Spencers „Philosophy of Style“, og jeg har lært en hel Del om, hvad der var i Vejen med mig eller rettere med mit Skriveri — og for den Sags Skyld med de fleste af de Skriverier, som hver eneste Maaned kommer frem i Magasinerne.

Men Resultatet af det hele — af min Tænken og Læsen og Elsken — er, at jeg vil lade Mesterværkerne ligge og lave Slæbearbejde — Vittigheder, Notitser, lette, spøgende Vers — alt det Sludder, som der tilsyneladende er saa stor Forespørgsel efter. Saa er der de store Avissyndikater, Syndikater for korte Historier til Aviserne og Syndikater for Stof til Søndagstillægene. Jeg vil gaa i Gang med at ramme det Stof ud, som de har Brug for, og tjene, hvad der kan svare til en meget ordentlig Løn. Der er Folk, som med tilfældigt Arbejde tjener op mod fire-fem Hundrede om Maaneden. Jeg bryder mig ikke om at blive som dem, men jeg vil skaffe mig et ordentligt Levebrød og faa Masser af Tid til min egen Raadighed, hvad jeg ikke vil have i en fast Stilling.

Saa kan jeg bruge min Fritid til at studere og gøre det rigtige Arbejde. Ind imellem det daglige Slid vil jeg forsøge mig med Mesterværkerne. Jeg er ligefrem forbavset over, saa langt jeg allerede er kommet! Da jeg begyndte at skrive, havde jeg ikke noget at skrive om, undtagen nogle usle Oplevelser, som jeg hverken forstod eller fattede. Men jeg havde ingen Tanker — nej, det havde jeg ikke! Jeg havde ikke engang Ordene til at tænke med. Mine Oplevelser var som lige saa mange Billeder uden Mening og Sammenhæng. Men da jeg begyndte at udvide min Viden og mit Ordforraad, da saá jeg, at der var noget mere i mine Oplevelser end blot og bar Billeder. Det var den Gang, jeg begyndte at lave godt Arbejde — „Eventyrtrang“, „Glæde“, „Krukken“, „Livets Vin“, „Kærligheds-Cyclus“ og „Sølyrik“. Jeg vil skrive flere af den Slags Ting og bedre, men jeg vil gøre det i min Fritid. Nu staar jeg med Fødderne paa Jorden. Først Lejlighedsarbejde og Aarsindtægt — senere Mesterværker. Jeg har lavet et Par Smaavers til et af de humoristiske Ugeblade — jeg fik Ideen, da jeg var ved at gaa i Seng i Aftes, og inden der var gaaet en Time, havde jeg skrevet fire. De burde indbringe en Dollar Stykket. Fire Dollars paa Bordet for en Idé, som dukkede op i min Hjerne paa Vejen hen til min Seng!

Selvfølgelig er det hele værdiløst — kun det kedsommeligste og mest trivielle Slid, men ikke mere kedsommeligt og trivielt end at føre Bøger for tres Dollars om Maaneden eller at sidde lige til Dommedag og lægge endeløse Rækker af meningsløse Tal sammen. Og desuden bliver jeg ved dette Lejlighedsarbejde ved at være i Berøring med literære Sysler, og det giver mig Tid til at forsøge paa større Ting.“

„ Jamen, hvad nytter de større Ting, de Mesterværker?“ spurgte Ruth. „Du kan jo ikke sælge dem.“

„ Aa jo, jeg kan!“ begyndte han, men hun afbrød ham.

„ Alle de Fortællinger, du dèr nævnede, og som du selv siger er gode — du har jo ikke solgt en eneste af dem. Vi kan ikke gifte os paa Mesterværker, der ikke kan sælges.“

„ Nej, men saa kan vi gifte os paa smaa komiske Vers til en Dollar pr. Styk!“ erklærede han modigt, medens han lagde sin Arm om hendes Liv og forsøgte at drage hende ind til sig. Hun besvarede ikke hans Kærtegn, men saá paa ham med et alvorligt, bekymret Blik.

„ Det er maaske nok en Dollar,“ sagde hun, „men det er en Dollar, tjent ved en Nars og en Klowns Arbejde. Ser du da ikke, Martin, at alt dette her er forfærdeligt nedværdigende? Jeg vil have, at den Mand, jeg elsker, skal være noget højere og bedre end en Spasmager og en Versemager.“

„ Du vil have, at han skal være ligesom — skal vi sige Charles Butler?“ foreslog han.

„ Jeg véd godt, at du ikke kan lide Charles Butler –“ begyndte hun.

„ Jeg har ikke noget at udsætte paa Butler!“ afbrød han hende. „Det er bare hans daarlige Mave, jeg gør Ophævelser over. Men om det skal koste mit Liv, saa kan jeg ikke se nogen Forskel paa at skrive Vittigheder eller komiske Vers og at skrive paa Maskine, stenografere og føre Bøger. Det er altsammen et Middel til at opnaa et Formaal. Din Teori gaar ud paa, at jeg bør begynde med at føre Bøger for med Tiden at blive en stor Sagfører eller Forretningsmand. Min gaar ud paa at begynde med Slæbearbejde og udvikle mig til en dygtig Forfatter.“

„ Jamen, der er nu alligevel Forskel,“ vedblev hun.

„ Hvordan det?“

„ Jo, det gode Arbejde — det, du selv kalder godt, kan du ikke sælge. Du har prøvet — det véd du godt selv, men Redaktørerne vil ikke købe det.“

„ Giv mig blot Tid, min egen Pige!“ bad han. „Lejlighedsarbejdet er bare en Nødhjælp, og jeg tager det ikke selv alvorligt. Giv mig to Aar. Inden den Tid vil jeg være slaaet igennem, og Redaktørerne vil være villige nok til at købe mine gode Arbejder. Jeg véd, hvad jeg siger, og jeg tror paa mig selv. Jeg véd, hvad der bor i mig; jeg véd nu ogsaa, hvad Literatur er; jeg kender alt det Sludder, som sendes ud i Verden af en Flok smaa Mænd, og jeg véd, at jeg i Løbet af to Aar vil være paa den sikre Vej til Anseelse og Velstand. Hvad Forretning angaar, saa vil jeg aldrig slaa an dèr. Jeg har ingen Interesse for Forretning, og det forekommer mig, at det hele er kedeligt og dumt og saa fuldt af Egennytte og Krogveje. I alt Fald egner jeg mig ikke til det. Jeg vilde aldrig naa videre end til almindelig Kontorist, og hvordan kunde du og jeg blive lykkelige med en Kontorists usle Indtægter? Jeg vil skaffe dig det bedste, der er i Verden, og det eneste Tidspunkt, da jeg ikke vil ønske dig det, vil være, naar jeg har noget bedre. Og jeg skal nok faa det og faa det altsammen. En Forfatter, som er slaaet an, kan faa selv Hr. Butlers Indtægt til at tage sig helt sølle ud. En af de bedste „Sælgere“ kan tjene mellem halvtreds og hundrede Tusind Dollars — undertiden mere, undertiden mindre, men som Regel er det noget dèr omkring.“

Hun sagde ingenting, og det var klart, at hun var meget skuffet.

„ Naa, hvad siger du?“ spurgte han.

„ Ja, jeg havde nu haft andre Forhaabninger og Planer. Jeg havde tænkt — og tror det da endnu — at det bedste, du kunde gøre, var at lære at stenografere — du kan jo allerede skrive paa Maskine — og komme ind paa Faders Kontor. Du har en god Forstand, og jeg er vis paa, at du vilde have en Fremtid som Sagfører.“

XXIII KAPITEL

At Ruth havde saa ringe Tro paa Martins Evner som Skribent, hverken forandrede eller forringede hende i hans Øjne. I det Pusterum, som han havde taget efter Arbejdet paa Vaskeriet, havde han tilbragt mange Timer med Selvanalyse, og derved havde han lært meget om sig selv. Han havde opdaget, at han elskede Skønhed højere end Berømmelse, og at han væsentlig kun ønskede sig Berømmelse for Ruths Skyld. Det var af denne Grund, at han saa inderligt ønskede sig Berømmelse. Han vilde være stor i Verdens Øjne, for at den Kvinde, han elskede, kunde være stolt af ham og anse ham for værdig.

Hvad ham selv angik, saa nærede han en lidenskabelig Kærlighed til Skønhed, og den Glæde at tjene den var tilstrækkelig Løn for ham. Men højere end Skønhed elskede han Ruth. Han ansaa Kærligheden for det bedste i Verden. Det var Kærlighed, som havde bevirket den Revolution, der havde fundet Sted i ham, og som havde forvandlet ham fra en udannet Matros til en Bogens Mand og en Kunstner. Og derfor var for ham Kærligheden den skønneste og den største af de tre Ting, større end Lærdom og Kunst. Han havde allerede opdaget, at hans Forstand spændte videre end Ruths, ligesom den spændte videre end hendes Brødres og Faders. Til Trods for hendes Universitetsuddannelse og Eksaminer overskyggedes hans Intelligens hendes, og det Aar, han havde tilbragt med at studere og dygtiggøre sig paa egen Haand, gav ham et Herredømme over alle de Ting, der hørte denne Verden til, saavel som over Kunsten og Livet, som hun aldrig kunde gøre sig Haab om at komme til at besidde.

Alt dette vidste han meget godt, men det paavirkede ikke hans Kærlighed til hende eller hendes Kærlighed til ham. Kærligheden var en alt for smuk og ædel Ting, og han var alt for trofast en Elsker til at ville tilsmudse sin Kærlighed med Kritik. Hvad havde Kærlighed at gøre med Ruths afvigende Syn paa Kunst, paa passende Opførsel, paa den franske Revolution eller paa lige Stemmeret? Det var blot en ren Hjerneproces, men Kærligheden stod over Fornuften. Han kunde ikke forringe Kærligheden. Han tilbad den. Kærligheden laa paa Bjergtoppene, udenfor Fornuftens Dalstrøg. Det var en ophøjet Fase af Tilværelsen, Livets højeste Tinde, og den kom kun sjældent. Takket være den Viden, han havde samlet sig i de videnskabelige Filosoffers Skole, vidste han god Besked med Kærlighedens biologiske Betydning; men ved en omhyggelig videnskabelig underbygget Tankeproces kom han til det Resultat, at den menneskelige Organisme naaede sit højeste Maal i Kærligheden, at Kærligheden ikke maatte drages i Tvivl, men maatte betragtes som Livets højeste Løn. Og derfor mente han, at Elskeren var velsignet fremfor alle andre dødelige, og det var ham en Fryd at tænke paa „Guds udkaarne, vanvidsslagne Elsker“, som hævede sig over alt, hvad der hørte Jorden til, over Rigdom og Forstand, over offentlig Mening og Bifald — som hævede sig over selve Livet og døde „for et Kys“

Meget af det havde Martin allerede ræsonneret sig til, og noget af det ræsonnerede han sig først til senere. I Mellemtiden arbejdede han, hvilede aldrig, undtagen naar han tog ud for at se til Ruth, og førte i det hele en saare nøjsom Tilværelse. Han betalte to og en halv Dollar for det lille Rum, som han havde lejet af en portugisisk Enke ved Navn Maria Silva, der brugte sine Hænder flittigt og sin skarpe Tunge endnu flittigere, som opdrog sin store Børneflok, som det nu bedst kunde træffe sig, og som med kortere og længere Mellemrum druknede sin Sorg og Træthed i en Pot af den tynde, sure Vin, som hun — for en Betaling af femten Cents — købte i Urtekramforretningen og Udskænkningslokalet paa Hjørnet. I Begyndelsen havde Martin hadet hende paa Grund af hendes skarpe Tunge, men efterhaanden kom han til at nære en virkelig Beundring for den Tapperhed, hvormed hun førte sin Kamp for Tilværelsen. Der var kun fire Stuer i det lille Hus — tre, naar Martins Værelse blev trukket fra. En af dem, Dagligstuen, som var smykket med et Tæppe i muntre, brogede Farver og den mere melankolske Prydelse af et Begravelseskort og et Fotografi, taget efter Døden af et af hendes talrige Børn, brugtes kun, naar der var fremmede. Gardinerne var altid rullede ned, og hendes barfodede Yngel fik aldrig Lov til at vove sig ind paa de hellige Enemærker, undtagen ved højtidelige Lejligheder. Hun lavede Mad, og de spiste allesammen i Køkkenet, hvor hun ligeledes vaskede, stivede og strøg alle Ugens Dage, undtagen Søndag, for hun havde sin væsentlige Indtægtskilde i at vaske for sine mere velhavende Naboer. Tilbage var saa Soveværelset, der var lige saa lille som det Rum, Martin havde, og hvor hun og hendes syv Børn sov. Det var et evigt Mysterium for Martin, hvordan det kunde lade sig gøre, og fra den anden Side af det tynde Skillerum hørte han hver Aften, hvorledes de blev bragt til Ro — Moderens Skænden, Børnenes Graad, den sagte Pludren og den søvnige, kvidrende Lyd som af smaa Fugleunger. En anden af Marias Indtægtskilder var hendes to Køer, som hun malkede Morgen og Aften, og som paa ulovlig Vis skaffede sig til Livets Underhold ved at gaa rundt paa ubebyggede Grunde og fortære det Græs, som groede paa begge Sider af de offentlige Fortove, altid ledsaget af en eller flere af hendes pjaltede Drenge, hvis Vogtervirksomhed væsentlig bestod i at se sig om efter Opsynsmanden.

I sit eget lille Værelse holdt Martin saa til, sov og studerede, skrev og lavede Mad. Foran det ene Vindue, med Udsigt over den lille bitte, fremspringende Portal, stod Køkkenbordet, der gjorde Tjeneste som Pult, Bibliotek og Skrivemaskinebord. Sengen, som stod op ad Bagvæggen, optog de to Trediedele af hele Rummet. Paa den ene Side af Bordet stod en prangende Kommode, lavet for Fortjeneste og ikke til Nytte, hvis tynde Politur Dag for Dag skallede af. Denne Kommode stod i Hjørnet, og i det modsvarende Hjørne ved den anden Side af Bordet var Køkkenet — Petroleumsapparatet, som var anbragt paa en gammel Pakkasse, hvori han ogsaa gemte Fade og Kogeapparater, en Hylde paa Væggen til Madvarer og en Spand Vand paa Gulvet. Martin var nødt til at bære Vand ind fra Køkkenvasken, da der ikke var nogen Vandhane i hans Værelse. Paa de Dage, hvor der var megen Damp af hans Kogning, var der en særlig rig Høst af Politurflager fra Kommoden. Over Sengen, hejset op under Loftet, hang han Cykle. I Begyndelsen havde han prøvet at have den i Kælde ren, men den Silva’ske Ungdom havde løsnet Styret og punkteret Ringene, indtil de helt havde forjaget ham derfra.

Dernæst forsøgte han den lille bitte Portal ud til Gaden, men saa kom der en Nat en voldsom Sydøstenstorm med stærke Regnskyl, og Cyklen hang og blev drivende vaad, en hel lang Nat igennem. Saa maatte han tage den ind paa sit Værelse og hænge den op under Loftet

I et lille Skab havde han anbragt sine Klæder og de Bøger, han havde samlet, og som han ikke havde Plads til paa Bordet eller under Bordet. Samtidig med at han læste, havde han vænnet sig til at gøre Optegnelser, og det i saa rigeligt Maal, at han slet ikke kunde have været i det snevre Rum, saafremt han ikke havde anbragt flere Klædesnore tværs over Stuen og hængt sine Optegnelser paa dem. Men selv da var der saa overfyldt, at det var forbundet med Vanskelighed at navigere omkring i Stuen. Han kunde ikke aabne Døren uden først at lukke Skabsdøren og omvendt. Det var ham umuligt paa noget Sted at naa fra den ene Side af Stuen til den anden i en lige Linie. At komme fra Døren til Hovedenden af Sengen var en Zigzag-Gang, som han aldrig kunde udføre i Mørke uden slemme Sammenstød. Naar han var kommet over Vanskeligheden med de kolliderende Døre, maatte han styre skarpt over mod højre for at undgaa Køkkenet. Saa gjorde han et Slag mod venstre for at slippe klar af Fodenden af Sengen, men hvis det Slag blev for stort, stødte han mod Hjørnet af Bordet. Saa gjorde han en hastig Drejning og holdt over mod højre langs en Slags Kanal, med Sengen som den ene Bred og Bordet som den anden. Naar Stuens ene Stol stod paa sin sædvanlige Plads foran Bordet, var Kanalen usejlbar. Naar Stolen ikke brugtes, laa den oven paa Sengen, skønt han altid sad paa Stolen og læste i en Bog, medens Vandet kom til at koge, og endog blev saa dygtig, at han kunde klare et Par Sætninger, medens han stegte en Bøf. Endvidere var det Hjørne, som udgjorde Køkkenet, saa lille, at han, naar han satte sig ned, kunde række efter alt, hvad han havde Brug for. I Virkeligheden var det formaalstjenligt at lave Maden i en siddende Stilling, for naar han stod op, kom han alt for tit i Vejen for sig selv.

Foruden at han havde en udmærket Mave, som kunde fordøje, hvad det skulde være, vidste, han ogsaa Besked med de forskellige Fødemidler, som paa én Gang var nærende og billige. Ærtesuppe hørte til hans faste Retter, saavel som Kartofler og Bønner — Kartoflerne store, brune og tilberedt paa den meksikanske Façon. Ris, tillavet som ingen amerikansk Husmoder nogen Sinde tillaver den og aldrig kan lære at tillave den, fandtes paa Martins Bord i det mindste én Gang om Dagen. Kogt, tørret Frugt var billigere end frisk Frugt, og Martin havde i Reglen en Krukke staaende parat, for han anvendte det paa Brød i Stedet for Smør. Undertiden delikaterede han sig med et Stykke Mørbrad eller et Suppeben. Kaffe uden Fløde eller Mælk fik han to Gange om Dagen og om Aftenen Te, men baade Kaffe og Te var udmærket tillavet. Og han var nødt til at være økonomisk. Hans Ferie havde slugt næsten alt, hvad han havde tjent i Vaskeriet, og han var saa langt fra sit Marked, at der maatte gaa flere Uger, før han kunde gøre sig Haab om at faa noget som helst ind for sit Lejlighedsarbejde. Undtagen naar han var sammen med Ruth, eller naar han aflagde et kort Besøg hos sin Søster Gertrude, førte han en sand Eneboertilværelse, og hver Dag udrettede han, hvad der for almindelige Mennesker vilde have været mindst tre Dages Arbejde. Han sov knap fem Timer, og kun en Mand med en Jernkonstitution kunde have tvunget sig selv til at slide nitten Timer i Træk, som Martin gjorde. Han spildte aldrig et eneste Øjeblik. Paa Spejlet var anbragt lange Lister med Definitioner og Udtale af forskellige Ord, og naar han barberede sig, klædte sig paa eller redte sit Haar, læste han over paa de Lister. Der var lignende Lister paa Væggene over Petroleumsapparatet, og dem læste han ligeledes over paa, naar han var beskæftiget med at lave Mad eller vaske op. De gamle Lister erstattedes stadig af nye. Alle fremmede eller kun delvis bekendte Ord, som han stødte paa under Læsningen, blev øjeblikkelig kradset ned, og senere hen, naar han havde samlet et tilstrækkelig stort Forraad, skrev han dem af paa Maskine og satte dem fast paa Væggen eller Spejlet. Han gik endog omkring med dem i Lommen og læste paa dem, naar han havde et Øjeblik til sin Raadighed paa Gaden, eller naar han stod og ventede hos Slagteren og Urtekræmmeren.

Han gik endnu videre. Naar han læste, hvad de Mænd, som var kommet frem i Verden, havde skrevet, lagde han Mærke til hvert Resultat, de havde opnaaet, og regnede ud, ved hvilke Midler de havde opnaaet det — ved Ejendommeligheder i Fortællemaaden, i Fremstillingen, i Stilen, deres Synspunkter, deres Kontraster og Epigrammer, og over alt det lavede han Lister, som han kunde studere. Han abede dem ikke efter. Han søgte Principerne. Han lavede Lister over virkningsfulde Ejendommeligheder, indtil han paa Grundlag af mange saadanne Lister kunde uddrage det almindelige Princip for Ejendommelighed og saaledes udrustet selv kunde søge nye, originale Udtryk og veje, maale og værdsætte dem efter Fortjeneste. Paa lignende Maade samlede han Lister over Sætninger, der vidnede om særlig Kraft, Sætninger fra alle mulige levende Sprog, Sætninger, der sved som ætsende Syre og brændte som Ild, eller glødede og var saa liflige som Mælk og Honning i en fortørret Ørken af hverdagsagtige Udtryk. Han søgte altid efter Principet, som laa bagved og under alle Ting. Han vilde vide, hvordan det skulde gøres — bagefter kunde han nok selv gøre det! Han var ikke tilfreds med Skønhedens smukke Overflade. Han dissekerede Skønheden i sit lille, overfyldte Soveværelse og Laboratorium, hvor Madlugten vekslede med den Silva’ske Yngels Larmen udenfor, og naar han havde dissekeret og sat sig ind i Skønhedens Anatomi, var han selv nærmere ved at kunne skabe Skønhed.

Han var saadan indrettet, at han kun kunde arbejde, naar han forstod en Ting. Han kunde ikke arbejde blindt, famlende omkring i Mørket, uvidende om, hvad han frembragte, og haabende paa, at Tilfældet og hans Genis gode Stjerne vilde hjælpe ham, saaledes at den Virkning, han frembragte, kunde blive den rette. Han troede ikke paa tilfældige Virkninger. Han vilde vide hvorfor og hvordan. Hans Geni var af den bevidst skabende Art, og før han begyndte paa en Fortælling eller et Digt, havde Tingen allerede faaet Liv i hans Hjerne, medens Formaalet stadig stod ham for Øje, og Midlet til at naa dette Formaal var hans bevidste Ejendom. Ellers maatte Arbejdet nødvendigvis mislykkes. Paa den anden Side satte han stor Pris paa den tilfældige Virkning i Ord og Sætninger, som uden Anstrengelse fødtes i hans Hjerne, og som senere i Skønhed og Kraft kunde staa for enhver Prøve. For den Slags Ting bøjede han sig i Ærbødighed og Undren, for han vidste, at de stod langt over, hvad der bevidst kunde skabes af noget Menneske. Og hvor meget han end dissekerede Skønheden i sin Søgen efter de Principer, der ligger til Grund for Skønheden og gør Skønheden mulig, saa følte han altid det Skønhedens inderste Mysterium, som han ikke naaede ind til, og som intet Menneske var naaet ind til. Han vidste meget godt — han havde ikke studeret sin Spencer for ingenting — at Mennesket aldrig kunde opnaa absolut Viden om noget som helst, og at Skønhedens Mysterium ikke var ringere end selve Livets Mysterium — ja, hvad der var mere, at Skønhedens og Livets Fibre snoede sig ind i hinanden, og at han kun var en Stump af det samme ikte-fattelige Stof, som var vævet af Solskin, Stjernestøv og Mystik.

Det var netop, medens han var opfyldt af disse Tanker, at han skrev den Afhandling, han kaldte „Stjernestøv“, og hvori han angreb, ikke Kritikens Principer, men de principielle Kritikere. Det var et glimrende Arbejde, dybsindigt, filosofisk og med en henrivende Understrøm af Humor, og det blev da ogsaa øjeblikkelig kasseret af alle de Magasiner, som han sendte det til. Men da han havde befriet sit Sind for det, gik han roligt videre. Det var noget, han vænnede sig til, at lade sine Tanker om en bestemt Ting udvikle sig og modnes i sin Hjerne, og saa fare hen til Skrivemaskinen med dem. At de ikke kom frem paa Tryk, betød kun lidt for ham. Selve Nedskrivningen var det, som satte Slutstenen paa en lang HjerneProces, en Sammendragen af spredte Tanketraade og den endelige Generalisering af alle de Enkeltheder, som hans Hjerne var bebyrdet med. At skrive en saadan Artikel var den bevidste Anstrengelse, hvorved han frigjorde sine Tanker og satte dem i Stand til at modtage nye Indtryk og nye Problemer. Det var paa en Maade beslægtet med den Vane, der er saa almindelig mellem Mænd og Kvinder, med virkelige eller indbildte Sorger, som med visse Mellemrum bryder den Tavshed, de saa længe i Stilhed har lidt under, og med stor Ihærdighed siger deres Mening om Tingene, til de har sagt alt, hvad der laa dem paa Sinde.

XXIV KAPITEL

Ugerne gik. Martins Penge slap op, og Anvisningerne fra Magasinerne var saa langt borte som nogen Sinde. Alle hans større Manuskripter var kommet tilbage, og det gik ikke bedre med hans Lejlighedsarbejde. Hans lille Køkken kunde ikke længer gøre sig til af at rumme afvekslende Forraad af Levnedsmidler. Da det for Alvor begyndte at knibe, havde han en halv Sæk Ris og et Par Pund tørrede Abrikoser, og følgelig bestod hans Menu i tre Dage efter hinanden af Abrikoser og Ris. Saa begyndte han at leve paa Kredit. Den portugisiske Urtekræmmer, som Martin hidtil havde betalt kontant, sagde Stop, da hans Regning naaede op paa den storslaaede Sum af tre Dollars og femogfirs Cents.

„ For, ser De,“ sagde Urtekræmmeren, „De ikke faa Arbejde, jeg miste Penge.“

Og det kunde Martin ikke svare paa. Han kunde ikke give Manden nogen fyldestgørende Forklaring. Det var ikke et godt Forretningsprincip at give Kredit til en stærk og sund ung Fyr, som var for doven til at arbejde, skønt han tilhørte den arbejdende Klasse.

„ De faa Arbejde, jeg lade Dem faa mere Mad,“ sagde Urtekræmmeren til Martin. „Ingen Arbejde — ingen Mad. Det Forretning.“ Og for at vise, at det var et Forretningsprincip og ikke blot og bar Fordom, sagde han: „Men nu De drikke et Glas paa Forretningens Regning — vi lige gode Venner!“

Og Martin drak, ugenert og ligeglad som altid, for at vise, at han var gode Venner med Forretningen, og saa gik han i Seng uden Aftensmad.

Frugtforretningen, hvor Martin havde købt sine Grøntsager, blev drevet af en Amerikaner, hvis Forretningsprinciper var saa slappe, at han lod Martin tage Varer til et Beløb af fem Dollars, før han stoppede Krediten. Bageren stoppede ved to Dollars og Slagteren ved fire. Martin lagde sine Gældsposter sammen og fandt, at hele hans samlede Kredit beløb sig til fjorten Dollars og femogfirs Cents. Han var ogsaa tilbage med Betalingen for Skrivemaskinen, men han anslog, at han kunde faa to Maaneders Kredit paa den, hvad der vilde beløbe sig til otte Dollars. Men naar det skete, vilde han ogsaa have udtømt enhver tænkelig Form for Kredit.

Det sidste Indkøb fra Frugtforretningen havde været en Sæk Kartofler, og i en hel Uge spiste han Kartofler, og ikke andet end Kartofler, tre Gange om Dagen En sjælden Gang spiste han til Middag i Ruths Hjem, og det hjalp ham til at holde Kræfterne oppe, skønt han led rene Tantaluskvaler, naar han maatte lade Fadene gaa forbi anden eller tredie Gang, og hans Appetit blev endnu mere voldsom ved at se al den megen Mad paa Bordet foran sig. Nu og da aflagde han — hvad han i al Hemmelighed skammede sig over — Besøg hos Søsteren paa Tider, hvor han vidste, at de spiste, og han spiste saa meget, han turde — mere end ved Familien Morses Bord.

Dag for Dag sled han sig igennem, og Dag for Dag indfandt Postbudet sig med returnerede Manuskripter. Han havde ingen Penge til Frimærker, saa Manuskripterne dyngede sig op i en Stabel under Bordet. Saa kom der en Dag, hvor han i fyrretyve Timer ikke havde smagt Mad. Han kunde ikke haabe paa at faa noget at spise i Ruths Hjem, for hun var rejst ned til San Rafael paa et Fjortendages Besøg, og for Skams Skyld kunde han ikke gaa til sin Søster. For at sætte Kronen paa Værket bragte Postbudet ham paa sin Eftermiddagsrunde fem returnerede Manuskripter. Saa var det, at Martin tog ned til Oakland, iført sin Overfrakke, og kom tilbage uden den, men med fem Dollars raslende i sin Lomme. Han betalte én Dollar à Conto hos hver af sine fire Leverandører, og da han kom ind i sit Køkken, stegte han sig en Bøf, lavede Kaffe og kogte en stor Krukke Blommer. Da han havde spist, satte han sig til sit Skrivebord, og før Midnat havde han skrevet en Afhandling, som han kaldte „Den værdige Aagernæring“. Da han havde renskrevet den, smed han den ned under Bordet, for han havde ikke saa meget tilovers af de fem Dollars, at han kunde købe Frimærker.

Senere pantsatte han sit Ur og endnu senere sin Cykle, men han reducerede det Beløb, som han havde til at købe Mad for, ved at sætte Frimærker paa alle sine Manuskripter og sende dem ud i Verden. Han var meget skuffet over sit Lejlighedsarbejde. Han sammenlignede det med, hvad han saá i Aviserne, i Ugebladene og de billige Magasiner, og han kom til det Resultat, at hans Arbejde var bedre, langt over Gennemsnitsarbejde, men alligevel kunde han ikke sælge det Saa opdagede han, at de fleste Blade trykte en hel Del „Plade“ Stof, og han fik Adressen paa det Konsortium, som leverede det. De Manuskripter, som han sendte ind, blev imidlertid returneret med en stereotyperet Lap, som meddelte ham, at de faste Folk leverede alt det Stof, de havde Brug for.

I et af de store Tidsskrifter for Ungdommen fandt han hele Spalter Anekdoter og korte Beretninger om forunderlige Hændelser. Her var da en Chance. Hans korte Artikler blev returnerede, og skønt han gjorde flere Forsøg, lykkedes det ham aldrig at faa en eneste Ting antaget. Senere, da det ikke længer betød noget for ham, fik han at vide, at Bladenes Redaktører og Redaktionssekretærer hjalp lidt paa deres egne Indtægter ved selv at levere den Slags Notitser. Saa var der Smaahistorierne i Aviserne. Han vidste, at han kunde skrive bedre Historier end dem, der kom frem i Bladene, og han skaffede sig Adresserne paa to Avissyndikater, som han formelig oversvømmede med Smaahistorier. Da han havde skrevet tyve, og ikke en eneste af dem var blevet antaget, holdt han op. Og alligevel læste han, fra Dag til Dag, Smaahistorier i Dagblade og Ugeskrifter — Snese og atter Snese af Smaahistorier — og der var ikke én, som kunde sammenlignes med hans. I sin Fortvivlelse kom han til det Resultat, at han slet ikke kunde bedømme Tingene, at han blev hypnotiseret af det, han selv skrev, og at han stillede taabelige Fordringer og førte sig selv bag Lyset.

Den upersonlige, redaktionelle Maskine løb saa jævnt som nogen Sinde. Han lagde Frimærker ved sine Manuskripter, smed dem i Postkassen, og naar der var gaaet tre Uger eller højst en Maaned, kom Postbudet og overrakte ham Manuskripterne. Der kunde umuligt være rigtig levende Redaktører ved den anden Ende. Det var altsammen Hjul og Tænder og Smørekopper — en sindrig Mekanisme, betjent af Automater. Til Tider blev han saa modløs, at han ligefrem betvivlede, at Redaktørerne overhovedet eksisterede. Han havde aldrig set et eneste Livstegn fra dem, og naar de kunde være saa dumme at kassere alt, hvad han skrev, var det meget rimeligt at antage, at de var en Fiktion, som blev fabrikeret og opretholdt af Kontordrenge, Sættere og Avisfolk.

De Timer, han tilbragte sammen med Ruth, var hans eneste lykkelige Timer, og dog var de ikke helt lykkelige. Han pintes altid af en nagende Rastløshed, som var endnu værre end i gamle Dage, før han havde vundet hendes Kærlighed; for nu da han havde vundet hendes Kærlighed, var han saa langt fra at eje hende som nogen Sinde. Han havde bedt om to Aar, men Tiden gik, og han opnaaede intet. Saa var der igen det, at han havde en stadig Følelse af, at hun ikke billigede hans Arbejde. Hun sagde det ikke direkte, men indirekte lod hun ham det forstaa, og det saa klart og tydeligt, som om hun kunde have udtalt det med rene Ord. Det var ikke Vrede, hun følte, men bare Misbilligelse, skønt en Kvinde af et mindre blidt Temperament maaske vilde have været vred, hvor hun kun var skuffet. Hendes Skuffelse bestod deri, at den Mand, hun havde valgt for at omforme ham, ikke vilde lade sig omforme. Til en vis Grad syntes hun, at han var lavet af et bøjeligt Ler, men paa den anden Side havde han udviklet stor Stædighed og nægtede at lade sig omforme i hendes Faders eller Charles Butlers Lignelse.

Hvad der var stort og stærkt i hans Karakter, forstod hun ikke, eller — hvad der var endnu værre — hun misforstod det. Hun vilde omforme ham til at passe ind i hendes egen lille Niche i Samfundet, fordi det var det eneste, hun kendte. Hun kunde ikke følge hans Aands Flugt, og naar hans Tanker gik over hendes Horisont, ansaa hun ham for excentrisk. Der var ingen andres Tanker, som nogen Sinde gik over hendes Horisont. Hun kunde altid følge sin Fader og Moder, sine Brødre og Olney, og naar hun ikke kunde følge Martin, mente hun, at Fejlen laa hos ham. Det var den gamle Tragedie med den stærkt begrænsede Aand, som prøver at være Mentor for den altomspændende.

„ Du ofrer paa det én Gang vedtagnes Alter,“ sagde han en Dag, da de diskuterede Props og Vanderwater. „Jeg indrømmer, at som Autoriteter, der kan bruges til at føre i Marken, er de storartede — de to første literære Kritikere i de Forenede Stater. Hver Skolelærer i Landet ser op til Vanderwater som Ypperstepræsten for amerikansk literær Kritik. Og dog læser jeg hans Arbejder, og det forekommer mig, at det er Tomhedens Apoteose, udtrykt i smukke Ord. Og Props er ikke bedre. Hans Bøger er meget smukt skrevne, der er ikke et Komma, som ikke staar paa sin Plads, og Tonen — ja, den er ophøjet, aa, saa ophøjet. Han er den bedst betalte Kritiker i de Forenede Stater, skønt han — Gud straffe mig! — slet ikke er Kritiker. De har meget bedre Kritikere i England.

Men Sagen er den, at de anslaar Strenge, som er populære, og de anslaar dem saa nydeligt og moralsk og selvtilfreds. Deres Kritiker minder mig om en engelsk Søndag. De er Talerør for Folket. De støtter Professorerne i Engelsk, og Professorerne støtter dem. De har ikke én original Tanke i deres Hjerner. De kender kun det én Gang vedtagne — ja, de er i Virkeligheden selv det én Gang vedtagne. De er svaghjernede, og det én Gang vedtagne paatrykkes dem saa let, som Navnet paa Bryggeriet paatrykkes en Ølflaske. Og deres Bestilling er at faa fat i alle de unge Mennesker, som hører Forelæsningerne paa Universitetet, fjerne hver Gnist af Originalitet, som kan tænkes at findes i dem, og saa bagefter paatrykke dem det én Gang vedtagnes Stempel?“

„ Ja,“ svarede hun, „da tror jeg, at jeg kommer Sandheden nærmere, naar jeg staar ved det én Gang vedtagne — i alt Fald nærmere end du, der tumler rundt som en Billedstormer paa Sydhavsøerne.“

„ Da var det ellers Missionærerne, som besørgede Billedstormningen,“ sagde han leende. „Og desværre er alle Missionærerne ude mellem Hedningerne, saa der er ikke en eneste her hjemme, som kan storme de gamle Billeder Vanderwater og Props.“

,,Og alle de andre Universitetsprofessorer?“ tilføjede hun.

Han rystede energisk paa Hovedet „Nej, de naturvidenskabelige Professorer skulde have Lov til at leve. De er virkelig store. Men det vilde være en god Gerning at slaa Hovedet i Stykker paa de ni Tiendedele af Professorerne i Engelsk — smaa Papegøjer, med mikroskopiske Hjerner!“

Hvilket var temmelig haardt mod Professorerne, men for Ruth lød det som den rene Blasfemi. Hun kunde ikke lade være at sammenligne Professorerne — de pæne, velklædte Videnskabsmænd, som talte med vel modulerede Stemmer, der vidnede om Kultur og Dannelse — med denne næsten ubeskrivelige, unge Fyr, som hun af en eller anden Grund elskede, hvis Klæder aldrig vilde sidde ordentligt, hvis svære Muskler vidnede om strengt Arbejde — hvad der i sig selv var fordømmende — som blev saa ophidset, naar han talte, skældte ud i Stedet for at tale roligt om Sagerne og blev helt voldsom, hvor han skulde have vist kølig Selvbeherskelse. De tjente da i det mindste en god Løn og var — ja, hun var nødt til at se Tingene som de var — Gentlemen, medens han ikke kunde tjene en Skilling og ikke var som de.

Hun vejede ikke Martins Ord eller dømte hans Argumenter efter dem. Naar hun kom til det Resultat, at hans Argumenter var forkerte, saa naaede hun — ganske vist ubevidst — dertil ved en Sammenligning af ydre Ting. De, Professorerne, havde Ret i deres literære Domme, fordi de var ansete Mænd. Martins literære Domme var forkerte, fordi han ikke kunde sælge sine Varer. Og desuden var der tilsyneladende ikke megen Rimelighed for, at han skulde have Ret — han, som saa kort forinden havde staaet i denne selvsamme Dagligstue, rødmende og genert, medens han angst saá sig om efter alle de Nipsgenstande, som han truede med at rive ned med sine store, svingende Skulderbevægelser, medens han spurgte om, hvor længe det var siden, at „han her Swinburne“ var død, og pralede af, at han havde læst „Excelsior“ og „Psalm of Life“.

Ganske ubevidst leverede Ruth selv Beviset for, at hun tilbad det én Gang vedtagne. Martin fulgte hendes Tankevirksomhed, men gik saa ikke videre. Han elskede hende ikke for hendes Anskuelser om Vanderwater og Professorerne i Engelsk, og han blev stadig mere og mere overbevist om, at hans Hjernevirksomhed strakte sig over Felter og omfattede Kundskaber, som hun aldrig kunde forstaa, og hvis Eksistens hun aldrig vilde ane.

I Musik ansaa hun ham for urimelig, og naar det gjaldt Operaer, ikke blot urimelig, men bevidst vrangvillig.

„ Hvordan syntes du saa om det?“ spurgte hun ham en Aften, da de var paa Vej hjem fra Operaen.

Det var en Aften, da han havde inviteret hende, hvad der var ensbetydende med en hel Maaneds strengt gennemført Økonomi med Hensyn til Mad. Efter at hun i nogen Tid forgæves havde ventet paa, at han skulde give sig til at tale om selve Operaen, var hun kommet med sit Spørgsmaal, skælvende betaget som hun endnu var af alt, hvad hun lige havde set og hørt.

„ Jeg kunde gode lide Ouverturen,“ lød hans Svar. „Den var storartet.“

„ Jamen, selve Operaen?“

„ Den var ogsaa storartet — det vil sige, Orkestret var det, skønt jeg vilde have nydt det mere, hvis de to Marionetdukker havde holdt Mund eller forladt Scenen.“

Ruth var meget forfærdet.

„ Du mener da vel ikke Tetralani og Barillo?“ spurgte hun.

„ Jeg mener dem allesammen — hele Banden!“

„ Jamen, de er store Kunstnere,“ indvendte hun.

„ Derfor ødelagde de alligevel Musiken med deres dumme Krumspring.“

„ Jamen, synes du da ikke godt om Barillos Stemme?“ spurgte Ruth. „Der siges, at han kommer meget nær op til Caruso.“

„ Selvfølgelig synes jeg om ham, og jeg syntes endnu bedre om Tetralani. Hendes Stemme er vidunderlig — det synes jeg da i hvert Fald.“

„ Men, men —“ stammede Ruth. „Saa forstaar jeg vist ikke rigtig, hvad du mener. Du beundrer deres Stemmer, og alligevel siger du, at de ødelagde Musiken.“

„ Ja, det er netop det. Jeg vilde give en hel Del for at høre dem synge paa en Koncert, og jeg vilde give endnu mere for ikke at høre dem, naar Orkestret spiller. Jeg er bange for, at jeg er en haabløs Realist. Store Sangere er ikke store Skuespillere. At høre Barillo synge en Kærlighedsduet med en Stemme som en Engel, og at høre det med Ledsagelse af, hvad der er et sandt Orgie af flammende, farvemættet Musik, det er vidunderligt, aldeles vidunderligt. Men hele Virkningen ødelægges, naar jeg ser paa Tetralani, som er fem Fod to Tommer paa Strømpefødder og vejer hundrede og halvfems Pund, og Barillo, som knap er fem Fod og fire Tommer høj, som har en fedtet, smudsig Teint og et Bryst som en firskaaren Grovsmed, og saa ser de to stille sig i Attituder, slaa sig for Brystet og fægte med Armene i Luften som Galehuslemmer! Og naar jeg saa skal betragte det som en illuderende Gengivelse af en Kærlighedsscene mellem en slank og smuk Prinsesse og en smuk, romantisk ung Prins — ja, saa melder jeg Pas, det er det hele! Det er Sludder! Det er meningsløst! Det er uvirkeligt! Det er det, der er i Vejen. Det er det virkelig! Du vil da ikke fortælle mig, at der er et eneste Menneske, som nogen Sinde har gjort Kur paa den Maade. Véd du hvad — hvis jeg havde gjort Kurtil dig paa den Maade, saa vilde du have givet mig en Lussing.“

„ Jamen, du misforstaar det hele!“ indvendte Ruth. „Enhver Form for Kunst har sine Begrænsninger.“ (Hun var travlt beskæftiget med at memorere en Universitetsforelæsning, hun engang havde hørt om det konventionelle i Kunsten.) „Naar man maler, har man kun de to Dimensioner paa sit Lærred, og dog anerkender man Illusionen med de tre Dimensioner, som Kunstnerens Behændighed sætter ham i Stand til at give Lærredet. Og paa den anden Side maa ogsaa Forfattere være almægtige. Man betragter det som en fuldkommen lovlig Ting, naar Forfatteren fortæller om Heltindens hemmelige Tanker, skønt man hele Tiden véd, at Heltinden var alene, da hun tænkte de Tanker, og at hverken Forfatteren eller nogen anden var i Stand til at høre dem. Og saadan gaar det med Scenen, med Billedhuggerkunsten, med Operaen og alle andre Kunstarter. Der er visse Ting, man ikke kan komme udenom.“

„ Ja, det forstaar jeg saa godt!“ svarede Martin. „Der er noget konventionelt i al Kunst.“ (Ruth undrede sig over hans Udtryksmaade. Det var, som om han selv havde studeret ved Universitetet, i Stedet for at have samlet sig al Slags tilfældig Viden ved at kigge paa maa og faa i Bibliotekets Bøger.) „Men selv dette rent konventionelle maa have sin Rod i Virkeligheden. Vi anerkender Træer, malet paa flade Papstykker og anbragt paa hver sin Side af Scenen, som en Skov. Det er rent konventionelt, men det er for saa vidt ogsaa virkeligt. Men paa den anden Side vilde vi dog ikke anerkende en Søscene som en Skov. Vi kan ikke gøre det. Det krænker vor sunde Fornuft. Og heller ikke vilde man — eller rettere man skulde ikke gøre det — anerkende de to Galehuslemmer, vi har set i Aften, med deres Vridninger og forpinte Krampetrækninger, som en overbevisende Fremstilling af Kærlighed.“

„ Men du vil da ikke sætte dig selv over alle Musikkendere?“ indvendte hun.

„ Nej, nej, det har jeg aldrig et eneste Øjeblik tænkt paa at gøre. Jeg hævder bare min Ret som Individ. Jeg har kun fortalt dig, hvad jeg synes, for at forklare, hvordan det gaar til, at Madame Tetralanis elefantagtige Krumspring ødelægger Orkestret for mig. De store Musikkendere kan selvfølgelig have saa evig Ret. Men det har jeg ogsaa, og jeg vil ikke gøre min Smag afhængig af hele Menneskeslægtens enstemmige Dom. Hvis jeg ikke synes om en Ting, saa synes jeg ikke om den, det er alt, hvad jeg kan sige, og der er ingen som helst Grund til, at jeg skal lade, som om jeg har Smag for den, bare fordi mine Medskabninger synes om den eller bilder sig ind, at de synes om den. Jeg kan ikke følge Moderne med Hensyn til de Ting, som jeg synes om eller ikke synes om.“

„ Jamen, Smag for Musik hænger for en stor Del sammen med Opdragelsen,“ vedblev Ruth, „og Operaer i endnu højere Grad. Kan det ikke være, fordi — —“

,,Jeg ingen Opdragelse har faaet i den Slags Ting?“ faldt han hende i Talen.

Hun nikkede.

„ Ja, det er netop det!“ indrømmede han. „Og jeg anser mig selv for lykkelig, at jeg ikke er blevet indfanget i en ung Alder. Hvis jeg var det, vilde jeg maaske have grædt sentimentale Taarer i Aften, og det dyrebare Pars klownagtige Krumspring vilde for mit Vedkommende kun have forhøjet Virkningen af deres skønne Stemmer og den pragtfulde Orkesterledsagelse. Du har Ret. Det hænger for en stor Del sammen med Opdragelsen. Og nu er jeg blevet for gammel. Jeg maa have det virkelige eller intet. En Illusion, som ikke overbeviser én, er en aabenbar Løgn, og det bliver den store Stil i Operaen for mig, naar den lille Barillo i et Anfald af Vanvid knuger den kæmpemæssige Tetralani — som ogsaa er grebet af Vanvid — i sine Arme og fortæller hende, hvor højt han elsker hende.“

Og igen maalte Ruth hans Tanker ved en Sammenligning af ydre Ting og i Overensstemmelse med sin Tro paa det én Gang vedtagne. Hvem var han, at han skulde have Ret og hele den dannede Verden Uret? Hans Ord og Tanker gjorde intet Indtryk paa hende. Hun var alt for sikkert forskanset bagved det én Gang vedtagne til at have nogen Sympati med revolutionære Ideer. Hun havde altid været vant til Musik, hun havde glædet sig over Operaen, lige siden hun var Barn, og hele hendes Verden havde ligeledes glædet sig over dem. Saa med hvad Ret kom Martin Eden — han, som kun lige for nylig havde frigjort sig for Lirekassemusiken og de arbejdende Klassers ukunstneriske Sange — og satte sig til Doms over den store Verdens Musik? Hun var ærgerlig paa ham, og medens hun gik dèr ved Siden af ham, havde hun en uklar Følelse af, at hun havde Ret til at være krænket! I bedste Fald ansaa hun denne Udvikling af hans Synspunkter for et Lune, et excentrisk og umotiveret Udslag af Kaadhed. Men da de kom til hendes Gadedør, og han tog hende i sine Arme og kyssede hende saa ømt og forelsket til Godnat, da glemte hun alt i den Kærlighed, som strømmede hende i Møde fra hele hans Væsen. Og senere, da hun laa og ikke kunde falde i Søvn, grundede hun — som saa ofte i den sidste Tid — over, hvordan det dog gik til, at hun elskede en Mand, der var saa helt anderledes end andre, og elskede ham paa Trods af sin Families Misbilligelse.

Men næste Dag skubbede Martin Eden alt Lejlighedsarbejdet til Side og skrev i hvidglødende Begejstring en Afhandling, som han kaldte „Illusionens Filosofi“. Et Frimærke sendte den ud paa Rejse, men den var bestemt til at forsynes med mange Frimærker og rejste videnom i de kommende Maaneder.

XXV KAPITEL

MARIA SILVA var fattig, og hun vidste, hvad Fattigdom vilde sige. For Ruth var Fattigdom et Ord, som betegnede en utiltalende Levevis. Det var alt, hvad hun vidste om den Ting. Hun vidste, at Martin var fattig, og i sine Tanker forbandt hun det med Abraham Lincolns Barndom, med Charles Butlers og andre Mænds, som var kommet frem i Verden. Og medens hun havde en Forestilling om, at Fattigdom var alt andet end behagelig, saa havde hun samtidig en meget bekvem Følelse af, at Fattigdom var sund, at den var en skarp Spore, som drev alle Mennesker frem til Sejr, naar de da ikke var elendige Trællesjæle. Og derfor generede det hende ikke at vide, at Martin var saa fattig, at han havde maattet pantsætte sit Ur og sin Overfrakke. Hun syntes endog, at der var noget vist haabefuldt i det, for hun troede, at det før eller senere vilde vække ham og tvinge ham til at opgive sit Skriveri.

Ruth læste aldrig Sulten i Martins Ansigt, som var blevet saa magert, at de svage Hulninger i Kinderne traadte skarpere frem end nogen Sinde. I Virkeligheden var hun meget tilfreds med den Forandring, der var foregaaet med ham. Det var, ligesom om den forædlede ham, befriede ham for noget af Kødets Smuds og den rent dyriske Kraft, som havde tiltrukket hende, samtidig med at hun afskyede den. Undertiden, naar hun var sammen med ham, lagde hun Mærke til, at hans Øjne var usædvanlig blanke, og hun beundrede det, fordi han derved kom til at minde endnu mere om Digteren og den Stuelærde — de Ting, han gerne vilde have været, og som hun gerne vilde, at han skulde have været. Men Maria Silva læste en helt anden Historie i de hule Kinder og brændende Øjne, lagde Mærke til de Forandringer, de Dag for Dag undergik, og hun vidste deraf, om der var Ebbe eller Flod i hans Kasse. Hun saá ham gaa ud med sin Overfrakke og komme tilbage uden den, skønt det var en raa og kold Dag, og umiddelbart derefter saá hun, hvorledes hans Kinder begyndte at blive rundere og hans Øjne mindre skinnende. Paa samme Maade havde hun set hans Ur og hans Cykle forsvinde, og efter hver af disse Begivenheder havde hun set, hvorledes hans Kræfter paa ny blussede op.

Hun saá ogsaa, hvorledes han sled, og hun vidste, at han sad oppe til langt ud paa Natten. Arbejde! Hun vidste, at han sled langt haardere end hun, skønt hans Arbejde var af en anden Art. Og det undrede hende at se, at jo mindre han havde at spise, jo mere arbejdede ham. Og til Tider, naar hun vidste, at Sulten nagede allermest, sendte hun ham, som om det var den naturligste Ting af Verden, et nybagt Brød, og hun gjorde et kejtet Forsøg paa at dække over sin sande Bevæggrund ved at komme med en spøgefuld Bemærkning om, at det var bedre end det, han selv kunde bage. Og saa til andre Tider sendte hun en af sine Smaa ind til ham med en Krukke varm Suppe, medens hun samtidig stredes med sig selv om, hvorvidt det var rigtigt, at hun tog fra sit eget Kød og Blod og gav ham. Og Martin var ingenlunde utaknemlig, for han kendte det Liv, de fattige lever, og vidste, at det var sand Godgørenhed, hvis der nogen Sinde havde eksisteret sand Godgørenhed.

Saa en Dag, da Marias talrige Afkom havde spist al den Mad, der fandtes i Huset, gik Maria ud og købte for sine sidste femten Cents en Pot billig Vin. Martin, som kom ud i Køkkenet for at hente Vand, blev indbudt til at sætte sig ned og drikke med. Han drak hendes Skaal, og til Gengæld drak hun hans Skaal. Saa drak hun paa, at han maatte have Held med sine forskellige Foretagender, og han drak paa, at James Grant maatte dukke op og betale sin Vaskeregning. James Grant var en Tømrersvend, som ikke altid betalte sine Regninger, og som skyldte Maria tre Dollars.

Baade Maria og Martin drak den nye, sure Vin paa tomme Maver, og den gik dem hurtigt til Hovedet Yderligt forskellige, som de var, saa var de begge alene i deres Elendighed, og skønt de ved stiltiende Overenskomst ikke nævnede denne Elendighed, var det alligevel det Baand, som bandt dem sammen. Maria blev meget overrasket ved at høre, at han havde været paa Azorerne, hvor hun havde boet til sit ellevte Aar. Hun blev dobbelt overrasket over, at han havde været paa Havaji-Øerne, hvortil hun var udvandret fra Azorerne med sin Familie. Men hendes Forbavselse gik over alle Grænser, da han fortalte hende, at han havde været paa Maui, den Ø, hvor hun havde været, til hun blev en giftefærdig, ung Kvinde. Kahului, hvor hun første Gang havde truffet sin Mand — dèr havde han, Martin, været to Gange! Ja, hun kunde godt huske Sukkerdamperne, og han havde været om Bord paa dem — ja, ja, Verden var rigtignok lille. Og Wailuku! Dèr havde han ogsaa været. Kendte han Opsynsmanden paa Plantagen? Jo, og han havde flere Gange drukket et Glas med ham.

Og saaledes fordybede de sig i Erindringer og druknede deres Sult i den sure Vin. For Martin var det, som om Fremtiden ikke længer var saa mørk, for Sejren var nu ikke langt borte, men saa nær, at han blot behøvede at række Haanden ud efter den. Saa gav han sig til at studere den forslidte Kvindes furede Ansigt, som hun sad dèr lige overfor ham, og idet han mindedes hendes Suppe og nybagte Brød, vældede en Følelse af den varmeste Taknemlighed og Menneskekærlighed op i ham.

„ Maria,“ spurgte han pludselig, „hvad ønsker De Dem?“

Hun saá betuttet paa ham.

„ Hvad vilde De ønske Dem nu, i dette Øjeblik, hvis De kunde faa det?“

„ Sko, hele Vej rundt til alle Barn — syv Par Sko.“

„ De skal faa dem!“ sagde han, og han nikkede alvorligt. „Men jeg mener et stort Ønske, noget stort, som De har rigtig Lyst til.“

Der kom et fornøjet, godmodigt Glimt i Marias Øjne. Han vilde nok drive Sjov med hende — Maria — og der var saa faa, som drev Sjov med hende nu til Dags!

„ Tænk Dem godt om!“ formanede han, da hun gjorde Mine til at sige noget. —

,,Ja, ja, tænke mig om — tænke mig godt om,“ svarede hun. „Jeg kunde lide Hus — Hus her — mit eget, ingen Husleje — syv Dollars om Maaneden,“

„ De skal faa det,“ sagde han højmodigt, „og det inden ret længe! Og kom nu med det store Ønske. Bild Dem ind, at jeg er Vorherre, og jeg siger: „Alt, hvad du ønsker, det skal du faa.“ Saa ønsker De den store Ting, og jeg hører paa Dem.“

Maria sad en Stund meget alvorligt og tænkte sig om.

„ De er ikke bange?“ spurgte hun forsigtigt.

„ Nej, nej!“ sagde han leende. „Jeg er ikke bange. Kom bare med det!“

„ Naa ja, da —“ Hun trak Vejret dybt som et Barn, idet hun udtalte det Ønske, som var det højeste, hun kunde tænke sig at forlange af Livet. „Jeg gerne have en Mejerigaard — god Mejerigaard. Mange Køer, meget Jord, meget Græs. Jeg gerne have den ved SanLe-an — min Søster bo dèr. Jeg sælge Mælk i Oakland. Jeg tjene mange Penge. Joe og Nick ikke passe Køer. De gaa i Skole. Saa de blive god Ingeniør, arbejde Jernbanen. Ja, jeg gerne have den Mejerigaard.“

Hun standsede og saá paa Martin med funklende Øjne.

„ De skal faa den!“ svarede han rask.

Hun nikkede og satte høfligt Glasset for Munden og drak den ædle Givers Skaal — Giveren af den Gave, der aldrig vilde blive givet. Han havde et godt Hjerte, og i sit eget Hjerte satte hun lige saa stor Pris paa hans Venlighed, som om hun virkelig havde faaet Gaven.

„ Nej, Maria,“ vedblev han, „Joe og Nick skal ikke gaa og rode med Mælken, og alle Ungerne kan komme i Skole og gaa med Sko, hele Aaret rundt. Det skal være en førsteklasses Mejerigaard med alle moderne Indretninger. Der skal være et Hus til at bo i, en Stald til Heste og selvfølgelig Lader med Korn. Saa skal der ogsaa være Kyllinger, Svin, Grøntsager, Frugttræer og alt muligt andet, og der skal være Køer nok til at betale en Mands eller to Mænds Løn. Saa faar De ikke andet at bestille end at passe Børnene. For den Sags Skyld kan De jo ogsaa gifte Dem, hvis De finder en god Mand, og saa kan De tage den med Ro, medens han passer Bedriften.“

Og medens Martin saaledes trak Veksler paa Fremtiden og lovede Guld og grønne Skove, saa var han i næste Øjeblik nødt til at gaa hen til Pantelaaneren og pantsætte sit eneste Sæt ordentlige Klæder. Hans Stilling maatte være fortvivlet, før han lod sig drive til at gøre det, for det afskar ham fra at træffe Ruth. Han havde intet „næstbedste Sæt“, som var præsentabelt, og skønt han kunde gaa til Slagter og Bager, en Gang imellem ogsaa til sin Søster med det, var det ganske utænkeligt at fremstille sig hos Familien Morse i en saa skandaløs slet Paaklædning.

Han sled og sled med en Fortvivlelse, der snart var ved at blive haabløs. Det begyndte at gaa op for ham, at det andet Slag var tabt, og at han vilde være nødt til at give sig til at arbejde. Ved at gøre det vilde han kunne tilfredsstille alle — Slagteren, sin Søster, Ruth og selv Maria, som han skyldte en Maaneds Husleje. Han var to Maaneder bagud med Leje af Skrivemaskinen, og Bureauet, hvor han havde lejet den, forlangte højrøstet, at han enten skulde betale eller levere Maskinen tilbage. I sin Fortvivlelse var han lige ved at bestemme sig til at give tabt og slutte Vaabenstilstand med Skæbnen, til han kunde begynde forfra igen, og i den Hensigt indstillede han sig til en civil Postembedseksamen. Til sin Forbavselse gik han igennem som Nummer 1. Han var nu sikker paa at faa en Plads, skønt ingen vidste, naar han kunde faa Opfordring til at begynde paa Arbejdet.

Det var paa det Tidspunkt, da han var allerlængst nede, at der pludselig gik Brud paa den jævntløbende, redaktionelle Maskine. Der maatte være gaaet et Hjul løst, eller et Kugleleje maatte være løbet tørt, for en Morgen bragte Postbudet ham en kort, tynd Konvolut Martin saá paa det øverste Hjørne til venstre og læste Transcontinental Magazine med Bladets Adresse nedenunder. Hans Hjerte bankede voldsomt, og han følte sig pludselig helt mat, medens Knæene begyndte at ryste under ham. Han vaklede tilbage i Stuen og satte sig paa Sengen, med den uaabnede Konvolut i Haanden, og i det Øjeblik forstod han, hvordan det kunde gaa til, at Folk pludselig faldt døde om, naar de modtog en eller anden særlig glædelig Nyhed.

Selvfølgelig var det en glædelig Nyhed! Der var intet Manuskript i den tynde Konvolut, saa det maatte betyde, at de havde antaget én af hans Historier. Han vidste, hvad det var for en Historie, Transcontinental havde. Det var „Klokkeringningen“, en af hans uhyggelige Historier, og den var lige paa fem Tusind Ord. Og eftersom førsteklasses Magasinerne altid betalte ved Antagelsen, saa maatte der være en Check inden i Brevet. To Cents pr. Ord — tyve Dollars pr. Tusind, Check’en maatte altsaa være paa hundrede Dollars! Et Hundrede Dollars! Idet han rev Konvolutten op, fløj hvert eneste Beløb, han skyldte, gennem hans Hjerne — 3 Dollars 85 Cents til Urtekræmmeren; Slagteren lige 4 Dollars; Bageren 2 Dollars; Frugthandleren 5 Dollars, alt i alt 14 Dollars og 85 Cents. Saa var der Husleje, 21/2 Dollars, og Betaling forud for en Maaned, 21/2 Dollars, to Maaneders Leje af Skrivemaskinen, 8 Dollars, en Maaned forud, 4 Dollars — alt i alt 31 Dollars og 85 Cents. Og til sidst regnede han sammen, hvad han skulde betale for at faa sine Ting hjem fra Pantelaaneren — Ur 5 Dollars, Overfrakke 51/2 Dollar, Cykle 7,75, Sæt Klæder 51/2 Dollar (han maatte betale 60 pCt. i Rente, men hvad betød ogsaa det?) alt i alt 56 Dollars og 10 Cents. Og som med Flammeskrift saá han hele Summen staa for sig i Luften, det Tal, der skulde trækkes fra, og Facit, som var 43 Dollars og 90 Cents. Naar han havde betalt hver Skilling, han skyldte, og løst alle sine Panter hjem, vilde han stadig have 43 Dollars og 90 Cents — en fyrstelig Formue — i sin Lomme Og saa vilde han endda have betalt en hel Maaned forud for Værelse og Skrivemaskine.

Men under alt dette havde han trukket det maskinskrevne Brev frem og bredt det ud foran sig. Der var ingen Anvisning. Han kiggede i Konvolutten og holdt den op for Lyset, men han kunde ikke tro sine egne Øjne og rev, med skælvende Hænder, Konvolutten fra hinanden. Nej, der var ingen Anvisning. Han læste hastigt Brevet igennem, gik let hen over Redaktørens rosende Udtalelser om hans Historie og naaede omsider frem til det Sted, hvor han ventede at finde Forklaringen paa, at der ingen Anvisning var i Brevet. Men der var ingen saadan Forklaring, og det, han læste, fik alting til at dreje sig rundt for ham. Brevet gled ud af hans Haand. Hans Øjne mistede deres Glans, og han lagde sig tilbage paa Puden og trak Tæppet op til Hagen.

Fem Dollars for „Klokkeringningen“ — fem Dollars for fem Tusind Ord! I Stedet for to Cents pr. Ord — ti Ord for én Cent! Og Redaktøren roste endda Historien. Og han vilde først faa Anvisningen, naar Historien var offentliggjort. Det var altsaa det rene Vrøvl med to Cents pr. Ord som Minimumsbetaling og Honorar, naar Bidraget blev antaget. Det var en Løgn, og den havde ført ham paa Vildspor. Han vilde aldrig have forsøgt at skrive, hvis han havde vidst det. Han vilde have givet sig til at arbejde — arbejde for Ruth. Hans Tanker vendte tilbage til den Dag, da han først havde forsøgt at skrive, og han forfærdedes over det uhyre Tidsspilde — altsammen for én Cent pr. ti Ord! Og alt det andet, han havde læst om høje Forfatterhonorarer, maatte altsaa ogsaa være Løgn. Hans andenhaands Ideer om Forfattervilkaar var forkerte — det havde han her Beviset for. Transcontinental solgtes for femogtyve Cents pr. Nummer, og dets værdige, kunstnerisk udstyrede Omslag meddelte, at det var blandt de førsteklasses Magasiner. Det var et stort, respektabelt Tidsskrift, og det var udkommet, siden længe før han blev født. Ja, og hver Maaned stod der paa Bindet et Citat af en af Verdens store Forfattere, hvis første Arbejde havde set Lyset i Transcontinental, og han udtalte sig i høje Toner om Bladets store Mission. Og dette fornemme Transcontinental med sin ophøjede Mission betalte fem Dollars for fem Tusind Ord! Den store Forfatter var for nylig død i fremmed Land — i ynkelig Fattigdom, det kom Martin pludselig til at tænke paa, og det var saamænd heller ikke til at undre sig over, naar man tænker paa, hvor glimrende Forfattere betales.

Naa ja, han havde altsaa bidt paa Krogen, han havde troet de Løgne, Aviserne fortalte, og han havde spildt to Aar paa det Men nu vilde han ikke lege med længere! Han vilde aldrig mere skrive en eneste Linie! Han vilde gøre, hvad Ruth vilde have ham til at gøre, hvad alle Mennesker vilde have ham til at gøre — nemlig se sig om efter Arbejde. Ved Tanken om at søge Arbejde kom han pludselig til at huske paa Joe — Joe, som paa sin Fod vandrede gennem det Land, hvor der intet Arbejde gaves. Martin sukkede misundeligt. Den Reaktion, som de mange nitten Timers Arbejdsdage maatte fremkalde, gjorde sin Indflydelse gældende. Men paa den anden Side var Joe ikke forelsket, han havde ikke det Ansvar, som Kærligheden paalægger en Mand, og han havde Raad til at gaa omkring og ingenting bestille. Han, Martin, havde noget at arbejde for, og han skulde nok skaffe sig noget at bestille. Allerede næste Morgen vilde han gaa ud at søge Arbejde. Og han vilde lade Ruth vide, at han havde betænkt sig og var villig til at tage Plads paa hendes Faders Kontor.

Fem Dollars for fem Tusind Ord, ti Ord for én Cent, det var altsaa, hvad Kunsten var værd mellem Brødre. Skuffelsen over den Løgn, han havde troet paa, og det utrolig nedværdigende, der var i det hele, kom først i hans Tanker, og under de lukkede Øjenlaag saá han saa med Flammeskrift de 3 Dollars 85 Cents, han skyldte Urtekræmmeren. Han rystede af Kulde, og han kunde mærke, hvorledes det gjorde ondt i hans Knogler. Især gjorde det ondt over Lænderne. Hans Hoved gjorde ondt — Issen gjorde ondt, Nakken gjorde ondt, selve Hjernen gjorde ondt, og det var, ligesom om den svulmede op, medens Smerten over Øjenbrynene ligefrem blev utaalelig. Og under Brynene, plantet under selve Øjenlaagene, sad de ubarmhjertige 3 Dollars 85 Cents. Han aabnede Øjnene for at blive fri for dem, men det var, ligesom om det hvide Lys i Stuen sved selve Øjestenene og tvang ham til at lukke Øjnene, og saa i samme Nu var de 3 Dollars 85 Cents der igen.

Fem Dollars for fem Tusinde Ord, ti Ord for én Cent — den Tanke hagede sig fast i hans Hjerne, og han kunde lige saa lidt slippe fri for den som for de 3 Dollars 85 Cents, der sad under hans Øjenlaag. Det var, ligesom om de Tal var ved at undergaa en Forandring, og han saá nysgerrigt paa dem, indtil der i deres Sted flammede 2 Dollars. Aha, tænkte han, det var Bageren! Det næste Beløb, som dukkede op, var 21/2 Dollars. Han kunde ikke regne det ud, og han spekulerede, som om det gjaldt Liv eller Død, at han fik Problemet løst. Han skyldte en eller anden 21/2 Dollars, det var sikkert, men hvem var det? At finde ud af det, var det Hverv, som et ubønhørligt, ondskabsfuldt Univers havde paalagt ham, og han vandrede gennem sin Hjernes endeløse Gange, lukkede Døren op ind til Pulterkamre og Rum, hvor der laa al Slags tilfældig Viden og løsrevne Minder, medens han forgæves søgte efter Svaret Saa efter et Par Aarhundreder kom han, uden mindste Anstrengelse, i Tanker om, at det var Maria. Han aandede lettet, for han havde løst Problemet, og nu kunde han hvile. Men nej, de 21/2 Dollars svandt bort, og i deres Sted flammede 8 Dollars. Hvem var det? Han maatte sende sine Tanker ud paa den samme triste Rejse og se at finde ud af det,

Hvor længe denne Søgen varede, vidste han ikke selv, men efter hvad der forekom ham et uhyre Spand af Tid, blev han kaldt tilbage til Virkeligheden, ved at der blev banket paa hans Dør, og ved at Maria spurgte, om han var syg. Han svarede med en underlig tyk Stemme, som han ikke selv kendte igen, at han bare var ved at tage sig en Lur. Han blev helt overrasket, da han opdagede, at der var mørkt i Stuen. Han havde modtaget Brevet Klokken to om Eftermiddagen, og det stod ham klart, at han var syg.

Saa begyndte Summen „8 Dollars“ atter at blusse op under hans Øjenlaag, og han tvang paa ny sine Tanker ind under Aaget. Men han var blevet snedig. Han behøvede ikke at vandre gennem hele sit Bevidsthedsindhold. Han havde været et Fæ. Han trak i en Løftestang og fik sit Bevidsthedsindhold til at dreje sig rundt som et kæmpemæssigt Lykkehjul, en Visdommens omdrejende Kreds. Hastigere og hastigere drejede det sig rundt, indtil Hvirvlen sugede ham ned, og han susede af Sted gennem det mørke Kaos.

Saa befandt han sig, som om det var den naturligste Ting af Verden, ved en Rulle, som han skulde forsyne med stivede Manchetter. Men medens han var optaget af det Arbejde, lagde han Mærke til, at der var trykt Tal paa Manchetterne. Det var en ny Maade at mærke Linned paa, tænkte han, indtil han saá nærmere til og opdagede, at der stod 8 Dollars 85 Cents paa en af Manchetterne. Saa slog det ned i ham, at det var hans Urtekræmmerregning, og at det var hans Regninger, som fløj omkring Rullen. Saa dukkede en snedig Tanke op i hans Hjerne. Han vilde smide Regningerne paa Gulvet og paa den Maade blive fri for at betale dem. Øjeblikkelig fulgte Gerningen paa Tanken, og han krøllede arrigt Manchetterne sammen, idet han smed dem paa et usædvanlig snavset Gulv. Men stadig voksede Dyngen, og skønt hver Regning formerede sig tusindfold, fandt han kun én paa to og en halv Dollars — det Beløb, han skyldte Maria. Det betød, at Maria ikke vilde presse paa med Betalingen, og han bestemte gavmildt, at hun skulde være den eneste, han vilde betale, og derfor begyndte han at gennemsøge den Dynge, han havde kastet til Side, for at finde hendes Regning. Han søgte fortvivlet efter den, gennem flere Menneskealdre, og han søgte stadig efter den, da Hotellets Bestyrer, den fede Hollænder, traadte ind. Hans Ansigt var helt rødt af Vrede, og han raabte med Stentorrøst, som gav Genlyd helt ned gennem Universet: „Jeg trækker Betalingen for de Manchetter fra Deres Løn.“ Manchetdyngen voksede og blev til et helt Bjerg, og Martin vidste, at han var fordømt til at slide i tusind Aar for at betale for dem. Naa ja, der var ikke andet at gøre end at dræbe Bestyreren og brænde Vaskeriet af. Men den store Hollænder slap væk fra ham, greb ham i Nakken og svingede ham frem og tilbage. Han svingede ham hen over Strygebrætterne, over Ovnen, over Rullen, ud i Vaskerummet og over Vridemaskinen og Vaskemaskinen. Martin blev svunget frem og tilbage, til hans Tænder klaprede, og hans Hoved værkede, og han undrede sig over, at Hollænderen var saa stærk.

Og saa befandt han sig paa ny ved Rullen, men denne Gang tog han mod Manchetterne, og der var en Redaktør, som fyldte paa fra den anden Side. Hver Manchet var en Anvisning, og Martin undersøgte dem ivrigt, i feberagtig Forventning, men ingen af de Anvisninger var udfyldte. Han stod dèr og tog mod disse uudfyldte Anvisninger, i Millioner af Aar eller endnu længere, og ikke en eneste lod han gaa forbi, af Frygt for at den muligvis skulde være udfyldt. Til sidst fandt han da en udfyldt Anvisning. Han holdt den med skælvende Hænder op for Lyset. Den var paa fem Dollars. „Ha! ha!“ lo Redaktøren fra den anden Side af Rullen. „Ja, saa maa jeg slaa Dem ihjel!“ sagde Martin. Han gik ud i Vaskerummet for at hente Øksen, og dèr fandt han Joe beskæftiget med at stive Manuskripter. Denne prøvede paa at faa ham til at lade være, men svang saa selv Øksen for ham. Men Øksen blev staaende ret op og ned i Luften, for Martin befandt sig nu igen i Strygestuen, midt i en Snestorm. Nej, det var ikke Sne, der faldt, men Anvisninger paa store Summer — den mindste var ikke under tusind Dollars. Han begyndte at samle dem og ordne dem i Pakker, hver paa et Hundrede, og han bandt hver Pakke rigtig godt sammen med Sejlgarn.

Saa saá han op fra sit Arbejde og saá Joe staa foran sig, jonglerende med Strygejern, stivede Skjorter og Manuskripter. Nu og da rakte han sig frem og føjede en Pakke Anvisninger til alt det Ragelse, som fløj gennem Rummet, løftede sig op gennem Taget og forsvandt i en mægtig Rundkreds. Martin langede ud efter ham, men han greb Øksen og sendte den efter den flyvende Rundkreds. Saa greb han fat i Martin og sendte ogsaa ham efter den. Martin gik op gennem Taget, klamrede sig til Manuskripterne, og da han kom ned igen, havde han hele Favnen fuld af dem. Men aldrig saa snart var han kommet ned, før han blev sendt til Vejrs igen, og to Gange, tre Gange, talløse Gange fløj han rundt i samme Kreds. I det fjerne kunde han høre en Barnediskant synge: „Dans rundt med mig, dans rundt med mig, dans rundt, dans rundt med mig!“

Saa fik han fat i Øksen, midt i en sand Mælkevej af Anvisninger, stivede Skjorter og Manuskripter, og han bestemte sig til, naar han kom ned, at slaa Joe ihjel. Men han kom ikke ned, og Klokken to om Natten hørte Maria hans Stønnen gennem den tynde Skillevæg, kom ind i hans Stue og lagde varme Strygejern paa hans Krop og vaade Stykker paa hans værkende Øjne.

XXVI KAPITEL

Martin Eden kom ikke ud at søge efter Arbejde den næste Morgen. Det var sent paa Eftermiddagen, da han vaagnede af sine Feberdrømme og med værkende Øjne saá sig om i Stuen. Mary, som var en af den Silva’ske Flok og otte Aar gammel, holdt Vagt ved Sengen, og hun opløftede et Hyl, da hun saá, at han vendte tilbage til Bevidstheden. Maria kom farende ind i Stuen fra Køkkenet. Hun lagde sin haarde Haand paa hans hede Pande og følte hans Puls.

„ Du Lyst spise?“ spurgte hun.

Han rystede paa Hovedet. At spise var det, han mindst af alt havde Lyst til, og han undrede sig over, at han nogen Sinde kunde have været sulten.

„ Jeg er syg, Maria,“ sagde han med svag Stemme. „Véd De, hvad det er?“

„ Grippe,“ svarede hun. „Om to-tre Dage De helt rask igen. De ikke spise nu. Bagefter De spise meget. Maaske De spise Morgen.“

Martin var ikke vant til at være syg, og da Maria og hendes lille Pige forlod ham, forsøgte han at staa op og klæde sig paa. Med en mægtig Villieanspændelse, med svimlende Hjerne og Øjne, der smertede saa voldsomt, at han ikke kunde holde dem aabne, lykkedes det ham at komme ud af Sengen, men kun for at blive ladt i Stikken af sine Sanser, da han naaede Bordet. En halv Time senere var han endelig tilbage i sin Seng, hvor han maatte blive liggende med lukkede Øjne, medens han prøvede at analysere sine forskellige Smerte- og Svaghedsfornemmelser. Flere Gange i Løbet af Aftenen kom Maria ind og skiftede de kolde Stykker om hans Pande. Men ellers lod hun ham i Fred, for hun var for klog til at plage ham med Snak. Dette rørte ham til Taknemlighed, og han mumlede ved sig selv: „Maria, du faa den Mejerigaard, ja, vist, du faa den.“

Saa mindedes han sin forlængst begravede Fortid fra den foregaaende Dag. Det forekom ham, at der var gaaet en hel Menneskealder, siden han havde faaet det Brev fra Transcontinental — en Menneskealder, siden alt det var forbi, og det nye Afsnit af hans Liv begyndte. Han havde udskudt sin Pil, udskudt den af al Kraft, og nu var det hele forbi. Hvis han ikke havde sultet sig selv, vilde han ikke være blevet ramt af la grippe. Han havde været udmattet, og han havde ikke haft Kræfter til at befri sig for den Sygdomsspire, der havde lammet hele hans System. Og dette var altsaa Resultatet.

„ Hvad gavner det en Mand at skrive et helt Bibliotek fuldt af Bøger og selv miste Livet?“ spurgte han højt. „Dette er ikke Stedet for mig. Jeg vil ikke have mere med Literaturen at gøre. For Fremtiden vil jeg stile frem mod Kontoret og Hovedbogen, den faste Maanedsgage og det lille Hjem sammen med Ruth.“

To Dage senere, da han havde spist et Æg med to Skiver ristet Brød og drukket en Kop Te, forlangte han sin Post, men han gjorde den Opdagelse, at hans Øjne stadig smertede for meget til, at han kunde læse.

,,De maa læse dem for mig, Maria,“ sagde han. „De skal ikke bryde Dem om de store, lange Breve. Smid dem under Bordet. Læs de smaa Breve for mig.“

„ Ikke kan,“ lød Svaret. „Teresa, hun gaa i Skole, hun kan.“

Og Teresa Silva, ni Aar gammel, aabnede hans Breve og læste dem højt for ham. Han hørte aandsfraværende paa et langt Rykkerbrev fra Skrivemaskine-Bureauet, og i al den Tid var hans Tanker kun optaget af den ene Ting — hvordan han skulde finde Arbejde, men saa blev han med ét Slag revet ud af sine Grublerier.

„ Vi byder Dem fyrretyve Dollars for Feuilletonretten til Deres Historie,“ stavede Teresa langsomt og møjsommeligt, „men paa den Betingelse, at De vil lade os foretage følgende Forandringer.“

„ Hvad er det for et Magasin?“ raabte Martin. „Her, giv mig det!“

Han kunde nu godt se at læse, og han følte ikke den Smerte, som Læsningen voldte ham. Det var White Mouse, som tilbød ham fyrretyve Dollars, og Historien var „Malstrømmen“ — ogsaa et af hans tidligere Arbejder. Han læste Brevet igennem den ene Gang efter den anden. Redaktøren fortalte ham i rene Ord, at han ikke havde behandlet Historien paa den rigtige Maade, men det var selve Ideen, de købte, fordi den var original. Hvis de maatte forkorte Historien en Trediedel, vilde de tage den, og de skulde sende ham fyrretyve Dollars, naar de modtog hans Svar.

Han forlangte Blæk og Pen og meddelte Redaktøren, at han kunde forkorte Historien to Trediedele, hvis han fandt for godt, og sende ham Pengene pr. omgaaende.

Da Brevet var bragt ned i Postkassen af Teresa, lagde Martin sig tilbage i Sengen og tænkte. Det var altsaa alligevel ingen Løgn! W hite Mouse betalte ved Antagelsen. „Malstrømmen“ var paa tre Tusind Ord. Naar den blev skaaret ned til to Trediedele, vilde det blive to Cents pr. Ord. Betaling ved Antagelsen og to Cents pr. Ord — saa havde Aviserne altsaa talt sandt. Og han havde anset White Mouse for et tredierangs Foretagende! Han havde anset Transcontinental for et førsterangs Foretagende, og det havde betalt én Cent for ti Ord. Han havde ikke regnet White Mouse for noget, og det betalte tyve Gange saa meget som Transcontinental, og desuden betalte det ved Antagelsen.

Naa ja, én Ting var da sikker nok — naar han blev rask, vilde han ikke gaa ud og søge Arbejde. Han havde flere Historier i sit Hoved, som var akkurat lige saa gode som „Malstrømmen“, og med fyrretyve Dollars pr. Styk kunde han tjene langt mere, end han kunde tjene ved noget fast Arbejde. I samme Øjeblik, som han havde anset Slaget for tabt, var det blevet vundet. Hans Valg af Livsstilling havde bestaaet sin Prøve. Vejen laa nu aaben for ham. Nu da han havde gjort Begyndelsen med White Mouse, vilde han føje Magasin paa Magasin til sin stadig længere og længere Liste over Velyndere. Han kunde lægge Lejlighedsarbejdet paa Hylden. For den Sags Skyld havde det været den rene Tidsspilde, for det havde ikke indbragt ham ene eneste Dollar. Han kunde hellige sig sit Arbejde — sit gode Arbejde, og han vilde finde Udtryk for alt det bedste i sig. Han ønskede blot, at Ruth havde været dèr for at dele hans Glæde, og da han gennemgik Brevene, som laa ved Siden af hans Seng, fandt han ogsaa et fra hende. Det var et mildt bebrejdende Brev, og hun undrede sig over, hvad der havde holdt ham borte i saadan en forfærdelig lang Tid. Han læste atter og atter Brevet igennem, med hele den forelskede Mands Betagelse, frydede sig over hendes Haandskrift, elskede hvert Pennestrøg og kyssede til sidst hendes Underskrift.

Og da han svarede, saa fortalte han hende uden Omsvøb, at han ikke havde besøgt hende, fordi han havde pantsat sine bedste Klæder. Han fortalte hende, at han havde været syg, men nu var han næsten helt rask igen, og inden der var gaaet ti Dage eller to Uger — saa lang Tid, som det vilde tage for et Brev at naa til New York og faa Svar paa det Brev — vilde han indløse sine Klæder og være hos hende.

Men Ruth havde ikke Lyst til at vente ti Dage eller to Uger. Desuden var hendes Kæreste syg. Den næste Eftermiddag ankom hun, ledsaget af Arthur, i Familien Morses Vogn, til udelt Fryd for den Silvaske Ungdom og alle Ungerne i Gaden og til Marias store Forbløffelse. Hun uddelte et Par Lussinger til sit Afkom, som stimlede sammen i den lille bitte Entré, og prøvede paa mere end almindelig rædselsfuldt Engelsk at gøre Undskyldning for sin Paaklædning. Ærmerne, der var smøget op, saa de sæbestribede Arme kom til Syne, og den vaade Sæk, som hun havde bundet om Livet, viste tydeligt, hvad det var for et Arbejde, de havde overrasket hende ved. Hun var saa konsterneret over de to fine, unge Mennesker, som spurgte efter hendes Logerende, at hun helt glemte at bede dem tage Plads i den lille Dagligstue. For at komme ind i Martins Værelse maatte de gennem Køkkenet, som var varmt og fuldt af Damp af den store Vask, som hun var i Gang med. I sin Ophidselse huggede Maria Sovekammerdøren og Skabsdøren sammen, og i fem Minutter trængte Skyer af Damp, blandet med Lugten af Sæbevand og Snavs gennem den halvtaabne Dør ind i Sygeværelset.

Det lykkedes Ruth at svinge til højre og venstre og saa til højre igen og paa den Maade naa gennem den snevre Gang mellem Bordet og Stolen hen til Martin, men Arthur gjorde for stort et Sving og kom saaledes i Kollision med Pander og Gryder i det Hjørne, hvor Martin havde sit Køkken. Arthur blev ikke ret længe. Ruth havde taget Stuens eneste Stol, og da han havde gjort sin Pligt, gik han udenfor og stillede sig ude paa Trappen, hvor han dannede Midtpunktet i en Gruppe af syv smaa, beundrende Silva’er, der saá paa ham, som om han kunde have været en Figur i et Vokskabinet. Og omkring Vognen havde hele Kvarterets Ungdom samlet sig og stod og ventede spændt paa en eller anden tragisk og frygtelig Løsning af Gaaden. Vogne saá man ellers kun i deres Gade ved Brylluper og Begravelser; men her var det hverken Bryllup eller Begravelse, saa det maatte jo være noget rent uhørt, som det nok var Umagen værd at vente paa.

Martin havde været helt ude af sig selv af Længsel efter Ruth. Han var en kærlig Natur, og han havde en mere end almindelig stærk Trang til Sympati. Han hungrede efter Sympati, hvad der for ham var ensbetydende med intelligent Forstaaelse, men som han siden skulde erfare, beroede Ruths Sympati væsentlig paa Sentimentalitet og Takt og skyldtes snarere hendes blide Sind end virkelig Forstaaelse af de Ting, hun skænkede sin Sympati. Og saaledes gik det til, at medens Martin holdt hendes Haand i sin og henrykt talte til hende om sin Kærlighed, ansporede hendes Kærlighed hende til ogsaa at trykke hans Haand, og hendes Øjne lyste og stod fulde af Taarer ved Synet af hans Hjælpeløshed og af de Spor, som Lidelsen havde sat i hans Ansigt.

Men da han fortalte hende om de to Historier, han havde faaet antaget, om sin Fortvivlelse, da han havde faaet Brevet fra Transcontinental, og den tilsvarende Glæde, hvormed han havde læst Brevet fra White Mouse, da kunde hun ikke længer følge ham. Hun hørte de Ord, han udtalte, og forstod for saa vidt, hvad der laa i dem, men hun fulgte ham ikke i hans Fortvivlelse og Glæde. Hun kunde ikke komme bort fra sit eget Jeg. Hun interesserede sig ikke for at sælge Historier til Magasiner. Hvad der var af Vigtighed for hende, det var at blive gift. Hun vidste det selvfølgelig ikke selv, lige saa lidt som hun vidste, at hendes Ønske om, at Martin skulde faa en Stilling, skyldtes den rent instinktive Længsel efter at lære Moderglæden at kende. Hun vilde have rødmet, hvis nogen havde sagt hende det i rene Ord, og saa vilde hun være blevet vred og have paastaaet, at hendes Interesser alene gjaldt den Mand, hun elskede, og hendes Ønske om, at han skulde udvikle det bedste, der var i ham. Og medens Martin udøste sit Hjerte for hende, henrykt over denne første Anerkendelse af det Livsværk, han havde valgt, lagde hun kun Mærke til selve Ordene og saá sig nu og da omkring i Stuen, forfærdet over alt, hvad hun saá.

For første Gang saá Ruth Fattigdommen paa nært Hold, saá den i al dens Smudsighed. Hun havde altid syntes, at der var noget romantisk ved en forelsket Mand, som led og sultede, men hun havde ingen Idé om, hvorledes et saadant Liv formede sig. Hun havde aldrig drømt om, at det kunde være saadan. Hendes Blik flyttede sig stadig fra Stuen til ham og tilbage igen. Dampen og Lugten af de snavsede Klæder, som var fulgt med hende ind fra Køkkenet, var ved at gøre hende helt syg. Martin maatte jo være gennemtrukket af den, i alt Fald hvis den forfærdelige Kvinde vaskede ret tit. Der var noget smittende i den Slags nedværdigende Omgivelser, og medens Ruth saá paa Martin, syntes hun, at Sporene ogsaa var synlige paa ham. Hun havde aldrig set ham ubarberet, og det tre Dage gamle Skæg, hun nu saá ham med, virkede højst frastødende. Det gav ham ikke blot det samme mørke, skumle Præg, som var over hele det Silva’ske Hus, baade ude og inde, men det var, ligesom om det særlig fremhævede den rent dyriske Styrke, som hun hadede. Og her laa han og var blevet yderligere bestyrket i sit Vanvid ved at have faaet de to Fortællinger antaget, som han med saa stor Stolthed fortalte hende om. Hvis det havde varet lidt længere endnu, vilde han have overgivet sig og begyndt at arbejde, men nu vilde han bare blive ved at bo i dette forfærdelige Hus og skrive og sulte, i alt Fald et Par Maaneder endnu.

„ Hvad er det for en Lugt?“ spurgte hun endelig.

„ Det er vel Marias Vask, du kan lugte,“ lød Svaret.

„ Nej, nej, ikke det! Det er noget andet — en kvalm, hengemt Lugt.“

Martin snusede for at blive klar over, hvad det var.

„ Jeg kan ikke lugte andet, end gammel Tobaksrøg,“ svarede han omsider.

„ Det er netop det. Det er forfærdeligt. Hvorfor ryger du saa meget, Martin?“

„ Jeg véd saamænd ikke — undtagen at jeg ryger mere end sædvanlig, naar jeg føler mig alene. Og saa er det ogsaa saadan en gammel Vane. Jeg vænnede mig til det, da jeg var en ganske ung Knægt.“

„ Men det er ikke en pæn Vane, véd du nok!“ sagde hun bebrejdende. „Det lugter forfærdeligt!“

„ Jamen, det er Tobakkens Skyld. Jeg har ikke Raad til andet end det allerbilligste. Men vent, til jeg faar den Anvisning paa fyrretyve Dollars, saa skal jeg bruge en Sort, som ikke engang kan genere Englene. Men det var nu alligevel ikke saa galt, var det vel — to Historier paa tre Dage? Med de femogfyrretyve Dollars kan jeg betale hele min Gæld.“

„ Og det for to Aars Arbejde?“ spurgte hun.

„ Nej, for mindre end en Uges Arbejde. Aa, giv mig den Bog, som ligger dèr paa det andet Hjørne af Bordet — den Regnskabsbog med det graa Bind.“ Han lukkede den op og begyndte hastigt at vende Bladene. „Ja, jeg havde Ret. Fire Dage til „Klokkeringningen“ og to Dage til „Malstrømmen“. Det er femogfyrretyve Dollars for en Uges Arbejde — et Hundrede og firs Dollars om Maaneden. Det er meget mere, end jeg kan faa for noget fast Arbejde. Og desuden er jeg bare paa Begynderstadiet. Tusind Dollars om Maaneden er ikke for meget til at skaffe dig alt, hvad jeg vil, du skal have. En fast Indtægt af fem Hundrede Dollars om Maaneden vilde være for lidt. De femogfyrretyve Dollars er bare en Begyndelse. Vent, til jeg kommer godt i Gang. Saa skal du se Røgen!“

Ruth, som ikke forstod hans Slangudtryk, vendte nu tilbage til Cigaretterne.

„ Du ryger allerede mer, end du har godt af, og Mærket vil ingen Forskel gøre. Det er selve det at ryge saa meget, der ikke er pænt, ligegyldigt, hvad Tobak det saa er. Du er en Skorsten, en levende Vulkan, en vandrende Røgsky, ja, og en Skam og Skændsel for Menneskeheden — det véd du ogsaa godt selv, at du er, min egen Martin?“

Hun lænede sig ind til ham, med et bønfaldende Udtryk i Øjnene, og idet han saá ind i hendes fine Ansigt og de rene, klare Øjne, havde han, som i gamle Dage, en pinlig Følelse af sin egen Uværdighed.

„ Jeg vilde ønske, at du ikke vilde ryge mere!“ hviskede hun. „Hører du — for min Skyld.“

„ Godt, saa lader jeg være!“ udbrød han. „Jeg vil gøre alt, hvad du beder mig om, min elskede — alt, det véd du jo ogsaa godt.“

En stor Fristelse kom over hende. Hun havde nu og da opfanget et Glimt af det storladne, ligeglade, som var i hans Natur, og hun følte sig overbevist om, at hvis hun bad ham holde op med at skrive, vilde han opfylde hendes Ønske. Et Øjeblik var det, som om de Ord brændte hende paa Tungen, men hun udtalte dem ikke. Hun var ikke modig nok til det; hun turde ikke rigtig gøre det. I Stedet for lænede hun sig frem imod ham og mumlede, medens hun laa i hans Arme: „Du véd nok, at det ikke er for min Skyld, Martin — men for din egen. Jeg er vis paa, at det er skadeligt for dig at ryge saa meget, og desuden er det ikke heldigt at være Slave af noget — allermindst da af et Stimuleringsmiddel.“

„ Jeg vil altid være din Slave!“ sagde han smilende.

„ Ja, i saa Fald vil jeg da begynde at udstede mine Befalinger.“

Hun saá drillende paa ham, skønt hun inderst inde allerede beklagede, at hun ikke var kommet frem med sin store Anmodning.

„ Jeg lever kun for at adlyde Deres Majestæt!“

„ Naa ja, saa er min første Befaling da, at du ikke maa lade være at barbere dig — hver eneste Dag. Se, hvor du har kradset min Kind!“

Og det hele endte i Spøg og Kærtegn. Men hun havde opnaaet én Ting, og hun kunde ikke vente at opnaa mere end én Ting ad Gangen. Hun følte, hvorledes det smigrede hendes kvindelige Forfængelighed, at hun havde faaet ham til at holde op med at ryge. En anden Gang vilde hun overtale ham til at tage en Stilling, for havde han ikke sagt, at han vilde gøre alt, hvad hun bad om?

Hun rejste sig fra Stolen ved Siden af Sengen og gav sig til at undersøge de Klædesnore med Optegnelser, som hang under Loftet, og hun blev helt bedrødet ved at se den store Dynge Manuskripter, som laa under Bordet, fordi de for hende var ensbetydende med Tidsspilde. Petroleumsapparatet vandt hendes Billigelse, men da hun gav sig til at undersøge Hylderne, hvor Maden skulde være, opdagede hun, at de var tomme.

„ Jamen, du har jo ikke noget at spise, din Stakkel!“ sagde hun med den inderligste Medlidenhed. „Du maa jo være ved at dø af Sult.“

„ Jeg opbevarer mine Fødevarer ude i Marias Spisekammer,“ løj han. „De holder sig bedre derude. Der er ingen Fare for, at jeg skal dø af Sult. Se paa den her!“

Hun var kommet tilbage til Sengen, og hun saá, hvorledes han bøjede Armen, indtil den store Muskel i Overarmen tegnede sig som en tung og haard Knude under Skjorteærmet. Synet virkede frastødende paa hende, og fra et rent sentimentalt Synspunkt kunde hun ikke lide det. Men Blodet i hendes Aarer, hver Fiber i hendes Legeme elskede det og følte sig draget af det, og paa den gamle, uforklarlige Maade lænede hun sig ind til ham og ikke bort fra ham. Og i næste Øjeblik, da han tog hende i sine Arme og knugede hende ind til sig, oprørtes hendes Hjerne, som kun bekymrede sig om Livets rent overfladiske Sider, medens hendes Hjerte, Kvinden i hende, som kun bekymrede sig om selve Livet, triumferede og glædede sig. Det var i saadanne Øjeblikke, at hun i fuldeste Maal følte, hvor højt hun elskede Martin, for det var en Fryd, som næsten berøvede hende Bevidstheden, at føle hans stærke Arme omkring sig, og det med et Tag saa voldsomt, at det gjorde ondt. I saadanne Øjeblikke fandt hun Retfærdiggørelse af sit Forræderi mod det, hun selv ansaa for det rigtige, Retfærdiggørelse af sin Krænkelse af sine egne høje Idealer og, frem for alt, af sin stiltiende Ulydighed mod sin Fader og Moder. De vilde ikke, at hun maatte gifte sig med denne Mand. Det forfærdede dem, at hun elskede ham. Det forfærdede hende til Tider ogsaa selv, naar hun ikke var sammen med ham, og hun var et koldblodigt, ræsonnerende Væsen. Naar hun var sammen med ham, elskede hun ham; det var sandt, at det til Tider var en ængstet, forpint Form for Kærlighed, men Kærlighed var det — en Kærlighed, som var stærkere end hun selv.

„ Den la grippe er ingenting!“ sagde han. „Den gør en lille Smule ondt, og den giver én en modbydelig Hovedpine, men det kan ikke sammenlignes med Saarfeber.“

„ Har du ogsaa haft den?“ spurgte hun halvt aandsfraværende, stadig optaget af sine egne Tanker.

Hendes aandsfraværende Spørgsmaal lokkede ham imidlertid til at fortælle, men hun hørte ikke paa ham, før der pludselig var noget af det, han sagde, som fangede hendes Opmærksomhed.

Han havde haft Feberen paa Havaji Øerne, i en hemmelig Koloni af tredive spedalske.

„ Jamen, hvordan kom du dèr?“ spurgte hun — „ en saadan Ligegyldighed for din egen Sundhed er jo ligefrem forbryderisk.“

„ Fordi jeg ikke vidste det!“ svarede han, „Jeg havde aldrig drømt om spedalske. Da jeg deserterede fra Skonnerten og naaede Kysten, saa styrede jeg ind i Landet for at finde et Skjulested. I tre Dage levede jeg af Guava’er, Ohio Æbler og Bananer, der allesammen voksede vildt i Urskoven. Men saa den fjerde Dag fandt jeg Sporet — en ganske smal Sti. Den førte ind i Landet og op ad Bakke. Det var i den Retning, jeg skulde, og det saá ud, som om der for nylig havde været Mennesker. Et Sted løb den langs Kanten af en Bjergkam, der var saa smal som et Knivsblad. Paa Toppen var Stien ikke tre Fod bred, og til begge Sider gik Fjeldvæggen brat ned i en Dybde af mange Hundrede Fod. En eneste Mand med tilstrækkelig Ammunition kunde have holdt Stand mod en hel Hær paa hundred Tusind.

Det var den eneste Vej til Skjulestedet. Tre Timer efter, at jeg havde fundet Stien, befandt jeg mig i Kolonien, der holdt til i en lille Bjergdal midt mellem Lavatoppe. Hele Stedet var anlagt i Terrasseform med Pletter af Taro; der voksede ogsaa en Del Frugttræer, og der var otte-ti Græstørvhytter. Men saa snart jeg saá Indbyggerne, vidste jeg, hvor jeg var. Et eneste Blik paa dem var tilstrækkeligt“

„ Og hvad gjorde du saa?“ spurgte Ruth aandeløst.

„ Der var ikke noget for mig at gøre. Deres Anfører var en venlig, gammel Mand, som var meget stærkt angrebet, men alligevel herskede som en Konge. Han havde opdaget Dalen og grundlagt Kolonien — hvad der altsammen stred mod Loven. Men han havde Geværer og Masser af Ammunition, og de samme Kanaker, som var opøvet i at skyde vildt Kvæg og Vildsvin, var ufejlbarlige Skytter. Nej, Martin Eden kunde ikke komme væk, og han maatte kønt blive, hvor han var — i tre Maaneder.“

„ Men hvordan slap du da væk?“

„ Jeg vilde aldrig være sluppen væk, hvis der ikke havde været en ung Pige i Kolonien — halvt Kineserinde, kvart hvid og kvart Indfødt. Den lille Stakkel var en Skønhed, og hun havde ogsaa faaet en god Opdragelse. Hendes Moder, der boede i Honolulu, var omtrent en Million værd. Naa, denne unge Pige hjalp mig til sidst med at komme væk. Hendes Moder støttede Kolonien med Penge, saa hun var ikke bange for, at hun skulde blive straffet, fordi hun hjalp mig bort. Men først lod hun mig sværge paa, at jeg aldrig vilde røbe deres Skjulested, og jeg har heller aldrig gjort det. Det er første Gang, jeg nogen Sinde har nævnt det for noget Menneske. Den unge Pige havde lige de første Symptomer paa Spedalskhed. Fingrene paa hendes højre Haand var en ganske lille Smule forvredne, og hun havde en lille Plet paa Armen. Det var det hele. Nu er hun velsagtens død.“

„ Jamen, var du da ikke bange? Og var du ikke glad ved at slippe bort uden at blive smittet af den forfærdelige Sygdom?“

„ Jo,“ indrømmede han, „i Begyndelsen rystede jeg jo nok lidt, men efterhaanden blev jeg vant til det. Men det gjorde mig forfærdelig ondt for den stakkels Pige, og derfor glemte jeg ogsaa rent at være bange. Hun var saa skøn, baade af Legem og Sjæl, og hun var kun meget lidt angrebet, og dog var hun fordømt til at bo dèr, til at leve saa primitivt som nogen vild Kvinde og langsomt raadne op. Spedalskhed er langt forfærdeligere, end du kan tænke dig.“

„ Den Stakkel!“ hviskede Ruth blidt. „Men det var nu alligevel et Vidunder, at hun lod dig slippe!“

„ Hvordan mener du?“ spurgte Martin uskyldigt.

„ Hun maa jo have elsket dig,“ sagde Ruth med samme blide Stemme. „Ærlig talt — elskede hun dig ikke?“

Martins solbrændte Hud havde mistet sin varme Glød under Arbejdet i Vaskeriet og den indendørs Tilværelse, han nu førte, medens de sidste Tiders Sult og Sygdom havde gjort ham helt bleg, og over hans Bleghed gød sig nu langsomt en mørk Rødme. Han vilde sige noget, men Ruth afskar ham Ordet.

„ Det er lige meget — du skal ikke svare. Det behøves ikke!“ sagde hun leende.

Men det forekom ham, at der var noget metalagtigt i hendes Latter, og at der var et koldt Udtryk i hendes Øjne — det mindede ham rent uvilkaarligt om en Storm, han en Gang havde oplevet paa det nordlige Stillehav. Og i ét Nu stod Billedet af Stormen for hans Blik — en Storm ved Nat, med klar Himmel og Fuldmaane og kæmpemæssige Søer, der glimtede koldt i Maanelyset. Dernæst saá han den unge, spedalske Pige, og han mindedes, at det var af Kærlighed til ham, at hun havde ladet ham gaa.

„ Hun var en ædel Kvinde!“ sagde han ligefrem. „Hun skænkede mig Livet.“

Det var det hele, men han hørte Ruth undertrykke en tør Hulken og lagde Mærke til, at hun vendte Ansigtet bort for at se ud af Vinduet. Da hun igen vendte sig om imod ham, var hun rolig, og der var intet, som tydede paa Storm i hendes Øjne.

„ Jeg er saadan et Tossehoved!“ klagede hun. „Men jeg kan ikke gøre for det. Jeg elsker dig saa højt, Martin — det gør jeg, det gør jeg! Jeg bliver nok lidt mere fornuftig med Aarene, men for Øjeblikket kan jeg ikke lade være at føle Skinsyge mod disse Genfærd fra Fortiden, og du véd, at din Fortid er fuld af Genfærd.

Det maa selvfølgelig være saadan,“ fortsatte hun uden at ænse hans Forsøg paa at komme til Orde, „det kan jo ikke være anderledes. Men stakkels Arthur staar og gør Tegn til mig, at jeg skal komme. Han er træt af at vente. Og nu Farvel, min egen Ven!“

„ Der er et Præparat, som man kan faa paa Apotekerne, og som hjælper Folk til at holde op med at ryge Tobak,“ sagde hun, idet hun vendte sig om i Døren, „og jeg skal nok sende dig noget.“

Døren lukkede sig, men blev saa igen aabnet.

„ Det gør jeg, det gør jeg!“ hviskede hun, og denne Gang blev hun borte.

Maria, som trods sin dybe Ærefrygt alligevel ikke havde forsømt Lejligheden til at lægge Mærke til Stoffet og Snittet i Ruths Dragt — et hidtil ukendt Snit, som frembragte en hemmelighedsfuld Skønhedsvirkning — fulgte hende ud til Vognen. Den lille. Flok skuffede Gadeunger stirrede efter Vognen, til den forsvandt, og overførte saa deres Stirren paa Maria, som pludselig var blevet den vigtigste Person i Gaden. Men det var et af Marias egne Børn, som ødelagde hendes Berømmelse ved at fortælle, at de fornemme fremmedes Besøg gjaldt hendes Logerende. Derefter sank Maria tilbage i sin gamle Ubemærkethed, og Martin lagde Mærke til, at alle Smaafolkene i Nabolaget stirrede paa ham med Ærbødighed. Hvad Maria angik, saa steg Martin rigelig hundrede Procent i hendes Agtelse, og hvis den portugisiske Urtekræmmer havde været Vidne til hint Eftermiddagsbesøg, vilde han have indrømmet Martin en Kredit paa endnu tre Dollars og femogfirs Cents.

XXVII KAPITEL

Der indtraadte nu en afgjort Forandring til det bedre i Martins Udsigter. Dagen efter Ruths Besøg modtog han en Anvisning paa tre Dollars fra et Ugeblad i New York som Betaling for tre Trioletter. To Dage senere antog en Avis, som blev udgivet i Chieago, hans „Skattesøgerne“ og lovede at betale ti Dollars ved Udgivelsen. Det var selvfølgelig en lav Pris, men det var den første Artikel, han nogen Sinde havde skrevet — hans allerførste Forsøg paa at fremsætte sine Tanker paa Tryk. Og for at sætte Kronen paa Værket saa blev hans andet Forsøg, den eventyrlige Beretning skrevet for Drenge, antaget af et Maanedsblad for Ungdommen, som hed Youth and Age. Ganske vist var det en Historie paa enogtyve Tusind Ord, og de tilbød at betale ham seksten Dollars ved Udgivelsen, hvad der omtrent svarede til femoghalvfjerds Cents pr. Tusind Ord; men paa den anden Side var det ogsaa kun den anden Ting, han havde forsøgt at skrive, og han vidste selv meget godt, at det var et klodset, værdiløst Stykke Arbejde.

Men selv hans tidligste Arbejder skæmmedes ikke af den Klodsethed, som hører Middelmaadigheden til. Hvad der karakteriserede dem, var den Klodsethed, som er Følgen af alt for stor Kraft, men derfor var Martin alligevel tilfreds med at sælge sine første Forsøg for en ren Bagatel. Han vidste, hvad de var værd, og det havde ikke taget ham ret lang Tid at erhverve sig denne Viden. Hvad han især satte sin Lid til, var sine senere Arbejder. Han havde kæmpet for at blive til noget mere end en almindelig Tidsskriftforfatter. Han havde kæmpet for at komme i Besiddelse af alle de Redskaber, som tilhørte den Kunstart, han havde valgt. Men paa den anden Side havde han ikke givet Slip paa Styrken. Det, han bevidst stræbte efter, var at øge sin Styrke ved at undgaa enhver Overdrivelse af denne Styrke. Han havde heller ikke sluppet sin Kærlighed til alt, hvad der var virkeligt. Hans Arbejde var afgjort realistisk, skønt han samtidigt forsøgte at give det et Moment af Fantasi og Skønhed. Hvad han søgte, var en lidenskabelig Realisme, der som Islæt havde Menneskeaandens Tro og Stræben. Hvad han vilde give, var Livet, som det var, med al den Menneskeaandens Famlen og Sjælens Tragten, som det rummede.

Han havde under al sin Læsning opdaget to Retninger indenfor Romanforfatterne. Den ene behandlede Menneskene som Guder uden at agte paa, at de var udsprungne af Jorden, og den anden behandlede Menneskene som Ler, uden at agte paa de Drømme og guddommelige Inspirationer, som var nedlagt i dem. Efter Martins Mening havde begge Retninger Uret, fordi de var alt for ensidige i deres Syn og Formaal. Der var et Kompromis mellem de to Ting, som kom Sandheden nærmest, skønt det ikke smigrede den Skole, som holdt paa Guden, medens det direkte udfordrede den Skole, som holdt paa Leret, og skældte den ud for Brutalitet og Dyriskhed. Det var med sin Fortælling „Eventyrtrang“ — den, som ikke rigtig havde gjort Indtryk paa Ruth — at Martin selv mente, han havde opnaaet sit Ideal med Hensyn til sand Underholdningsliteratur; og det var i et Essay „Gud og Ler“, at han i al Almindelighed havde fremsat sin Mening om det Spørgsmaal.

Men „Eventyrtrang“ og alt det, som han selv ansaa for sit bedste Arbejde, gik stadig Tiggergang omkring til de forskellige Tidsskrifter. Sine tidligere Arbejder regnede han ikke for noget, undtagen for saa vidt som de indbragte ham en vis Sum Penge, og sine Rædselshistorier, som han allerede havde solgt to af, ansaa han ikke for stor Kunst eller for sit bedste Arbejde. For ham var de ærlig og redelig fantastiske, skønt der over dem hvilede hele den Fortryllelse, som det sande Virkelighedspræg giver, og det var det, som var deres Styrke. Han betragtede dette Forsøg paa at iklæde det groteske og umulige et vist Virkelighedspræg som et Trick — i bedste Fald et behændigt Trick. Men den store Literatur laa ikke paa de Felter. Disse Fortællinger stod maaske nok højt i rent kunstnerisk Teknik, men han benægtede, at kunstnerisk Teknik var noget værd, naar den optraadte adskilt fra det rent menneskelige. Det Trick, han havde anvendt, havde været at lægge en Maske af Menneskelighed over sin kunstneriske Tekniks Ansigt, og det havde han forsøgt i den halve Snes Rædselshistorier, som han havde skrevet, før han naaede frem til de store Højder, hvor „Eventyrtrang“, „Glæde“, „Krukken“ og „Livets Vin“ hørte hjemme.

De tre Dollars han fik for Trioletterne, hjalp ham til lige at kunne slaa sig igennem, til han modtog Anvisningen fra White Mouse. Han bragte den første Anvisning til den mistroiske Urtekræmmer, som han betalte en Dollar à Conto, og de resterende to Dollars delte han mellem Bageren og Grønthandleren. Martin havde endnu ikke Raad til at spise Kød, og han levede paa meget knap Ration, til han fik Anvisningen fra White Mouse. Han kunde ikke rigtig blive enig med sig selv om, hvordan han skulde forholde sig med den Anvisning. Han havde aldrig i sit Liv været i en Bank, og han nærede et fuldkomment barnligt Ønske om at spadsere ind i en af de store Banker i Oakland og smide den endosserede Anvisning paa fyrretyve Dollars paa Disken. Paa den anden Side sagde hans sunde Fornuft ham, at det vilde være klogt at bringe den hen til hans Urtekræmmer og imponere ham, hvad der senere kunde sætte Frugt i en større Kredit. Han bestemte sig halvt beklagende for Urtekræmmeren, betalte hele sin Regning hos ham og gik væk med Lommen fuld af klingende Møntstykker. Han betalte ogsaa de andre Handlende alt, hvad han skyldte dem, løste sit Tøj og sin Cykle hjem, betalte en Maaneds Leje for Skrivemaskinen, betalte Maria for den Maaned, han skyldte hende, og en Maaned forud. Og med alt det havde han endda en Beholdning af tre Dollars til uforudsete Udgifter.

I sig selv var det, som om den lille Sum var en hel Formue. Saa snart han havde løst sine Klæder hjem, var han gaaet hen for at besøge Ruth, og paa Vejen kunde han ikke lade være at rasle med den lille Haandfuld Sølvmønter, som han havde i Lommen. Han havde saa længe været uden Penge, det gik ham som en Mand, der er blevet frelst fra at dø af Sult, og han kunde ikke holde sine Fingre fra Pengene. Han var ikke begærlig eller smaalig, men de Penge betød mere end saa mange Dollars og Cents. De var ensbetydende med, at han var begyndt at have Held med sig, og den Ørn, som var præget paa Mønterne, var for ham som en bevinget Sejrsgudinde.

Uden rigtig at være sig det bevidst begyndte han at faa en Følelse af, at det var en herlig Verden at leve i, og sikkert var det, at den var skønnere i hans Øjne, end den ellers plejede at være. I mange Uger havde det været en trist, mørk Verden, men nu, da han næsten havde betalt hele sin Gæld, havde tre Dollars i sin Lomme og var opfyldt af Følelsen af sit eget Held, skinnede Solen klart og varmt, og selv en Regnbyge, som gennemblødte de uforberedte Fodgængere, var for ham nærmest en fornøjelig Adspredelse. Naar han sultede, havde hans Tanker ofte dvælet ved de Tusinder, som han vidste sultede Verden over, men nu, da han selv var mæt, var Tanken om de Tusinder, der sultede, ikke længer fremherskende i hans Hjerne. Han glemte dem, og fordi han selv var forelsket, huskede han i Stedet for paa de talløse forelskede, som fandtes i Verden. Uden bevidst at beskæftige sig med det følte han, hvorledes Motiver til lyriske Kærlighedsdigte fødtes i hans Hjerne, og Skabertrangen lagde saa stærkt Beslag paa ham, at han, uden at ærgre sig over det, saá, at han var kørt to Stoppesteder forbi sit Bestemmelsessted.

Han fandt Familien Morses Hus fuldt af Gæster. Ruth havde Besøg af sine to Kusiner fra San Rafael, og under Paaskud af, at de maatte more dem, forfulgte Fru Morse sin Plan om at omgive Ruth med Ungdom. Felttoget var begyndt under Martins tvungne Fraværelse og var nu i fuld Gang. Hun gjorde sig især til Opgave at trække Mænd til Huset, som virkelig udrettede noget. Saaledes var der, foruden de to Kusiner Dorothy og Florence, to Universitetsprofessorer, den ene i Latin, den anden i Engelsk; en ung Officer, som lige var kommet hjem fra Philippinerne og var Ruths gamle Skolekammerat; en ung Fyr ved Navn Melville, som var Privatsekretær hos Joseph Perkins, Præsidenten for San Francisco Forvaltningsinstitut; og endelig en veritabel Bankkasserer ved Navn Charles Hapgood, en ung Mand paa femogtredive Aar, Student fra Standford University, Medlem baade af Nile Club og Unity Club, en af det republikanske Partis konservative Talere under Valgkampagner — kort sagt, en ung Mand med en Fremtid. Mellem Kvinderne var der én, der malede Portrætter, en anden, som var professionel Musiker, en tredie, som var Doktor i Sociologi og havde en vis lokal Berømmelse paa Grund af sit Arbejde i San Franciscos Fattigkvarter. Men Kvinderne havde ikke nogen større Plads i Fru Morses Plan. I bedste Fald var de kun det nødvendige Tilbehør. Der maatte gøres noget for at trække betydelige Mænd til Huse.

„ Du maa endelig ikke blive ophidset, naar du taler!“ sagde Ruth advarende, for hun underkastede ham den Ildprøve, der hed Præsentation. Han førte sig i Begyndelsen lidt stift, fordi han tyngedes af Følelsen af sin egen Kejtethed og især var bange for sine Skuldre, der som sædvanlig truede med at ødelægge Møbler og Nipsgenstande. Selskabet bidrog ogsaa til at gøre ham nervøs, for han havde aldrig været i Berøring med saa ophøjede Væsener eller med saa mange paa én Gang. Bankkassereren, Charles Hapgood, virkede især stærkt paa ham, og han sagde til sig selv, at han vilde gribe den første Lejlighed til at undersøge ham noget nærmere. For paa Bunden af Martins Beundring lurede hans eget selvhævdende Jeg, og han følte sig ansporet til at maale sig selv efter disse Mænd og Kvinder og prøve at finde ud af, hvad de havde lært af Bøgerne og Livet, som han ikke havde lært.

Ruths Øjne søgte jævnlig i Retning af Martin for at se hvordan han klarede sig, og hun blev glædelig overrasket over den Lethed, hvormed han gjorde Bekendtskab med hendes Kusiner. Han blev absolut ikke ophidset, og nu, da han sad ned, var han ogsaa befriet for den Plage, som hans Skuldre voldte ham. Ruth vidste, at de var begavede Piger, med en vis overfladisk Aandfuldhed, og hun kunde ikke rigtig forstaa deres Lovtaler over Martin, da de om Aftenen sad sammen i deres Soveværelser og snakkede. Men paa den anden Side havde han — som i sin egen Kreds var blevet anset for en vittig Fyr, rap i Vendingen og den gladeste af de glade paa Baller og Søndagsudflugter — fundet, at det var en let Sag at spøge og i al Godmodighed bryde en Lanse med disse fornemme, unge Piger. Og denne Aften stod Heldet ved hans Side, klappede ham paa Skulderen og sagde, at han havde klaret sig stolt, saa at han havde Lov til at le og faa andre til at le, uden at føle sig trykket af Situationen.

Senere viste Ruths Bekymring sig at være begrundet. Martin og Professor Caldwell havde fundet hinanden i et udsat Hjørne, og skønt Martin ikke længer kløvede Luften med Hænderne, forekom det Ruth, med hendes skarpt udviklede, kritiske Blik, at han alt for ofte lod sine Øjne skyde Lyn og funkle, at han talte for hurtigt og begejstret, at han blev alt for interesseret og i Kampens Hede lod det røde Blod farve sine Kinder for stærkt. Han manglede Sømmelighedssans og Selvbeherskelse, og han frembød en afgjort Modsætning til den unge Professor i engelsk Literatur, som han talte med.

Men Martin bekymrede sig ikke om den Virkning, han gjorde. Han havde straks lagt Mærke til den andens trænede Tankegang og store Fond af Kundskaber. Endvidere havde Professor Caldwell ingen Anelse om Martins Foragt for den almindelige Professor i engelsk Literatur. Martin vilde have ham til at snakke „Fag“, og skønt han i Begyndelsen tilsyneladende ikke havde Lyst til det, lykkedes det dog Martin at besejre hans Uvillie, for Martin kunde ikke indse, hvorfor man ikke maatte tale om sit Fag.

„ Det er saa meningsløst og urigtigt,“ havde han sagt til Ruth for nogle Uger siden, „al den Snak om, at man ikke maa snakke „Fag“. For hvorfor i Himlens Navn kommer Mænd og Kvinder sammen — uden for at udveksle det bedste, de har i sig? Og det bedste, de har i sig, er det, de interesserer sig for — det, de tjener deres Brød ved, det, de er Specialister i, og det, de har arbejdet Dag og Nat med og drømt om. Tænk dig Charles Butler, hvis han vilde bøje sig for Etiketten og begynde at udtale sig om Paul Verlaine, om det tyske Drama eller D’Annunzios Romaner! Vi vilde jo kede os ihjel. Jeg véd da, at hvis jeg endelig skal høre paa Charles Butler, saa foretrækker jeg at høre ham tale om Jura. Det er det bedste, han har i sig, og Livet er saa kort, at jeg vil have det bedste af alle de Mænd og Kvinder, jeg møder paa min Vej.“

„ Jamen,“ havde Ruth indvendt, „der er jo dog ogsaa Emner, som interesserer alle.“

„ Nej, dèr tager du fejl!“ havde han fortsat. „Alle Mennesker, som hører til det gode Selskab, alle Kliker, som hører til det gode Selskab — eller rettere, næsten alle Mennesker og alle Kliker efteraber Folk, som staar over dem. Se, hvem er det nu, som staar over alle andre? Det er Dagdriverne — de velhavende Dagdrivere. De véd som Regel ikke noget om de Ting, som de Mennesker véd, der udretter noget i Verden. At høre paa en Samtale om den Slags Ting vilde være ensbetydende med at kede sig, og derfor dekreterer Dagdriverne, at den Slags Ting er „Fag“ og ikke maa nævnes. Endvidere dekreterer de, hvad der ikke er Fag og maa tales om, og det er de sidste Operaer, de sidste Romaner, Kort, Billard, Cocktail, Automobiler, Hesteudstillinger, Ørredfiskeri, Tunfiskeri, Jagt, Yachtsejlads og saa videre — og læg vel Mærke til det — det er de Ting, Dagdriverne kender. Det udgør i Virkeligheden Dagdrivernes Fagpassiar, og det grinagtigste af det hele er, at mange af de begavede Mennesker og de, som vil regnes for begavede Mennesker, lader sig imponere af Dagdriverne. Hvad mig angaar, saa vil jeg have det bedste af, hvad et Menneske har i sig, og saa kan du for Resten kalde det Fag, Simpelhed eller hvad du vil!“

Og Ruth havde ikke forstaaet ham. Det Angreb, han her tillod sig paa det én Gang vedtagne, havde i hendes Øjne været den rene Stædighed.

Følgelig smittede Martin Professor Caldwell med sin egen Iver og æggede ham til at tale rent ud. Da Ruth kom hen paa Siden af dem, hørte hun Martin sige:

„ Jamen, De kan da umuligt fremsætte den Slags kætterske Anskuelser ved Universitetet?“

Professor Caldwell trak paa Skuldrene. „Den brave Skatteyder og Politiker, véd De nok. Sacramento giver os vore Bevillinger, og derfor maa vi bøje os for Sacramento og for Patronerne og for Partipressen eller begge Partiers Presse.“

„ Ja, det er klart, men hvordan nu De selv?“ blev Martin ved. „De maa jo være som en Fisk paa tørt Land.“

„ Ja, der er vist ikke mange som jeg i Universitetsdammen. Undertiden har jeg ogsaa en bestemt Følelse af, at jeg er som en Fisk paa tørt Land, og at jeg hører hjemme i Paris i en Eneboerhule i de fattige Digteres Kvarter eller mellem den sørgelige Bohême, som drikker Rødvin og spiser til Middag i de billige Restaurationer i Latinerkvarteret og med høj og lydelig Røst udtaler radikale Anskuelser om alt muligt under Solen. Men paa den anden Side er der saa mange Spørgsmaal, som jeg ikke er sikker paa. Jeg bliver bange, naar jeg staar Ansigt til Ansigt med min egen menneskelige Svaghed, som stadig hindrer mig i at opfatte alle Faktorerne i et hvilket som helst Problem — gennemgribende menneskelige Problemer, forstaar De?“

Og medens han talte, stod Martin og tænkte paa, hvad det var, den anden mindede ham om, og pludselig slog det ned i ham, at det var Passatvinden, rolig, kølig og stærk. Han var ligelig, han var til at stole paa, og trods alt det var der noget, som det var vanskeligt at blive klog paa. Martin havde den Følelse, at Passatvinden aldrig blæste af fuld Kraft, men altid havde et vist Reservefond af Styrke, som aldrig brugtes. Martins Evne til at se Tingene for sig var saa levende som nogen Sinde. Hans Hjerne var et højst tilgængeligt Forraadskammer, hvor hver Begivenhed og hver Tanke opbevaredes, og det var, som om Indholdet deraf stadig laa velordnet og udbredt for hans Blik. Hvad der end skete i Øjeblikket, saa søgte Martins Hjerne øjeblikkelig den Lighed eller Modsætning, som Tilfældet frembød. Og i Reglen fremstillede det sig rent mekanisk for hans indre Syn, der var som et aldrig svigtende Akkompagnement til den levende Nutid. Ligesom Ruths Ansigt, i et øjeblikkeligt Anfald af Skinsyge, havde kaldt Billedet af en længst forglemt maanelys Nat frem for hans indre Øje, og ligesom Professor Caldwell vakte Mindet om Nordost-Passatvinden, der drev de hvide Bølger — i Flok og Følge — hen over det mørkviolette Hav, saaledes tegnede der sig stadig paa hans Bevidstheds Skærm nye Syner, hentet fra Erindringen, Syner, som ikke forvirrede ham, men snarere hjalp ham til at identificere og klassificere. Disse Syner kom fra Handlinger og Følelser, som hørte Fortiden til, fra Gaarsdagens og forrige Uges Begivenheder og Bøger — en Hær af talløse Syner, som baade i vaagen og sovende Tilstand stadig fyldte hans Hjerne.

Og saaledes gik det til, at Martin, medens han stod og hørte paa Professor Caldwells jævnt rindende Talestrøm — en begavet, højt dannet Mands Tale — blev ved at se sig selv ned gennem hele den svundne Tid. Han saá sig selv i de Dage, da han havde været en rigtig Bølle, med stiv Hat, dobbeltspændt Jakke og store Skulderbevægelser, og da han havde haft det Ideal at være saa „bøllet“ som Politiet tillod. Han skjulte det ikke for sig selv, og heller ikke prøvede han paa at mildne det. Han havde paa et Tidspunkt af sit Liv været en ganske almindelig Bølle, Anfører for en Bande, som havde plaget Politiet og slaaet skikkelige Arbejdere med Rædsel. Men hans Idealer havde forandret sig. Han saá sig om paa de velopdragne, velklædte Mænd og Kvinder, som omgav ham, og han indaandede den Atmosfære af Kultur og Dannelse, samtidig med at han saá Genfærdet af sig selv som ganske ungt Menneske komme drivende gennem Stuen, med sin stive Hat, sin dobbeltspændte Jakke og sine sejge, svingende Bevægelser. Og dette Billede af den unge Bandit fra Gadehjørnerne saá han smelte sammen med sig selv, som han sad dèr og talte med en rigtig Universitetsprofessor.

For han havde, trods alt, aldrig fundet sit blivende Sted. Han havde passet ind alle Vegne, han havde altid og overalt været almindelig yndet, fordi han kunde gaa foran baade i Arbejde og Morskab og var villig og i Stand til at slaas for sine Rettigheder og vinde sine Omgivelsers Agtelse. Men han havde aldrig slaaet Rod. Han havde for saa vidt passet ind i sine Omgivelser, som han havde tilfredsstillet sine Kammerater, men han havde aldrig tilfredsstillet sig selv. Han havde altid været pint under en Følelse af Rastløshed; han havde altid hørt noget kalde paa sig fra en Verden, der ikke var hans egen, og han havde vandret gennem Livet og søgt det, til han fandt Bøger og Kunst og Kærlighed. Og her stod han nu midt i alt dette, den eneste af hele den Flok Kammerater, som havde været med ham i alle disse Eventyr, der havde kunnet skaffet sig Adgang til Familien Morses Kreds.

Men den Slags Tanker og Syner hindrede ham ikke i at følge Professor Caldwells Udvikling. Og medens han med Forstaaelse og Kritik hørte paa ham, lagde han Mærke til den andens ubrudte Kundskabsmark. For sit eget Vedkommende saá han fra Tid til anden i Samtalens Løb Huller og aabne Pletter, hele Emner, som han var ukendt med. Alligevel vidste han, at han, takket være sin Spencer, havde en rigtig Opfattelse af de ydre Omrids af Kundskabens Mark. Det var kun et Tidsspørgsmaal, naar han fik disse ydre Omrids udfyldt, og saa — ja, saa skulde de bare se! Han havde en Følelse af, at han sad for Professorens Fødder, lyttende og ærbødig, men saa, medens han hørte paa ham, begyndte han at spore en vis Svaghed i hans Dømmekraft — en Svaghed saa flygtig og vanskelig at faa fat paa, at han maaske slet ikke vilde have lagt Mærke til den, hvis den ikke hele Tiden havde været der. Og da han fik fat i den, følte han, at han med ét Slag blev den andens Ligemand.

Ruth kom for anden Gang hen til dem i det Øjeblik, da Martin tog Ordet

„ Jeg skal sige Dem, hvor De gør Dem skyldig i en Fejltagelse eller rettere, hvad det er, der svækker Deres Argumenter,“ sagde han. „De kender ikke til Biologi — regner det ikke med som en nødvendig Faktor. Ja, jeg mener den rigtige, fortolkende Biologi, fra Gunden og opefter, fra Laboratoriet og Reagensrøret og saa videre, lige op til de mest omfattende æstetiske og sociologiske Generaliseringer.“

Ruth var forfærdet. Hun havde fulgt to Forelæsningsrækker under Professor Caldwell, og hun betragtede ham som et levende Forraadskammer for al Viden.

„ Jeg forstaar ikke rigtig, hvad De mener!“ sagde han usikkert.

Martin var ikke ganske sikker paa, at den anden ikke meget godt havde forstaaet ham.

„ Saa vil jeg prøve paa at forklare det,“ sagde han. „Jeg kan huske, at jeg i ægyptisk Historie har læst noget om, at man ikke kunde forstaa ægyptisk Kunst uden først at studere Jordspørgsmaalet.“

„ Ja, det er meget rigtigt!“ Professoren nikkede.

„ Og det forekommer mig,“ vedblev Martin, „at Kendskabet til Jordspørgsmaalet og for den Sags Skyld til alle andre Spørgsmaal ikke kan opnaas, uden at man i Forvejen har Kendskab til det, som udgør Livet. Hvor kan vi forstaa Love og Institutioner, religiøse og andre Skikke, uden at forstaa ikke blot, hvordan de Mennesker er, som har skabt dem, men hvordan det Stof er, som de Skabninger er lavet af? Er vor Literatur mindre menneskelig end Ægyptens Literatur og Billedhuggerkunst? Er der en eneste Ting i det Univers, vi kender, som ikke er underkastet Udviklingslæren? Aa, jeg véd meget godt, at der fremsættes en meget omstændelig Udviklingslov for de forskellige Kunstarter, men den forekommer mig alt for mekanisk. Det menneskelige Væsen er helt udeladt. Udviklingen af Redskabet, af Harpen, af Musik og Sang og Dans er altsammen meget smukt og udførligt behandlet, men hvordan stiller det sig nu med Menneskets egen Udvikling, med Fuldkommengørelsen af de Ting, som udgjorde dets inderste Væsen, før det lavede sit første Stykke Værktøj og fremstammede sin første Sang? Det er det, som De ikke tænker paa, og som jeg kalder Biologi. Det er Biologi i videste Forstand.

Jeg véd meget godt, at jeg udtrykker mig usammenhængende, men jeg har forsøgt at udarbejde Ideen. Jeg kom først til at tænke paa den, da De talte, saa jeg er ikke helt færdig til at aflevere den i den rigtige Form. De talte selv om den menneskelige Svaghed, som forhindrede én i at tage alle Faktorerne med i Betragtning. Og paa den anden Side udelader De — ja, saadan ser jeg nu paa det — den biologiske Faktor, det Stof, hvoraf alt det er lavet, som ligger til Grund for alle Kunstarter, og som danner Rendegarn og Islæt i alle menneskelige Handlinger og Fuldkommenheder.“

Til Ruths Forbavselse kom Professoren ikke straks med et lammende Svar, men hun tænkte sig, at han vel sagtens svarede, som han gjorde, fordi han ansaa Martin for saa ung og havde ondt af ham. Han sad et helt Minut tavs og legede med sin Urkæde.

,,Véd De hvad,“ sagde han omsider, „jeg har engang før hørt den samme Kritik udtalt over mit Arbejde — af en meget stor Mand, en Videnskabsmand og Tilhænger af Udviklingslæren, Joseph le Conte. Men han er død, og jeg troede, at jeg nu skulde have haft Lov til at leve uopdaget, og saa kommer De og afslører mig. Naa, alvorlig talt — og det her er en Tilstaaelse — jeg tror, der er noget i Deres Paastand og endda en hel Del. Jeg er alt for klassisk, ikke tilstrækkelig inde i de fortolkende Grene af Videnskaben, og jeg kan som Undskyldning kun anføre den Opdragelse, jeg har faaet, og en vis medfødt Dovenskab, som forhindrer mig i at give mig i Lag med det Arbejde. De vil vel knap tro, at jeg aldrig har været i et kemisk eller fysisk Laboratorium? Men derfor er det sandt alligevel. Le Conte havde Ret, og det har De ogsaa, Hr. Eden — i alt Fald til en vis Grad — i hvor høj Grad véd jeg ikke.“

Ruth trak under et Paaskud Martin til Side, og da hun fik ham hen i en Krog, hviskede hun:

„ Du burde ikke i den Grad have lagt Beslag paa Professor Caldwell. Der kan jo dog være andre, som har Lyst til at tale med ham.“

„ Ja, det er ogsaa forkert af mig!“ indrømmede Martin angergivent. „Men jeg fik ham rigtig rystet op, og han var saa interessant, at jeg slet ikke tænkte paa andet. Véd du hvad, han er den mest begavede Mand, jeg nogen Sinde har talt med! Og jeg skal sige dig én Ting til! Jeg tænkte mig engang, at alle, som havde Universitetsuddannelse, eller som indtog en fremskudt Stilling i Samfundet, var lige saa begavede og intelligente som han.“

„ Han er en Undtagelse,“ svarede hun.

„ Ja, det skulde jeg mene! Hvem vil du nu, jeg skal tale med? Aa, hør, før mig sammen med ham, den Bankkasserer.“

Martin talte et helt Kvarter med ham, og i den Tid lod hans Opførsel absolut intet tilbage at ønske, ikke engang i Ruths Øjne. Hans Øjne lynede ikke en eneste Gang, Blodet steg ham ikke en eneste Gang op i Kinderne, og den Ro og Ligevægt, hvormed han talte, forbavsede hende. Men i Martins Øjne faldt alle Bankkassererens Aktier i Løbet af dette Kvarter hundrede Procent, og hele Aftenen havde han det Indtryk, at Bankkasserere og Folk, som sagde de mest selvfølgelige Ting, var synonyme Begreber. Med Hensyn til den unge Officer kom Martin til det Resultat, at han var en godmodig, ligefrem, sund ung Fyr, som var tilfreds med at indtage den Stilling i Samfundet, som Fødsel og Tilfælde havde kastet ham ind i. Da Martin hørte, at han havde været to Aar ved Universitetet, kunde han ikke lade være at spekulere paa, hvor han havde gemt dem, men han syntes alligevel bedre om ham end om Bankkassereren med alle hans selvfølgelige Bemærkninger.

„ Jeg har i Virkeligheden ikke noget imod Selvfølgeligheder,“ sagde han senere til Ruth, „men hvad der kan irritere mig og gøre mig helt nervøs, er den pompøse Sikkerhed, saa usigelig selvtilfreds og overlegen, hvormed de bliver udtalt, og den Tid, det tager at gøre det. Jeg kunde saamænd have fortalt den Mand hele Reformationens Historie paa den Tid, det tog ham at fortælle mig, at Arbejderpartiet var smeltet sammen med Demokraterne.“

„ Det gør mig ondt, at du ikke synes om ham!“ svarede hun. „Han er en af Charles Butlers særlige Yndlinge. Charles Butler siger, at han er paalidelig og hæderlig — han kalder ham Klippen Peter og siger, at en hvilken som helst Bankinstitution med Fordel kan bygge paa ham.“

„ Det tvivler jeg ikke om — efter det lidt, jeg saá til ham, og det endnu mindre, jeg hørte til ham; men jeg har ikke saa stor Tro til Bankerne, som jeg har haft. Du bliver jo ikke vred over, at jeg siger min Mening, vel, min egen Pige?“

„ Nej, nej, det interesserer mig i høj Grad.“

„ Ja,“ vedblev Martin ivrigt, „jeg er jo kun som en Barbar, der er ved at faa sine første Indtryk af en civiliseret Verden. Den Slags Indtryk maa være meget nye og morsomme for den civiliserede Person.“

„ Hvad synes du om mine Kusiner?“ spurgte Ruth.

„ Jeg synes bedre om dem end om de andre Kvinder. De har et storartet Humør, og saa er de saa dejlig lidt skabagtige!“

„ Saa synes du altsaa ikke om de andre Kvinder?“

Han rystede paa Hovedet.

„ Den Kvinde med det sociale Arbejde er saamænd bare en sociologisk Papegøje, og jeg er vis paa, at hun ikke har en eneste original Tanke i sin Hjerne. Og hvad Portrætmalerinden angaar, saa er hun et vanvittig kedsommeligt Menneske. Hun vilde være en udmærket Kone for Kassereren. Og Klaverdamen! Selv om hendes Fingre er aldrig saa behændige, hendes Teknik aldrig saa fortræffelig og hendes Udtryk aldrig saa vidunderligt — saa er Sagen alligevel den, at hun ikke har mindste Begreb om Musik.“

„ Hun spiller henrivende!“ protesterede Ruth.

„ Ja, hun er utvivlsomt en stor Virtuos, naar det gælder Musikens rent ydre Teknik, men dens inderste Væsen har hun ikke mindste Anelse om. Jeg spurgte hende, hvad Musiken betød for hende — du véd, at jeg altid er nysgerrig efter at vide den ene Ting — og hun vidste ikke, hvad den betød for hende, undtagen at hun elskede Musik, at Musiken var den største af alle Kunstarter, og at den var mere for hende end selve Livet.“

„ Jamen, du tvang dem jo allesammen til at snakke Fag,“ faldt Ruth ham i Talen.

„ Det indrømmer jeg. Men hvis de spillede Fallit, naar vi snakkede Fag, tænk saa paa, hvad jeg vilde have lidt, hvis de havde talt om andre Ting. Jeg troede engang, at heroppe, hvor man havde alle Betingelser for Kultur og Dannelse — — —“ Han standsede et Øjeblik og saá det ungdommelige Genfærd af sig selv, i stiv Hat og dobbeltspændt Jakke, komme ind ad Døren og drive tværs over Gulvet. „Som jeg sagde, saa troede jeg, at alle Mænd og Kvinder heroppe var begavede og aandfulde. Men nu forekommer det mig, efter det lidt, jeg har set til dem, at de er en Flok Nuller, og de nioghalvfems Procent er dødsens kedsommelige. Se Professor Caldwell — han er nu helt anderledes end de andre! Han er en Mand, en Mand helt igennem og til sine sidste Hjernevindinger.“

Ruths Ansigt klarede op.

„ Fortæl mig noget om ham!“ bad hun. „Ikke om hvor stor og begavet han er — de Egenskaber kender jeg meget godt selv — men om, hvad du synes er forkert! Jeg er meget nysgerrig efter at høre din Dom.“

„ Maaske kommer jeg bare galt af Sted!“ sagde Martin spøgende, efter et Øjebliks Betænkning. „Men hvad om du nu først sagde mig din Mening! Eller maaske finder du, at han helt igennem er storartet?“

„ Jeg har fulgt to af hans Forelæsningsrækker, og jeg har kendt ham i to Aar. Det er derfor, jeg saa gerne vil høre dit første Indtryk.“

„ Mit daarlige Indtryk, mener du! Naa ja, det er altsaa min Mening! Han er sikkert alt det udmærkede, som du tænker dig, og i alt Fald er han det smukkeste Eksemplar af en intelligensudviklet Mand, som jeg endnu har truffet. Men han er en Mand, som bærer paa en hemmelig Skam.

Nej, nej!“ fortsatte han ivrigt. „Ikke en hemmelig Skam i almindelig, vulgær Betydning. Hvad jeg mener, er, at han har forsøgt at naa ned til Bunden af Tingene, og han er saa bange for, hvad han har set, at han prøver at bilde sig selv ind, at han aldrig har set det. Maaske har jeg ikke rigtig udtrykt, hvad jeg vilde sige, saa jeg vil prøve at gøre det paa en anden Maade: en Mand, som har fundet Vejen til det skjulte Tempel, men ikke har fulgt den; som maaske har set et Glimt af Templet og bagefter har søgt at overtyde sig selv om, at det kun var et Fata Morgana. Eller skal vi sige det saadan: En Mand, som kunde have udrettet store Ting, men ikke har lagt tilstrækkelig Vægt paa at gøre det, og som hele Tiden, i sit inderste Hjerte, beklager, at han ikke har gjort det; som i al Hemmelighed har let af de Belønninger, der vilde være Følgen af at gøre det, og som i endnu større Hemmelighed har længtes efter Belønningerne og Glæden ved Arbejdet.“

„ Ja, jeg opfatter ham nu ikke paa den Maade,‘ sagde hun. „Og for den Sags Skyld forstaar jeg heller ikke helt hvad du mener.“

„ Det er bare en ubestemt Følelse for mit Vedkommende!“ sagde Martin med et Forsøg paa at komme udenom selve Sagen. „Jeg har for saa vidt ingen Begrundelse for den. Det er bare en Følelse, og den er sikkert nok forkert. Du maa selvfølgelig vide det bedre end jeg.“

Men Martin gik hjem med en Følelse af, at der var noget, han ikke forstod og ikke kunde blive enig med sig selv om. Han var skuffet over sit Maal, over de Mennesker, han var kravlet saa højt for at være sammen med. Paa den anden Side var der noget opmuntrende i hans eget Held. Det havde været lettere at kravle op til dem, end han havde tænkt sig. Han var Mand for at kunne gøre det, og — det prøvede han ikke med falsk Undseelse at skjule for sig selv — han var alle de Mennesker overlegen, som han var naaet op til — selvfølgelig med Undtagelse af Professor Caldwell. Om Livet og Bøgerne vidste han bedre Besked end de, og han undrede sig over, i hvilke Kroge og Revner de havde gemt deres Opdragelse. Han vidste ikke, at han selv var i Besiddelse af usædvanlige Evner; han vidste heller ikke, at de Folk, som prøvede at maale Dybderne og tænke de store Tanker, ikke var at finde i de Morse’ske Dagligstuer; og lige saa lidt drømte han om, at den Slags Mennesker var som ensomme Ørne, der fløj alene i den azurblaa Himmel, højt over Jorden og den selskabssøgende Menneskeheds myldrende Liv.

XXVIII KAPITEL

Men Lykken havde atter glemt Martins Adresse, og dens Sendebud kom ikke længer til hans Dør. I femogtyve Dage arbejdede han — baade Søgne- og Helligdage — paa „Naar Solen beskærmer —“, et langt Essay paa tredive Tusind Ord, der var et bevidst Angreb paa den Maeterlinck’ske Skoles Mystik — et Angreb fra Naturvidenskabens sikre Borg paa dem, som drømte om Vidundere, men et Angreb, som rummede saa megen Skønhed og Mystik, som var forenelig med de absolute Kendsgerninger. Lidt senere efterfulgtes dette Angreb af to mindre Essays, „Vidunder-Drømmerne“ og „Jeg’ets Maalestok“, og for disse Essays, korte og længere, begyndte han nu at betale Rejseomkostningerne fra det ene Magasin til det andet.

I de femogtyve Dage, hvor han arbejdede paa sit store Essay, havde han solgt Lejlighedsarbejde til et Beløb af seks Dollars og halvtreds Cents. En Vittighed havde indbragt halvtreds Cents, og en anden, som blev solgt til et af de bedre humoristiske Ugeblade, indbragte en Dollar. De to humoristiske Digte blev betalt med henholdsvis to og tre Dollars. Følgen var, at han, da han havde opbrugt sin Kredit hos de handlende — hos Urtekræmmeren var den i øvrigt steget til fem Dollars — igen maatte lade sin Cykle og sit Tøj vandre til Pantelaaneren. Skrivemaskine-Bureauet raabte igen paa Penge og hævdede med stor Energi, at Betalingen, i Følge Overenskomsten, absolut skulde erlægges forud.

Opmuntret af de forskellige mindre Ting, han havde faaet antaget, vendte Martin tilbage til Lejlighedsarbejdet. Maaske var der alligevel et Levebrød i det? Under hans Bord laa tyve Fortællinger, som Syndikatet for korte Avishistorier havde sendt tilbage. Han læste dem igennem for at blive klar over, hvordan man ikke skulde skrive Smaahistorier til Aviserne, og ræsonnerede sig samtidig til den fuldkomne Formel for den Slags Arbejde. Han fandt, at den korte Avishistorie aldrig skulde være tragisk, aldrig skulde ende ulykkeligt, aldrig være skrevet i smukt Sprog og aldrig indeholde skarpsindige Tanker eller virkelig fine Følelser. Der skulde selvfølgelig være Følelse — Masser af fin og ædel Følelse, af den Slags, som i hans egne unge Dage havde vakt hans Beundring, naar han stod oppe i Galleriet, Følelser, som kom ind under Typen: „For-Gud-mit-Land-og-Czaren“ og „Jeg-er-fattig–men-ærlig“.

Da Martin havde lært disse Forholdsregler, læste han nogle af Historierne i The Duchess for at tilegne sig Stilen, og saa begyndte han at blande Ingredienserne efter Formlen. Formlen bestod af tre Hovedpunkter: 1) To elskende kommer fra hinanden; 2) ved en eller anden Bedrift eller Begivenhed forenes de atter; 3) Bryllupsklokker. Punkt tre var ikke Forandring underkastet, men Punkt et og to kunde varieres i det uendelige. Saaledes kunde de to elskende skilles paa Grund af misforstaaede Motiver, ved Skæbnens Tilskikkelse, af skinsyge Medbejlere, af opbragte Forældre, af listige Formyndere, af beregnende Slægtninge, og saa videre og saa videre; de kunde genforenes ved en tapper Bedrift fra Heltens Side, ved en lignende Bedrift fra Heltindens Side, ved at en af de to elskende skiftede Sind, ved at den snedige Formynder og den beregnende Slægtning blev tvungen til at aflægge Tilstaaelse, eller ved den skinsyge Medbejlers tvungne eller frivillige Tilstaaelse, ved at en eller anden Hemmelighed kom for Dagen, ved at Elskeren tog Pigens Hjerte med Storm, ved at Elskeren bragte et langvarigt og ædelt Offer, og saa videre i det uendelige. Det var en meget god Ting at lade den unge Pige fri, naar de var ved at blive genforenede, og Martin opdagede efterhaanden ogsaa andre afgjort pikante og rørende Snedigheder. Men Bryllupsklokkerne til Slut var det eneste, han ikke kunde tage sig Friheder med; om saa Himlen styrtede sammen, og Stjernerne faldt ned paa Jorden, maatte Bryllupsklokkerne alligevel blive ved at ringe. Med Hensyn til Kvantum saa foreskrev Formlen tolv Hundrede Ord som Minimumsdosis og femten Hundrede Ord som Maksimumsdosis.

Før Martin naaede ret langt ind i den Kunst at skrive Smaahistorier, havde han lavet en halv Snes faste Skemaer, som han stadig raadførte sig med, naar han byggede sine Smaahistorier, og ved Hjælp af dem kunde han i Løbet af en Time lave Skeletter til en halv Snes Smaahistorier, som han lagde til Side og udfyldte, naar han havde Tid og Lejlighed. Han opdagede, at han kunde udfylde en i den sidste Time før Sengetid, efter en Dags haardt Slid. Som han senere tilstod overfor Ruth, kunde han næsten gøre det i Søvne. Det egentlige Arbejde var at lave Rammerne, og det var rent mekanisk.

Han nærede ingen Tvivl om sin Formels Ufejlbarlighed, og for en Gangs Skyld kendte han Redaktørernes Maade at se Tingene paa, saa han med stor Sikkerhed sagde til sig selv, at de vilde indbringe Anvisninger. Og Anvisninger indbragte de da ogsaa, hver paa fire Dollars, da der var gaaet tolv Dage.

Men i Mellemtiden gjorde han nye og foruroligende Opdagelser med Hensyn til Magasinerne. Skønt Transcontinental offentliggjorde „Klokkeringningen“, kom der alligevel ingen Anvisning. Martin trængte til Penge og skrev efter dem. Et undvigende Svar og en Anmodning om mere Arbejde fra hans Haand var alt, hvad han fik for sin Ulejlighed. Han havde sultet i to Dage, medens han ventede paa deres Svar, og da han fik det, var det, at han igen bragte sin Cykle til Pantelaaneren. Regelmæssigt to Gange om Ugen skrev han til Transcontinental for at faa sine fem Dollars, men det var kun i Ny og Næ, at han kunde fravriste dem et Svar. Han vidste ikke, at Transcontinental gennem flere Aar havde ført en saare kummerlig Tilværelse, at det var et fjerderangs eller et tienderangs Blad, uden Position, med en brøstfældig Læsekreds, som det havde skaffet sig, dels ved Smaabrutalitet og dels ved en kraftig Appel til Folks patriotiske Følelser, ligesom deres Avertissementer ikke var stort andet end „milde Gaver“. Han vidste heller ikke, at Transcontinental var Redaktørens og Forretningsførerens eneste Levebrød, og at de kun kunde presse et Levebrød ud af det ved at flytte rundt for at slippe for at betale Husleje og ved aldrig at betale nogen Regning, som de paa nogen Maade kunde undgaa at betale. Han kunde jo heller ikke ane, at de fem Dollars, som tilkom ham, var blevet annekteret af Forretningsføreren til at købe Maling til hans Hus i Alameda — han besørgede selv Malingen Onsdag og Lørdag Eftermiddag, fordi han ikke havde Raad til at betale Fagforeningslønninger, og fordi den første Skruebrækker, han havde benyttet, havde faaet en Stige slaaet væk under sig og var blevet sendt paa Hospitalet med et knækket Kraveben.

De ti Dollars, som Martin skulde have for „Skattesøgerne“, fik han heller ikke. Artiklen var blevet benyttet, det forvissede han sig om paa Bibliotekets Læsesal, men han kunde ikke faa et Ord ud af Redaktøren. Hans Breve blev slet ikke besvarede, skønt han for at være vis paa, at de var kommet Bladet i Hænde, havde anbefalet et Par af dem. Han kom til det Resultat, at det var Tyveri — koldblodigt Tyveri.

Medens han sultede, blev han plyndret for sine Varer, for de Salgsgenstande, som var hans eneste Udvej til at skaffe sig Brød. Youth and Age var et Ugeblad og havde offentliggjort to Trediedele af hans lange Fortælling paa enogtyve Tusind Ord, men saa gik Bladet fallit, og dermed røg ethvert Haab om at faa de seksten Dollars, han skulde have haft for den.

For at sætte Kronen paa Værket gik „Krukken“, som han ansaa for en af de bedste Ting, han havde skrevet, tabt for ham. I sin Fortvivlelse havde han sendt den til The Billow, et San Francisco-Ugeblad, som var beregnet paa den fine Verden. Hans væsentlige Grund til at sende Fortællingen til dette Blad var, at han kunde faa en hurtig Afgørelse, da den kun skulde rejse over Bugten fra Oakland. To Uger senere, da han gennemsøgte Bladene i Biblioteket, havde han den store Glæde at se sin Historie paa Hæderspladsen i det sidste Nummer og forsynet med Illustrationer. Han gik hjem med hastigt bankende Puls og spekulerede paa, hvor meget de vel vilde betale ham for en af de bedste Ting, han nogen Sinde havde skrevet. Det var ogsaa en behagelig Overraskelse for ham at se den Fart, hvormed Fortællingen var blevet antaget og udgivet. At Redaktøren ikke havde meddelt ham, at den var antaget, gjorde Overraskelsen endnu mere fuldkommen. Efter at have ventet en Uge, to Uger og en halv Uge til, tog Desperationen helt Magten fra hans Undseelse, og han skrev til Udgiveren af The Billow og antydede, at hans lille Tilgodehavende maatte være blevet overset, muligvis ved en Forglemmelse fra Forretningsførerens Side.

„ Selv om det ikke er mere end fem Dollars,“ sagde Martin til sig selv, „saa kan jeg dog købe saa mange Bønner og Ærter, at jeg kan blive i Stand til at skrive en halv Snes af samme Slags og muligvis lige saa gode.“

Svaret var et koldsindigt Brev fra Redaktøren, som i det mindste aflokkede Martin Beundring.

„ Vi takker Dem meget,“ lød Brevet, „for Deres udmærkede Bidrag. Vi har alle været meget glade over det, og som De ser, har vi givet det Hæderspladsen og offentliggjort det straks i første Nummer. Vi haaber, at Illustrationerne falder i Deres Smag.

Ved paa ny at læse Deres Brev igennem har vi faaet det Indtryk, at De lever i den fejlagtige Forestilling, at vi betaler for indsendte Manuskripter. Det plejer vi aldrig at gøre, og selvfølgelig gik vi ud fra, da vi modtog Deres Manuskript, at De forstod Situationen. Vi kan kun i høj Grad beklage denne usalige Misforstaaelse og forsikre Dem om vor Højagtelse. Endnu en Gang takkende Dem for Deres venlige Bidrag og haabende i nær Fremtid at modtage flere Arbejder fra Deres Haand er vi“ o. s. v., o. s. v.

Der var ogsaa en Efterskrift, som gik ud paa, at The Billow, til Trods for at den ellers ikke gav Frieksemplarer, vilde gøre sig den Fornøjelse at tegne ham som gratis Abonnent paa Bladet i det kommende Aar.

Efter denne Erfaring skrev Martin øverst oppe paa første Side af sine Manuskripter: „Paa Deres sædvanlige Betingelser“.

„ Der kommer nok den Tid,“ trøstede han sig, „da de bliver nødt til at gaa ind paa mine Betingelser!“

Han opdagede paa dette Tidspunkt, at han havde en sand Lidenskab for Fuldkommenhed, og behersket af denne Trang omskrev og gennemrettede han „Livets Vin“, „Glæde“, „Sølyrik“ og andre af sine tidligere Arbejder. Som i gamle Dage var en nitten Timers Arbejdsdag i Virkeligheden for kort for ham. Han skrev uhyre Mængder og læste uhyre Mængder, og under alt sit Slid glemte han den Pine, som det voldte ham at maatte undvære sin Tobaksrygning. Især naar han havde en af sine Sulteperioder, led han forfærdelig under Savnet af Tobak; og selv om han Gang paa Gang besejrede sin heftige Længsel, saa blev den alligevel ved at være saa stærk som nogen Sinde. Han betragtede det som det største, han nogen Sinde havde udrettet. Ruths Opfattelse var, at han kun gjorde, hvad der var rigtigt. Hun bragte ham det lovede Middel mod Rygning, som hun havde købt for sine Lommepenge, og i Løbet af et Par Dage havde hun glemt det hele.

Hans maskinfabrikerede Smaahistorier, som han selv hadede og foragtede, var ikke desto mindre en Sukces. Ved Hjælp af dem fik han alle sine pantsatte Ejendele indløst, betalte næsten hele sin Gæld og købte nye Ringe til sin Cykle. Disse Smaafortællinger holdt da i det mindste Gryden i Kog og gav ham Tid til mere fordringsfuldt Arbejde, medens det eneste, som holdt ham oppe, var de fyrretyve Dollars, han havde modtaget fra White Mouse. De styrkede hans Tro, og han følte sig overbevist om, at virkelig første Klasses Magasiner vilde betale en ukendt Forfatter i samme Forhold, om ikke bedre. Men Spørgsmaalet var, hvordan man skulde bære sig ad med at komme ind i de første Klasses Magasiner. Hans bedste Fortællinger, Essays og Digte gik stadig Tiggergang imellem dem, og dog læste han hver eneste Maaned Side op og Side ned af kedsommeligt, ukunstnerisk Stof, som kom frem i de forskellige Blade. „Ja,“ sagde han engang imellem til sig selv, „blot dog en eneste Redaktør vilde stige ned fra sit høje Stade og tilskrive mig en eneste opmuntrende Linie! Selv om mit Arbejde er aldrig saa usædvanligt og — følgelig af Fornuftgrunde — uskikket for deres Spalter, saa maa der da et eller andet Sted være et Par Gnister i det, som kan opflamme dem til en Slags Anerkendelse.“ Og saa halede han gerne et af sine Manuskripter frem, som for Eksempel „Eventyrtrang“, og læste det atter og atter igennem, medens han forgæves forsøgte at forklare sig Redaktørernes Tavshed.

Men da det skønne kaliforniske Foraar nærmede sig, var hans gode Tid igen til Ende. I flere Uger havde Syndikatet for korte Avishistorier iagttaget en uforklarlig og højst generende Tavshed, indtil han en Dag med Posten modtog ti af sine ulastelige, maskinfabrikerede Smaafortællinger. De ledsagedes af et kort Brev, hvori Syndikatet meddelte, at Markedet var overfyldt, og at det vilde vare flere Maaneder, før de kunde tage flere Manuskripter. Martin havde endog tilladt sig Ekstravagancer i Tillid til de ti Smaafortællinger. Hidtil havde Syndikatet betalt ham fem Dollars for Stykket og taget alt, hvad han sendte dem, saa han havde betragtet disse Fortællinger som solgt og havde levet derefter, som om han havde et Beløb paa halvtreds Dollars i Banken. Og nu stod han igen pludselig overfor en mager Tid, hvor han maatte blive ved at sælge sine tidligere Arbejder til Foretagender, som ikke vilde betale, og indsende sine senere Arbejder til Magasiner, som ikke vilde købe. Han maatte paa ny genoptage sine Ture ned til Pantelaaneren i Oakland. Et Par Vittigheder og smaa humoristiske Vers, som blev solgt til Ugebladene i New York, hjalp ham til lige at holde Livet oppe. Det var paa dette Tidspunkt, at han rettede en Forespørgsel til de forskellige store Maaneds- og Kvartalsskrifter og fik det Svar, at de sjældent reflekterede paa indsendte Artikler, og at deres fleste Artikler blev skrevet paa Bestilling af velkendte Specialister, som var Autoriteter paa deres forskellige Omraader.

XXIX KAPITEL

Det var en besværlig Sommer for Martin. Magasinernes literære Konsulenter og Redaktører havde Sommerferie, og Foretagender, som ellers tog deres Bestemmelse paa en tre Ugers Tid, beholdt nu hans Manuskript i tre Maaneder eller mere. Hans eneste Trøst var, at denne fuldkomne Standsning var ensbetydende med en Besparelse paa Frimærkekontoen. Kun de forskellige Røverforetagender var saa aktive som nogen Sinde, og hos dem anbragte Martin alle sine tidligere Arbejder som for Eksempel „Perledykkerne“, „Søen som Levebrød“, „Skildpaddefangst“ og „Nordost-Passaten“. For disse Manuskripter fik han ikke en eneste Skilling. Ganske vist opnaaede han efter seks Maaneders Korrespondance et Slags Kompromis, hvorved han fik en Patent-Barberkniv for „Skildpaddefangst“, ligesom Acropolis, der var gaaet ind paa at betale fem Dollars for „Nordost-Passaten“, foruden at den vilde sende ham Bladet frit i fem Aar, opfyldte den sidste Del af Forpligtelsen.

For en Sonet om Stevenson lykkedes det ham at vriste to Dollars ud af en Boston-Redaktør, som drev et Magasin med den finest mulige literære Smag og det tyndest mulige Budget. „Perien og Perlen“, et lille fikst Digt paa to Hundrede Linier, som han lige havde fuldendt, i hvidglødende Begejstring, vandt en San Francisco Redaktørs Hjerte. Bladet blev imidlertid udgivet i et stort Jernbaneselskabs Interesse, og Redaktøren skrev og tilbød at betale Beløbet i Form af et Jernbanekort. Martin skrev tilbage og spurgte, om Kortet kunde overføres paa andre, men det kunde det ikke, og da han saaledes var afskaaret fra at sjakre med det, forlangte han at faa sit Digt tilbage. Det kom da ogsaa tilbage, med en beklagende Skrivelse fra Redaktøren, og Martin sendte det igen til San Francisco, denne Gang til The Hornet, som var begyndt under de mest straalende Auspicier af en højt begavet Journalist, men hvis Lys var begyndt at fordunkles, længe før Martin blev født Redaktøren lovede Martin femten Dollars for det, men da det var udgivet, glemte han aabenbart sit Løfte. Da Martin havde skrevet flere Breve, som ingen tog Hensyn til, forfattede han omsider en forbitret Skrivelse, som da ogsaa fremkaldte et Svar. Det var skrevet af en ny Redaktør, som meget koldsindigt meddelte Martin, at han ikke vilde holdes ansvarlig for den tidligere Redaktørs Fejlgreb, og at han ikke havde store Tanker om „Perien og Perlen“.

Men det var nu alligevel The Globe, et ChicagoMagasin, som gav Martin den haardeste Medfart. Han havde afholdt sig fra at tilbyde sin „Sølyrik“ til Magasinerne, indtil den haarde Nød tvang ham til at gøre det. Efter at Samlingen var blevet afvist af en halv Snes Magasiner, var den omsider havnet hos The Globe. Der var tredive Digte i Samlingen, og han skulde have en Dollar for Stykket. Den første Maaned kom der fire, og han modtog omgaaende en Anvisning paa fire Dollars, men da han saá Bladet igennem, forfærdedes han over den Maade, hvorpaa hans Arbejde var mishandlet. I nogle Tilfælde var Titlen erstattet af en anden, som oftest ganske misvisende Titel, men det var dog i selve Digtene, at Mishandlingen var mest fremtrædende. Hele Linier og Stanzer var skaaret væk, byttet om eller erstattet af Linier og Stanzer, som ikke var hans egne. Martin stønnede og svedte og rev sig i Haaret. Han kunde ikke fatte, at en Redaktør, som var ved sine fulde Fem, kunde have gjort sig skyldig i en saadan Vandalisme, og hans Yndlingsteori var, at hans Digte maatte være blevet „tillempede“ af Kontordrengen eller Stenografen. Martin skrev øjeblikkelig og bad Redaktøren holde op med at udgive Digtene og lade ham faa dem tilbage igen. Han skrev atter og atter, bad og truede, men han fik intet Svar. Maaned efter Maaned fortsattes Mishandlingen af hans Digte, indtil alle tredive var udgivne, og Maaned efter Maaned modtog han en Anvisning for de Digte, som havde staaet i sidste Nummer.

Men trods disse forskellige Uheld blev han stadig holdt oppe ved Tanken om Anvisningen fra White Mouse, og det skønt han i stadig højere Grad blev drevet over i Lejlighedsarbejde. Han opdagede, at der var lidt at gøre i Agerbrugstidender og HandelsUgeblade, medens de religiøse Ugeblade kun gav den usleste Sulteføde. Han spekulerede længe, før han fik regnet ud, hvordan han bedst kunde træffe Ruth, og til sidst kom han til det Resultat, at den lange Spadseretur fra Oakland til hendes Hjem tog alt for lang Tid, saa han foretrak at pantsætte sit sorte Tøj fremfor sin Cykle. Derved fik han da lidt Motion og sparede Tid, saaledes at han fik flere Timer tilovers til sit Arbejde og endda kunde træffe Ruth. Ved Hjælp af et Par Lærredsknæbenklæder og en gammel Sweater skaffede han sig et meget anstændigt Cykle-Kostume, saa at han kunde køre Eftermiddagsture med Ruth. Desuden havde han ikke Lejlighed til at se ret meget til hende i hendes eget Hjem, hvor Moderen stadig ubønhørligt forfulgte sin Plan om at trække Gæster til Huse. De ophøjede Væsener, som han traf dèr i Huset, og som han saa kort Tid forinden havde set op til, kedede ham nu. De var ikke længer ophøjede. Han var nervøs og irritabel — dels paa Grund af sine pekuniære Vanskeligheder og Skuffelser og dels paa Grund af Overanstrengelse — og de Menneskers Samtale var ved at drive ham fra Sans og Samling. Han var ikke utilbørlig selvisk, og han maalte deres Sneverhed i Tankegang efter de store Tænkeres Synspunkter i de Bøger, han læste. I Ruths Hjem traf han aldrig en eneste stor Aand, med Undtagelse af Professor Caldwell, og ham havde han kun truffet den ene Gang. Hvad Resten angik, saa var de aandelige Undermaalere, overfladiske, dogmatiske og uvidende. Det var deres Uvidenhed, som forbløffede ham. Hvad var der dog i Vejen med dem? Hvad havde de gjort ved deres Opdragelse? De havde haft Adgang til de samme Bøger, som han havde haft Adgang til. Hvordan kunde det være, at de ikke havde faaet noget ud af dem?

Han vidste, at de store Aander, de dybsindige og rationelle Tænkere, eksisterede. Han havde sine Beviser fra Bøgerne — de Bøger, som havde givet ham en Opdragelse, der førte ham ud over Familien Morses Niveau. Og han vidste, at der fandtes større Aander i Verden end dem, han traf i Familien Morses Kreds. Han læste engelske Romaner, som foregik i den fine Verden, og deri opfangede han Glimt af Mænd og Kvinder, som talte om Politik og Filosofi. Og han læste om de Saloner, som fandtes i de store Byer, ja, selv i de Forenede Stater, hvor Kunsten og Intelligensens Mænd samledes. I sin Tid havde han været saa naiv at tro, at alle velklædte Mennesker, som stod over de arbejdende Klasser, var i Besiddelse af Intelligens og virkelig Sans for Skønhed. For ham havde der været en vis Sammenhæng mellem Kultur og høje Flipper, og han var blevet narret til at tro, at Universitetsuddannelse og virkelige Kundskaber var én og samme Ting.

Naa ja, han vilde kæmpe og naa højere og højere, og han vilde tage Ruth med sig. Hende elskede han inderligt, og han stolede paa, at hun vilde skinne, hvor hun saa kom frem. Ligesom det stod ham klart, at han var blevet hæmmet af de Omgivelser, hvorunder han havde henlevet sin Ungdom, saaledes gik det nu op for ham, at hun var blevet hæmmet paa lignende Maade. Hun havde ikke haft Lejlighed til at udvikle sig. Bøgerne paa hendes Faders Boghylder, Billederne paa Væggen, Noderne paa Klaveret — alt det var blot et pralende Forsøg paa at tage sig ud af noget. For virkelig Literatur, for virkelig Malerkunst, for virkelig Musik var Familien Morse og Folk af deres Kaliber døde. Og større end al den Slags Ting var Livet, som de levede i den groveste, mest haabløse Uvidenhed om. Til Trods for deres Hælden til Unitarismen og det frie konservative Syn, de forskansede sig bag, var de alligevel to Generationer bagud for den fortolkende Videnskab; deres Maade at tænke paa var middelalderlig, medens deres Opfattelse af Tilværelsens og Universets inderste Gaader i hans Øjne var den samme Metode, der var saa ung som den yngste Slægt og saa gammel og endnu ældre end Huleboeren — den samme Metode, som fik Istidens første Abemennesker til at frygte Mørket; som fik den første barbariske Hebræer til at fremstille Eva som opstaaet af Adams Ribben; som fik Descartes til at opbygge et idealistisk Helhedssystem af den Skygge, som hans eget ubetydelige Jeg kastede, og som fik den berømte britiske gejstlige til at angribe Udviklingslæren i en Satire saa hvas og bidende, at den rent umiddelbart maatte vinde Samtidens Bifald og indriste hans Navn med Vanære i Historiens Bog.

Saaledes tænkte Martin, og han tænkte videre, indtil det gik op for ham, at alle disse Jurister, Officerer, Forretningsmænd og Bankkasserere, som han havde truffet, og de Medlemmer af den arbejdende Klasse, som han havde kendt, stod paa lige Fod, undtagen for saa vidt som der var Forskel paa den Mad, de spiste, paa de Klæder, de gik med, og de Kvarterer, de boede i. Det var sikkert nok, at der hos dem alle manglede det Plus af noget mere, som han fandt hos sig selv og i Bøgerne. Familien Morse havde vist ham det bedste, som de paa deres sociale Trin kunde frembringe, og han var ikke begejstret for det. Han, som selv var en fattig Mand og en Slave af Pantelaaneren, han vidste, at han var de Folk overlegne, som han traf hos Familien Morse; og naar hans ene Sæt anstændige Tøj ikke var hos Pantelaaneren, saa bevægede han sig imellem dem, som om han var Livets Herre, med en dirrende Følelse af Krænkelse, som var beslægtet med den, en Fyrste kunde tænkes at føle, hvis han blev fordømt til at henleve sit Liv mellem Gedehyrder.

„ De hader og frygter Socialisterne,“ sagde han en Aften ved Middagsbordet til Hr. Morse. „Men hvorfor gør De i Grunden det? De kender jo hverken dem eller deres Læresætninger.“

Samtalen var blevet drejet i den Retning af Fru Morse, som paa en noget odiøs Maade havde sunget Charles Hapgoods Pris. Kassereren var Martins sorte Faar, og han blev let noget hidsig, naar Talen faldt paa denne Almindelighedernes Apostel.

„ Ja,“ havde han sagt, „Charlie Hapgood er en ung Mand med en Fremtid — det er der nogen, som har sagt mig. Og det er ogsaa sandt. Han vil sikkert komme til at beklæde Guvernørposten, før han dør, og — hvem véd? — maaske vil han blive Medlem af de Forenede Staters Senat.“

„ Hvorfor tror De det?“ havde Fru Morse spurgt.

„ Jeg har hørt ham tale under en Valgkampagne. Hans Tale var saa dumt snedig og uoriginal, og samtidig saa lidet overbevisende, at Partiets Ledere ikke kan andet end betragte ham som en fuldkommen sikker Mand, medens hans Almindeligheder i den Grad ligner Gennemsnitsvælgerens Almindeligheder, at — naa ja, De véd nok, at man smigrer alle Mennesker ved at iklæde deres Tanker Form og fremstille dem for dem.“

„ Jeg tror virkelig, du er skinsyg paa Charles Hapgood,“ var Ruth faldet ind.

„ Det forbyde Gud!“

Det forfærdede Udtryk i Martins Ansigt havde bragt Fru Morse i Harnisk.

„ De vil da ikke sige, at Charles Hapgood er dum?“ spurgte hun koldt.

„ Ikke mere end den almindelige Republikaner,“ lød Svaret, „eller den almindelige Demokrat, for den Sags Skyld. De er allesammen dumme, naar de ikke er snu, og der er meget faa, som er snu. De eneste kloge Republikanere er Millionærerne og deres bevidste Bødler. De véd, hvor deres egen Fordel ligger, og de véd hvorfor.“

„ Jeg er selv Republikaner,“ indskød Hr. Morse i en halvt spøgende Tone. „Sig mig, hvordan klassificerer De mig?“

„ Aa, De er en ubevidst Bøddel.“

„ Bøddel?“

„ Ja, selvfølgelig. De arbejder for Korporationerne. De har ikke Deres Klienter mellem de arbejdende Klasser eller Forbryderne. Det er ikke Mænd, som mishandler deres Koner, eller Lommetyve, som De skal have Deres Indtægt af. De tjener Deres Brød hos Samfundets Herrer, og den, der giver en Mand Mad, er den Mands Herre. Ja, De er en Bøddel. De er interesseret i at støtte de Kapitalsammenslutninger, som De tjener.“

Hr. Morse var blevet en lille Smule rød i Hovedet.

„ Jeg maa tilstaa,“ sagde han, „at De taler som en forbandet Socialist.“

Saa var det, Martin havde sagt:

„ De hader og frygter Socialisterne, men hvorfor gør De i Grunden det? De kender jo hverken dem eller deres Læressetninger.“

„ Deres Læresætninger lyder i hvert Fald i høj Grad som Socialisme,“ svarede Hr. Morse, medens Ruth saá bekymret fra den ene til den anden, og Fru Morse straalede af Glæde over denne Lejlighed til at vække sin Mands aktive Uvillie.

„ Fordi jeg siger, at Republikanerne er dumme, og holder paa, at Frihed, Lighed og Broderskab er bristede Sæbebobler, saa bliver jeg dog ikke Socialist,“ sagde Martin med et Smil. „Tro mig, Hr. Morse, De er saamænd meget mere Socialist end jeg, som er Socialismens Fjende.“

„ Nu behager De at spøge,“ var alt, hvad den anden kunde finde paa at sige.

„ Slet ikke! Jeg er netop uhyre alvorlig. De tror stadig paa Lighed, og dog gaar De Korporationernes Ærinde, og Korporationerne beskæftiger sig fra Dag til Dag med at begrave Ligheden. Og De kalder mig en Socialist, fordi jeg fornægter Ligheden, fordi jeg bekræfter det, som De selv lever efter. Republikanerne er Lighedsprincipets Fjender, skønt de fleste af dem kæmper deres Kamp med selve det Ord som Kampraab. I Lighedens Navn ødelægger de Ligheden. Det er derfor, jeg kalder dem dumme. Hvad mig selv angaar, saa holder jeg paa Individet, og jeg tror, at det er de rapfodede, som vinder i Væddeløb, og de stærke, som vinder i Kamp. Det er den Lære, som jeg har lært af Biologien — eller i det mindste tror, jeg har lært. Som jeg før sagde, er jeg Individualist, og Individualismen er Socialismens evige Arvefjende.“

„ Jamen, De overværer dog socialistiske Møder,“ sagde Hr. Morse udfordrende.

„ Selvfølgelig! — Paa samme Maade som Spioner søger Adgang til fjendtlige Lejre. Hvordan kan man ellers faa noget at vide om Fjenden? Desuden morer jeg mig altid ved deres Møder. De er gode Stridsmænd, og hvad enten de har Ret eller Uret, saa har de læst deres Bøger. De véd fra én Side af mere om Sociologi og alle de andre Videnskaber end den almindelige Industrifyrste. Ja, jeg har været til en halv Snes af deres Møder, men det gør mig dog ikke til Socialist, lige saa lidt som det gør mig til Republikaner at høre Charles Hapgoods oratoriske Præstationer.“

„ Ja, det er nu altsammen meget godt!“ sagde Hr. Morse spagfærdigt. „Men jeg tror nu alligevel, at De hælder til den Side.“

„ Du Forbarmende,“ sagde Martin til sig selv, „han forstaar jo slet ikke, hvad jeg taler om Han har ikke fattet et Ord af det hele. Hvad i Alverden har han dog stillet op med sin Opdragelse?“

Saaledes kom Martin, under sin Udvikling, til at staa Ansigt til Ansigt med økonomisk Moral eller Klassemoral, og snart blev den til et uhyggeligt Uhyre i hans Øjne. Personlig var han Forstandsmoralist, og intet harmede ham mere end den Moral, som han traf hos sine Omgivelser, og som var en underlig Blanding af Økonomi, Metafysik, Sentimentalitet og Efterlignelsestrang.

Et Eksempel paa denne løjerlige, utiltalende Blanding havde han paa meget nært Hold. Hans Søster Marian havde længe „gaaet med“ en flittig, ung Mekaniker af tysk Herkomst, som, efter at have lært Faget til Fuldkommenhed, havde begyndt en selvstændig Forretning som Cyklereparatør. Da han samtidig havde skaffet sig et Agentur for en billig, tarvelig Maskine, var han godt paa Vej til at blive en velhavende Mand. Marian havde for kort Tid siden været oppe hos Martin for at fortælle ham om sin Forlovelse, og paa det Besøg havde hun for Spøg læst Linierne i Broderens Haand og fortalt ham, hvordan hans Fremtid vilde blive. Paa sit næste Besøg ledsagedes hun af Hermann von Schmidt. Martin gjorde Honnør for sine Gæster og ønskede dem begge til Lykke i Vendinger saa spøgende og behændige, at det gjorde et ubehageligt Indtryk paa den unge Mand med hans udprægede Bondenatur. Dette daarlige Indtryk forøgedes endvidere ved, at Martin læste et Par Smaavers højt, som han havde skrevet i Anledning af Marians sidste Besøg. Det var et let og fikst lille Digt, som han havde kaldt „Spaakvinden“. Da Martin var færdig med Oplæsningen, saá han til sin Forbavselse, at Søsterens Øjne bekymret vogtede paa Hermann von Schmidts Ansigt, og da Martin fulgte Retningen af hendes Blik, læste han i hin værdige, unge Mands usymmetriske Træk intet uden mørk og gnaven Misbilligelse. Kort derefter tog de forlovede Afsked, og Martin glemte hele Episoden, skønt han i Øjeblikket havde været lidt forbavset over, at en ung Kvinde — selv en ung Kvinde af den arbejdende Klasse — kunde lade være at føle sig glad og smigret over, at der var nogen, som havde skrevet Vers om hende.

Et Par Aftener senere kom Marian igen paa Besøg, denne Gang alene. Hun spildte da heller ikke Tiden, men gik lige løs paa Sagen og bebrejdede ham med et højst tragisk Ansigt, hvad han havde gjort.

„ Jamen, Marian,“ skændte han, „du taler, som om du skammede dig over din Familie, eller i alt Fald over din Broder.“

„ Det gør jeg ogsaa!“ brast det ud af hende.

Martin blev helt forbløffet ved at se, at hun havde Taarer i Øjnene. Hendes Krænkelse var da i alt Fald alvorlig ment.

„ Men, kære Marian, hvor kan din Hermann være skinsyg over, at jeg skriver Vers om min egen Søster?“

„ Han er ikke skinsyg,“ hulkede hun. „Han siger, at det var upassende, og ja — obscønt.“

Martin udstødte en dæmpet, vantro Fløjten, men saa gravede han en Kopi af „Spaakvinden“ frem, og gav sig til at læse den igennem.

„ Jeg kan ikke se,“ sagde han til sidst og rakte Manuskriptet frem imod hende. „Læs det en Gang selv og vis mig, hvad det er, du synes er obscønt — det var jo det Ord, du brugte, ikke sandt?

„ Han siger det, og han maa jo vide det,“ lød Svaret, medens hun skød Manuskriptet til Side og saá paa det med den dybeste Væmmelse. „Og han siger, at du skal rive det i Stykker. Han siger, at han ikke vil have en Kone, som der er skrevet saadan noget om, saa at alle Mennesker kan læse det. Han siger, at det er en Skandale, og han vil ikke have det.“

„ Hør nu, Marian, det her er jo det rene Vrøvl!“ begyndte Martin, men saa kom han pludselig paa andre Tanker.

Han saá, at den unge Pige, som sad foran ham, var ulykkelig, og han vidste, hvor inderligt haabløst det vilde være at overbevise baade hende og hendes Kæreste, og skønt hele Situationen var saa usigelig dum og meningsløs, bestemte han sig alligevel til at give efter.

„ Ja, ja, som du vil!“ sagde han og rev Manuskriptet i en halv Snes Smaastumper, som han smed i Papirkurven.

Han havde den Tilfredsstillelse at vide, at i selve dette Øjeblik laa det oprindelige maskinskrevne Eksemplar hos en Redaktør i New York. Marian og hendes Kæreste vilde aldrig faa det at vide, og hverken han selv eller Verden vilde tabe noget ved det, hvis hans kønne, harmløse, lille Digt nogen Sinde skulde komme frem.

Marian, som havde rakt Haanden ud efter Papirkurven, trak den tilbage igen.

„ Maa jeg?“ sagde hun bedende.

Han nikkede og saá tankefuldt paa hende, idet hun samlede Stumperne af Manuskriptet op og stak dem i sin Trøjelomme — det synlige Vidnesbyrd om, at hendes Mission var lykkedes. Hun mindede ham om Lizzie Connolly, skønt der var mindre Glød og straalende Liv og Selvsikkerhed over hende end over den anden unge Pige af den arbejdende Klasse, som han havde set to Gange. Men ellers var de to Alen af ét Stykke, baade i Klædedragt og Maade at være paa, og han smilede over det Indfald, som pludselig dukkede op i hans Hjerne — nemlig hvordan en af dem vilde tage sig ud i Fru Morses Dagligstue. Saa svandt Smilet, og han følte, hvorledes en Følelse af Ensomhed kom over ham. Denne lille Søster og Familien Morses Dagligstue var Milepæle paa den Vej, han havde vandret, og de var begge et tilbagelagt Stadium. Saa saá han kærligt paa de faa Bøger, han ejede. De var de eneste Kammerater, han nu havde tilbage.

„ Halløj! Hvad mener du?“ spurgte han i pludselig Overraskelse.

Marian gentog sit Spørgsmaal.

„ Hvorfor jeg ikke søger Arbejde?“ han brast i Latter, men der var en halvt forsagt Klang i hans Latter. „Din Hermann har nok ordentlig prædiket for dig!“

Hun rystede paa Hovedet.

„ Lad nu være med at lyve!“ sagde han, og hun nikkede som Bekræftelse paa hans Udfald.

„ Naa ja, sig du nu til din Hermann, at han kan passe sine egne Sager. Naar jeg skriver Vers om den unge Pige, han er Kæreste med, saa er det hans Sag, men derudover har han ikke noget at sige paa mig. Forstaar du?“

„ Og du tror altsaa ikke, at jeg vil slaa igennem som Forfatter?“ vedblev han. „Du synes maaske, at jeg ikke duer til noget — at jeg er ved at gaa i Hundene, og at jeg er en Skam for Familien?“

„ Jeg synes, det vilde være meget bedre, om du fik dig en Bestilling,“ sagde hun med fast Stemme, og han saá, at det var hendes Alvor. „Hermann siger —“

„ Jeg vil se Hermann hængt!“ sagde han godmodig spøgende. „Hvad jeg vilde vide, er, naar I tænker paa at gifte jer. Og saa maa du ogsaa se at finde ud af, om din Hermann vil værdiges at give dig Lov til at modtage en Brudegave fra mig.“

Da Marian var gaaet, sad han længe og tænkte over Optrinet, og et Par Gange brast han i en bitter Latter ved Tanken om, hvorledes hans Søster og hendes forlovede og alle baade af hans egen og Ruths Klasse indrettede deres smaa, snevre Tilværelser efter smaa, snevre Formler — haarde Skabninger, som samledes i Flokke og ordnede deres Tilværelse efter hinandens Anskuelser, som ikke naaede at blive Individer og virkelig leve Livet, fordi de var Slaver af visse barnlige Formler. Han lod dem passere Revue for sit indre Øje — Bernard Higginbotham Arm i Arm med Charles Butler, Hermann von Schmidt klistret op ad Charlie Hapgood, og enkeltvis og to og to sammen afskedigede han dem — dømte dem efter den Maalestok for Intelligens og Moral, som han havde lært af Bøgerne. Forgæves spurgte han: Hvor er de store Sjæle, de store Mænd og Kvinder? Han fandt dem ikke blandt de ligeglade, jordbundne og dumme Intelligensvæsener, som hans Synsevne kaldte til det snevre Rum. Han følte samme Afsky for dem, som Circe maa have næret for sine Svin. Da han havde afskediget den sidste og mente, at han var alene, stod endnu et Syn, uventet og ukaldet, i Stuen. Martin studerede det og saá den stive Hat, den dobbeltspændte Jakke og de svingende Skulderbevægelser paa den ungdommelige Bandit, som var hans eget tidligere Jeg.

„ Du var som alle de andre, min unge Ven!“ sagde Martin spottende. „Din Moral og din Viden var akkurat den samme som deres. Du tænkte og handlede ikke for dig selv. Dine Meninger var ligesom dine Klæder købt færdigsyede, og dine Handlinger bestemtes af Mængdens Bifald. Du var Anfører for Banden, fordi de andre sagde, at du netop var Manden til det Du sloges og regerede Banden, ikke fordi du syntes om det — du véd jo godt, at du i Virkeligheden foragtede det — men fordi de andre klappede dig paa Skulderen. Du masede Mælkefjæs, fordi du ikke vilde give dig, og du vilde ikke give dig, dels fordi du i Bund og Grund var en Bandit, og saa for Resten fordi du troede, som alle omkring dig troede, at Maalestokken for en Mand var den kannibalske Vildskab, som man lagde for Dagen ved at ødelægge sine Medmenneskers Anatomi. Ja, din Hvalp, du tog saamænd andre unge Menneskers Piger fra dem, ikke fordi du vilde have Pigerne, men fordi de Mennesker, som omgav dig, og som angav dit moralske Tempo, havde Instinkter som en vild Hingst og en Hansæl. Naa ja, nu er Aarene gaaet, og hvad mener du nu?“

Og saa hurtigt, at det næsten virkede som et Svar, undergik Synet en gennemgribende Forvandling. Den stive Hat og den dobbeltspændte Jakke forsvandt og blev erstattet af fredeligere Klædningsstykker; Skikkelsen mistede sit sejge Præg og Øjnene deres Haardhed, og over hele Ansigtet, som blev strengt og rent, bredte sig Straaleglansen fra et indre Liv i Samkvem med Skønhed og Kundskaber. Synet lignede hans eget Jeg, som han nu saá ud, og medens han betragtede det, lagde han Mærke til Læselampen, som lyste paa det, og Bogen, som det var bøjet over. Han saá paa Titlen og læste „The Science of Æsthetics“. Dernæst gik han selv ind i Synet, skruede Læselampen op og læste videre i „The Science of Æsthetics“.

XXX KAPITEL

En smuk Sensommerdag, omtrent som den Dag det foregaaende Aar, da Martin og Ruth havde erklæret hinanden deres Kærlighed, læste han sin „Kærligheds-Cyclus“ for hende. Det var om Eftermiddagen, og som paa hin Dag var de kørt ud til deres Yndlingssted i Bjergene. Nu og da havde hun afbrudt ham i Læsningen med smaa Glædesudbrud, og saa, da det sidste Stykke Manuskript var lagt sammen med det øvrige, sad han og ventede paa hendes Dom.

Hun betænkte sig lidt, men saa sagde hun tøvende, som om hun var ked af at omsætte sin mindre venlige Tanke i Ord.

„ Jeg synes, de er smukke — meget smukke, men du kan ikke sælge dem, kan du vel? Du forstaar jo nok, hvad jeg mener,“ sagde hun næsten bedende. „Dine Skriverier er ikke praktiske. Der er noget i Vejen — maaske er det med Markedet — som forhindrer dig i at tjene dit Brød ved dem. Nej, min egen Ven, du maa ikke misforstaa mig! Jeg er selvfølgelig stolt og smigret — jeg vilde jo ikke være en sand Kvinde, hvis jeg ikke var det — over, at du skriver saadanne Digte til mig. Men de tilvejebringer ikke Betingelserne for, at vi kan gifte os. Forstaar du ikke det, Martin? Du maa ikke tro, jeg er beregnende. Det er vor Kærlighed, Tanken om vor Fremtid, som tynger mig. Et helt Aar er gaaet, siden vi fortalte hinanden om vor Kærlighed, og vor Bryllupsdag er ikke rykket nærmere. Du maa ikke synes, at det er ublufærdigt af mig at tale om vort Bryllup, for det er min Kærlighed, alt, hvad jeg er, som staar paa Spil. Hvorfor forsøger du ikke at faa en Plads ved en Avis, naar du er saa opsat paa at skrive? Hvorfor ikke blive Reporter — — — i det mindste for en Tid?“

„ Det vilde ødelægge min Stil,“ svarede han med dæmpet, klangløs Stemme. „Du gør dig ingen Begreb om, hvor haardt jeg har arbejdet paa min Stil.“

„ Jamen, hvad da de korte Historier?“ vedblev hun. „Du sagde selv, at de var det rene Slæbearbejde. Du skrev en hel Del. Ødelagde de da ikke din Stil?“

„ Nej, det er noget helt andet. De Smaahistorier pinte jeg ud af min Hjerne, naar jeg en hel Dag havde arbejdet paa andre Ting. Men en Reporters Arbejde er Slæb fra Morgen til Aften og maa oyerskygge hele hans Tilværelse. Og der er noget af en Hvirvelvind over det Liv — de beskæftiger sig med Øjeblikket, uden Fortid eller Fremtid, og ganske sikkert uden at tænke paa andet end den rene Reporterstil, og det er i hvert Fald ikke Literatur. At blive Reporter nu, da min Stil er ved at faa Form og krystalliseres, det vilde være at begaa literært Selvmord. I Virkeligheden var hver eneste lille Historie, hvert Ord i hver eneste lille Historie en Krænkelse af mig selv, af min Selvagtelse, af min Respekt for alt, hvad der var skønt. Jeg siger dig, at det var til at blive syg over; jeg gjorde mig skyldig i en Forbrydelse, og — jeg var i al Hemmelighed glad, da Markedet slog fejl — selv om jeg maatte lade mine Klæder spadsere paa Laanekontoret. Men den Glæde, jeg følte ved at skrive min Kærligheds-Cyclus! Det var Skaberglæden i dens ædleste Form. Det var Erstatning for alt.“

Martin vidste ikke, at Ruth ingen Følelse havde for Skaberglæden. Hun brugte Sætningen — det var af hendes Mund, at han først havde hørt den. Hun havde læst om den paa Universitetet, da hun arbejdede til sin Eksamen, men hun var ingenlunde en original eller skabende Aand, og alle Former for Kultur var for hendes Vedkommende blot en Riden paa andres Kæpheste.

„ Jamen, kan Redaktøren ikke have haft Ret i sine Rettelser i „Sølyrik“?“ spurgte hun. „Husk paa, at en Redaktør maa have vist sig at være i Besiddelse af en vis Dygtighed — ellers vilde han ikke være Redaktør.“

„ Det er i Smag med den sædvanlige Holden paa det én Gang vedtagne!“ svarede han, medens hans Vrede mod hele Redaktørstanden igen var ved at tage Magten fra ham. „Hvad der er, er ikke blot rigtigt, men det bedst mulige. Det, at noget eksisterer, er tilstrækkeligt Bevis for, at det har Krav paa at eksistere — vel at mærke eksistere, som det almindelige Menneske ubevidst tror, ikke blot under de nuværende Vilkaar, men under alle Vilkaar. Det er selvfølgelig deres store Uvidenhed, der faar dem til at tro paa den Slags Vrøvl. De tror, at de tænker, og den Slags Mennesker uden Tænkeevne skal bestemme over de faa Menneskers Liv, som virkelig tænker.“

Han tav, for han havde en pinlig Følelse af, at hans Ord gik over Hovedet paa hende.

„ Ja,“ svarede hun, „naar du bliver saa forfærdelig almindelig, kan jeg ikke rigtig følge med. Hvad jeg talte om, var de Forudsætninger, som Redaktører

— „ Og jeg siger dig,“ afbrød han, „at de eneste Forudsætninger, som de nioghalvfems Procent af Redaktørerne kan møde op med, er bristende Evner. Deres Evner har ikke slaaet til som Forfattere. Du maa ikke tro, at de foretrækker at sidde lænket til en Pult og være Slaver af deres Abonnenter og deres Forretningsførere fremfor at skrive! De har prøvet at skrive, og deres Evner har ikke slaaet til. Og det er dèr, det forbandede Paradoks ligger! Hver Port ind til Literaturens Rige er bevogtet af disse Pladshunde, som ikke selv har haft Held med sig i Literaturen. Redaktører, Redaktionssekretærer, literære Konsulenter, Forlæggere — næsten allesammen er de Mænd, som har prøvet at skrive, men ikke haft Held med sig. Og alligevel skal de, som af alle Mennesker under Solen er mindst skikkede til det Stykke Arbejde, afgøre, hvad der skal komme frem paa Tryk — ja, de, som selv har bevist, at de mangler Originalitet, den hellige Ild, skal sidde til Doms over Originalitet og Geni. Og efter dem kommer Kritikerne; dèr er lige saa mange Fiaskoer. Du skal ikke komme og fortælle mig, at de ikke har drømt deres Drømme og forsøgt at skrive Digte eller Romaner, for det har de, og det er ikke lykkedes for dem. Se, naar man læser en almindelig Gennemsnitsanmeldelse, saa er det mere modbydeligt at faa ned end Levertran. Men du kender min Mening om Anmeldere og de saakaldte Kritikere. Der er selvfølgelig store Kritikere, men de er saa sjældne som Kometer. Hvis jeg ikke slaar an som Forfatter, saa vil jeg have bevist, at jeg har Betingelser for en Redaktørpost. Det er da i hvert Fald et Levebrød — og lidt til.“

Ruth havde en hurtig Tankegang, og hendes Misbilligelse af Martins Synspunkter fik yderligere Støtte i den Modsigelse, som hun fandt i hans Argumenter.

„ Jamen, Martin, hvis dette er saaledes, og hvis alle Døre er lukkede, som du har ført saa afgørende Beviser for, hvordan er det saa muligt, at de store Forfattere kan være kommet frem?“

„ De er kommet frem ved at opnaa det umulige,“ svarede han. „De har gjort saadan storslaaet flammende Arbejde, at de har brændt de Folk til Aske, som satte sig op imod dem. De er kommet frem i Kraft af et Mirakel, ved at vinde det Slag, som der var tusind mod én Chance for, at de vilde tabe. De er kommet frem, fordi de er de krigsmærkede Kæmper, som Carlyle taler om, og som ikke vil lade sig holde nede. Og det er det, jeg maa gøre: Jeg maa opnaa det umulige“

„ Jamen, hvis det nu glipper for dig? Du maa jo dog ogsaa tænke paa mig, Martin!“

„ Hvis det glipper for mig!“ Han betragtede hende et Øjeblik, som om den Tanke, hun her havde udtalt, var saa rent ufattelig. Saa kom der et forstaaende Glimt i hans Øjne. „Hvis det glipper, saa vil jeg blive Redaktør, og du vil blive Redaktørfrue.“

Hun rynkede Panden, for hun billigede ikke hans Forsøg paa at slaa det hele hen i Spøg, og hun saá saa sød og indtagende ud med sin rynkede Pande, at han slyngede Armene om hende og kyssede Rynkerne bort.

„ Saa, nu kan det være nok!“ sagde hun og frigjorde sig med en Villieanspændelse for den Fortryllelse, som hans Styrke altid øvede over hende. „Jeg har talt med Fader og Moder. Jeg har aldrig før optraadt saa bestemt overfor dem. Jeg forlangte, at de skulde høre paa mig, og jeg var en meget opsætsig Datter. De er imod dig, det véd du godt, men jeg forsikrer dem atter og atter om min store Kærlighed til dig, og til sidst sagde Fader, at hvis du vilde, kunde du begynde paa hans Kontor med det samme. Og saa sagde han ogsaa af sig selv, at han straks vilde give dig saa stor Løn, at vi kunde gifte os og faa et lille Hus et eller andet Sted. Og det synes jeg er forfærdelig pænt af ham — gør du ikke ogsaa?“

Martin greb, med nagende Fortvivlelse i Hjertet, rent mekanisk ned i Lommen efter Tobak og Papir — som ikke længer fandtes dèr — for at rulle en Cigaret, og han fremstammede en uartikuleret Bemærkning, hvorpaa Ruth fortsatte:

„ Ja, jeg vil sige dig ganske ærligt — men du maa ikke blive krænket over det — hvordan hans Stilling er overfor dig. Han synes ikke om dine radikale Anskuelser, og han har den Opfattelse, at du er doven. Selvfølgelig véd jeg godt, at du ikke er det. Jeg véd, at du arbejder haardt!“

Hvor haardt havde selv hun ingen Anelse om, var Martins Tanke.

„ Naa ja,“ sagde han, „hvad nu angaar mine Anskuelser? Synes du ogsaa, de er saa særlig radikale?“

Han tvang hende til at se paa sig, medens han ventede paa Svaret.

„ Ja, jeg synes, de er meget — naa ja, meget foruroligende,“ svarede hun.

Han havde faaet sit Spørgsmaal besvaret, og det usigelige Graa, der var over hele Tilværelsen, forjog helt Mindet om det Forslag, hun havde gjort ham om at give sig til at arbejde. Og da hun nu var gaaet saa langt, som hun turde, vilde hun heller end gerne vente paa hans Svar, til hun atter kunde bringe det store Spørgsmaal paa Bane.

Hun behøvede ikke at vente ret længe. Martin havde selv et Spørgsmaal at gøre hende. Han vilde forvisse sig om, hvor megen Tro hun havde til ham, og inden Ugen var omme, var begge Spørgsmaal besvarede. Martin fremskyndede det selv ved at læse „Naar Solen beskæmmer —“ for hende.

„ Hvorfor bliver du ikke Journalist?“ spurgte hun, da han var færdig. „Du holder saa meget af at skrive, og jeg er vis paa, at du vilde komme frem og skabe dig et Navn. Der er Masser af store Specialkorrespondenter. De lønnes højt, og deres Felt er hele Verden. De sendes overalt — til Hjertet af Afrika, som Stanley blev det, til at interviewe Paven eller til at udforske det ukendte Thibet.“

„ Saa synes du altsaa ikke om min Afhandling?“ svarede han. „Du tror, at jeg har en Chance i Journalistik, men ingen i Literaturen?“

„ Nej, nej, jeg synes udmærket godt om den. Den lyder brillant. Men jeg er bange for, at den vil gaa over Hovedet paa de fleste af dine Læsere — i hvert Fald gaar den over Hovedet paa mig! Din videnskabelige Slang overstiger min Fatteevne. Du véd nok selv, min egen Ven, at du er meget yderliggaaende, og at det, som staar klart for dig, maaske ikke er saa forstaaeligt for alle os andre.“

„ Jeg kan tænke mig, at det er den filosofiske Slang, som generer dig,“ var alt, hvad han kunde sige.

Hele hans Væsen var tændt i Brand af Oplæsningen af den modneste Tanke, han endnu havde udtrykt, og hendes Dom ligefrem lammede ham.

„ Selv om det er aldrig saa daarligt gjort,“ trængte han ind paa hende, „saa maa du da kunne se, at der er noget i det — i selve Tanken, mener jeg.“

Hun rystede paa Hovedet.

„ Nej, det er saa forskelligt fra alt andet, hvad jeg har læst. Jeg læser Maeterlinck, og jeg forstaar ham —“

„ Ogsaa hans Mysticisme — forstaar du ogsaa den?“ faldt Martin hende i Talen.

„ Ja, men den Mysticisme, som du fremsætter, og som skal være et Angreb paa ham, den forstaar jeg ikke. Selvfølgelig, hvis man regner Originalitet —“

Han standsede hende med en utaalmodig Haandbevægelse, men han sagde ingenting. Saa pludselig gik det op for ham, at hun talte og havde talt i nogen Tid.

„ Naar alt kommer til alt, saa har det Skriveri været en Slags Legetøj for dig,“ sagde hun. „Og Martin — du har nu leget længe nok med Tilværelsen. Det er paa Tide, at du begynder at tage alvorligt fat paa Tilværelsen — paa vor Tilværelse, Martin. Hidtil har du udelukkende levet dit eget Liv.“

„ Du vil, at jeg skal begynde at arbejde?“ spurgte han.

„ Ja, Fader har tilbudt —“

„ Det véd jeg meget godt altsammen,“ faldt han hende i Talen, „men hvad jeg nu vil vide, er, om du har mistet din Tro paa mig eller ej?“

Hun trykkede hans Haand, og hendes Øjne stod fulde af Taarer.

„ Kun paa dit Skriveri, min egent“ indrømmede hun halvt hviskende.

„ Du har læst en Masse af, hvad jeg har skrevet,“ vedblev han haardt. „Hvad synes du om det? Er det fuldkommen haabløst? Hvordan er det i Sammenligning med andre Mænds Arbejde?“

„ Jamen, de sælger dog deres Arbejde, og det gør du — ikke.“

„ Det er ikke et Svar paa mit Spørgsmaal. Tror du slet ikke, at Literaturen er mit Kald?“

„ Ja, saa vil jeg da svare.“ Hun tog sig sammen med en Kraftanstrengelse. „Jeg tror ikke, du har Anlæg for at skrive. Tilgiv mig, min egen Ven! Du tvinger mig til at sige det, og du véd, at jeg véd mere om Literaturen end du.“

„ Ja, du har jo taget Eksamen ved Universitetet,“ sagde han eftertænksomt, „saa du maa selvfølgelig vide det.“

„ Men der er mere at sige,“ vedblev han efter en Pause, som var højst pinlig for dem begge. „Jeg véd, hvad der bor i mig. Ingen véd det saa godt som jeg selv. Der flammer en Glød i mig, og jeg maa udtrykke den i Vers, i Fortælling og Essays. Men det beder jeg dig ikke om at have Tro paa. Jeg beder dig ikke om at have Tro paa mig eller mit Skriveri. Hvad jeg beder dig om, er at elske mig og have Tro paa min Kærlighed.

For et Aar siden bad jeg om en Frist af to Aar, og det ene af de to Aar er endnu ikke udløbet. Og jeg tror, paa min Ære og ved selve min Sjæl, at jeg, inden Aaret er omme, vil have opnaaet, hvad jeg stiler efter. Husker du, hvad du sagde engang for længe siden, at man maatte udstaa sin Læretid, før man kunde blive Forfatter? Naa ja, nu har jeg altsaa udstaaet min Læretid. Jeg har presset den ned til det mindst mulige, og fordi jeg havde dig som mit endelige Maal, har jeg aldrig forsøgt at knibe ud. Véd du hvad, jeg har saamænd glemt, hvad det vil sige at sove rigtig trygt! For et Par Millioner Aar siden vidste jeg, hvad det vilde sige at faa al den Søvn, jeg trængte til, og at vaagne naturligt efter en rigtig god Søvn. Nu bliver jeg altid vækket af et Vækkeur. Jeg sætter Uret, eftersom jeg falder tidligt eller sent i Søvn, og det og saa at slukke Lampen er min sidste bevidste Handling.

Naar jeg begynder at føle mig søvnig, saa ombytter jeg den tunge Bog, jeg læser, med en lettere. Og naar jeg er ved at falde i Søvn over den, saa dunker jeg mig i Hovedet med Knoerne for at drive Søvnen paa Flugt. Jeg har læst en Historie om en Mand, der var bange for at sove — det er en af Kiplings Historier. Denne Mand havde indstillet en Spore paa den Maade, at hans nøgne Kød trykkede sig ind mod det skarpe Jern, hver Gang Ubevidstheden var ved at snige sig over ham. Naa, jeg har gjort det samme. Jeg ser paa Uret, og jeg bestemmer, at Sporen ikke skal fjernes før Midnat, før Klokken ét eller to eller tre. Og den Spore holder mig saa vaagen til den bestemte Tid. Den Spore har været min Sengekammerat i mange Maaneder. Jeg er kommet saa langt ud, at jeg betragter fem og en halv Times Søvn som en unødvendig Luksus. Jeg sover nu fire Timer. Jeg hungrer efter Søvn, og der er Tider, hvor jeg er helt svimmel af Mangel paa Søvn — — Tider, hvor Døden, med dens Hvile og Søvn staar for mig som noget absolut tillokkende.

Selvfølgelig er dette det rene Vrøvl. Det skyldes bare Nervøsitet og en overanstrengt Hjerne. Men Sagen er: Hvorfor har jeg gjort dette? For din Skyld. For at gøre min Læretid kortere. For at tvinge Anerkendelsen til at komme hurtigere. Og nu har jeg staaet min Tid i Lære. Jeg véd, hvordan jeg er udrustet. Jeg sværger dig til, at jeg lærer mere hver Maaned, end den almindelige Universitetsmand lærer paa et Aar. Jeg véd det, siger jeg dig. Men hvis jeg ikke var saa fortvivlende angst for, at du ikke skulde forstaa det, saa vilde jeg ikke sige det til dig. Jeg — praler ikke. Jeg maaler Resultaterne efter Bøgerne. Som vi nu staar, er dine Brødre uvidende Barbarer i Sammenligning med mig og de Kundskaber, jeg har fravristet Bøgerne i de Timer, da de sov. For længe siden ønskede jeg at blive berømt, men nu bryder jeg mig meget lidt om Berømmelse. Hvad jeg længes efter er dig, og jeg hungrer efter dig — mere end efter Mad, eller Klæder, eller Anerkendelse. Jeg har en Drøm om at lægge mit Hoved ind til dit Bryst og sove en hel Menneskealder igennem, og den Drøm vil gaa i Opfyldelse, inden der er gaaet et Aar.“

Hans Kraft slog imod hende som tunge Bølgeslag, og i det Øjeblik, da hans Villie satte sig op imod hendes, følte hun sig stærkest draget af ham. Den Kraft, som altid var strømmet hende i Møde fra ham, flammede i hans lidenskabelige Stemme, i hans lynende Øjne og i det Væld af Liv og Forstand, som løftede sig i ham. Og i det Øjeblik — men ogsaa kun et Øjeblik — var hun sig bevidst, at der var en Rift i hendes Sikkerhed — en Rift, hvorigennem hun saá den rigtige Martin, straalende og ukuelig, og ligesom Dyretæmmere nu og da maa føle Tvivl, saaledes var det, som om hun i Øjeblikket tvivlede om sin Evne til at tæmme denne vilde Menneskeaand.

„ Og endnu ét!“ vedblev han. „Du elsker mig — ja, men hvorfor elsker du mig? Det, som tvinger mig til at skrive, er netop det, som kalder paa din Kærlighed. Du elsker mig, fordi jeg er forskellig fra de Mænd, du har kendt, og som du kunde have elsket. Jeg er ikke skabt til Pulten og Regnskabsbogen, til smaat Forretningskævl eller Lovtrækkeri. Tving mig til at gøre den Slags Ting — gør mig som hine andre Mænd, sæt mig til at gøre det Arbejde, de gør, indaande den Luft, de indaander, udvikle de Synspunkter, de har udviklet, og du har ødelagt Forskellen, ødelagt mig, ødelagt det, du elsker. Mit Ønske om at skrive er det, som er Nerven i mit Væsen. Hvis jeg havde været en ren Jordklump, saa vilde jeg ikke have næret noget Ønske om at skrive, og heller ikke vilde du have ønsket at gøre mig til din Ægtefælle.“

„ Men du glemmer noget!“ afbrød hun, idet en Parallel dukkede op i hendes hastigt virkende Hjerne. „Der har været excentriske Opfindere, som har ladet deres Familier sulte, medens de stræbte efter Kimærer som evig Bevægelse. Selvfølgelig elskede deres Koner dem og led med dem og for dem, ikke paa Grund af, men paa Trods af deres Tro paa evig Bevægelse.“

„ Ja, det er sandt! lød Svaret. „Men der har ogsaa været Opfindere, som ikke var saa excentriske, og som sultede, medens de søgte at opfinde praktiske Ting, og der er da ogsaa Eksempler paa, at de har haft Held med sig. Det er i Virkeligheden ingenlunde det umulige, jeg søger —“

„ Du har selv kaldt det at opnaa det umulige,“ sagde hun.

„ Jeg talte rent figurligt. Jeg søger kun at gøre, hvad andre Mænd har gjort før mig — skrive og leve af mit Skriveri.“

Hendes Tavshed ansporede ham til at gaa videre.

„ For dig er altsaa mit Maal lige saa vel en Kimære som evig Bevægelse?“ spurgte han.

Han læste hendes Svar i det Tryk, hun gav hans Haand — det medynksfulde Tryk, som Moderhaanden giver det Barn, der lider ondt. Og for hende var han i dette Øjeblik som et Barn, der led ondt, han, denne Mand, som i sin Forblindelse søgte at opnaa det umulige.

Henimod Slutningen af Samtalen gjorde hun ham paa ny opmærksom paa, at Forældrene var imod deres Forbindelse.

„ Jamen, du elsker mig jo?“ spurgte han.

„ Det gør jeg! Det gør jeg!“ raabte hun.

,,Og jeg elsker dig, ikke dem, saa de kan jo ikke gøre mig noget ondt.“ Der var en triumferende Klang i hans Stemme. „For jeg tror paa din Kærlighed, og jeg er ikke bange for deres Uvillie. Alt her i Verden kan slaa fejl — blot ikke Kærlighed. Kærlighed kan ikke slaa fejl, hvis den da ikke er en Svækling, som snubler og segner om paa Vejen.“

XXXI KAPITEL

Martin havde ganske tilfældigt truffet sin Søster Gertrude paa Broadway, et Tilfælde, som paa én Gang voldte ham Glæde og Bekymring. Hun havde staaet og ventet paa en Sporvogn og havde set ham først, og hun havde straks lagt Mærke til det forsultne Udtryk i hans Ansigt og hans fortvivlede, forpinte Blik. I Virkeligheden var han ogsaa baade fortvivlet og forpint. Han kom lige fra et frugtesløst Besøg hos sin Pantelaaner, som han forgæves havde forsøgt at fravriste et yderligere Laan paa sin Cykle. Det var nu faldet ind med Efteraarsregn og Søle, saa Martin havde for nogen Tid siden sat sin Cykle og løst sit sorte Tøj hjem.

„De har jo det Sæt sorte Tøj,“ sagde Pantelaaneren, som vidste Besked med alle hans Ejendele. „De vil da ikke fortælle mig, at De har gaaet hen og pantsat det hos den Jøde Lipka! For hvis De har det —“

Manden havde set helt truende ud, og Martin havde skyndt sig at svare:

„Nej, nej, jeg har det endnu. Men jeg er nødt til at beholde det — til Forretnings visit.“

„Det er godt!“ havde den formildede Aagerkarl svaret. „Men jeg maa have det sorte Sæt, før jeg kan lade Dem faa flere Penge. De tror vel ikke, at jeg driver Forretning for min Fornøjelses Skyld!“

„Jamen, det er en Cykle til fyrretyve Dollars, og i god Stand,“ havde Martin indvendt. „Og De har kun givet mig syv Dollars paa den. Nej, ikke engang syv — seks femogtyve. De tog Renten paa Forhaand.“

„Hvis De vil have mere, saa kan De bringe mig det. sorte Sæt!“ havde Manden svaret, og Martin havde forladt den lille, beklumrede Hule, opfyldt af en saadan Fortvivlelse, at den afspejlede sig i hans Ansigt og vakte hans Søsters Medlidenhed.

De havde lige truffet hinanden, da Sporvognen kom. Der var en hel Flok Folk, som havde været ude at gøre Eftermiddagsindkøb og nu skulde hjem med den, men af den Maade, hvorpaa Martin greb sin Søster i Armen, da han hjalp hende op, gættede hun sig til, at han ikke vilde med. Hun vendte sig om paa Trinbrættet og saá ned paa ham, og der var noget i hans Ansigt, som atter rørte hendes Hjerte.

„Vil du ikke med?“ spurgte hun.

I næste Øjeblik stod hun ved Siden af ham paa Fortovet.

„Jeg gaar — det er da altid lidt Motion!“ forklarede han.

„Saa vil jeg følges med dig — et Stykke,“ erklærede hun. „Det kan maaske gøre mig helt godt. Jeg har ikke været rigtig kry i de sidste Dage.“

Martin saá paa hende, og hendes Udtalelse bekræftedes af hele hendes sjuskede Apparition, af den usunde Fedme, af de hængende Skuldre, af det trætte Ansigt med de slappe Linier og den tunge, uelastiske Gang — en sand Karrikatur af den Gang, som hører til et frit og lykkeligt Legeme.

„Du maa hellere blive her,“ sagde han, for hun maatte allerede gøre Holdt paa det første Hjørne. „Saa kan du tage med Sporvognen herfra.“

„Du godeste — om jeg ikke er træt allerede!“ stønnede hun. „Men jeg kan akkurat lige saa godt gaa som du med de Saaler. De er saa tynde, at du aldrig naar ud til North Oakland, uden at de gaar i Stykker.“

„Jeg har et Par bedre hjemme,“ lød Svaret.

„Kom hen og spis til Middag med os i Morgen,“ sagde hun pludselig, uden Forbindelse med det foregaaende. „Higginbotham er ikke hjemme i Morgen — han skal over til San Leandro i Forretninger.“

Martin rystede paa Hovedet, men han kunde ikke undertrykke det Glimt af Ulvehunger, som kom i hans Øjne ved at høre Tale om Middagsmad.

„Du har ikke en Skilling, Mart, og det er derfor, at du spadserer. Motion!“ Hun prøvede en haanlig Snusen, men det blev bare til en Snøften. „Lad mig nu se!“

Hun rodede rundt i sin Taske og stak ham et Femdollar-Stykke i Haanden. „Jeg tror, jeg glemte din sidste Fødselsdag, Mart,“ mumlede hun frygtsomt.

Martins Haand lukkede sig instinktmæssigt om Guldstykket. Han vidste i samme Nu, at han ikke burde tage imod det, og han kæmpede en haard Kamp med sig selv, før han kunde bestemme sig. Det lille Guldstykke betød Mad, Liv, Lys i Legeme og Hjerne, Kraft til at fortsætte med sit Skrivearbejde, og — ja, hvem kunde vide det? Skrive noget, som kunde indbringe mange Guldstykker. Manuskripterne til de to Essays, han lige havde skrevet, stod præget med Flammeskrift i hans Hjerne. Han saá dem ligge under Bordet, oven paa en Dynge af kasserede Manuskripter, som han ingen Frimærker havde til, og han saá deres Titler, ganske tydeligt som i det Øjeblik, da han havde skrevet dem — „Mystikens Ypperstepræster“ og „Skønhedens Vugge“. Han havde aldrig tilbudt dem til nogen, men de var saa godt Arbejde, som han endnu havde gjort i den Retning. Blot han dog havde Frimærker til dem! Saa kom Forvisningen om, at han i sidste Instans vilde vinde Sejr, atter op i ham, og den slog sig sammen med Sulten, indtil han med en rask Bevægelse stak Mønten i Lommen.

„Jeg skal nok betale dig tilbage, Gertrude, og det Hundredfold,“ fremstammede han, medens hans Strube trak sig sammen i Smerte, og hans Øjne duggedes. „Læg vel Mærke til mine Ord!“ udbrød han pludselig, med stor Selvsikkerhed. „Før Aaret er omme, vil jeg stikke dig et helt Hundrede af disse smaa, gule Drenge i Haanden. Jeg forlanger ikke, at du skal tro paa mig. Alt, hvad du har at gøre, er at vente og se, hvad det kan blive til.“

Og hun troede ham heller ikke. Hun følte sig helt trykket af sin egen Vantro, og da hun ikke kunde finde paa andet at sige, svarede hun:

„Jeg véd godt, at du er sulten, Mart! Det raaber jo ud af dig. Kom til Maaltiderne, naar som helst du vil. Jeg skal sende et af Børnene hen til dig for at fortælle, naar Higginbotham ikke er hjemme. Og Mart — —“

Han ventede, skønt han i sin inderste Sjæl godt vidste, hvad hun vilde sige.

„Synes du ikke, det er paa Tide, at du søger fast Arbejde?“

„Du tror altsaa ikke, jeg klarer den?“ spurgte han.

Hun rystede paa Hovedet.

„Der er ingen, der har Tro til mig, Gertrude, undtagen jeg selv.“ Der var lidenskabelig, oprørsk Klang i hans Stemme. „Jeg har gjort et godt Stykke Arbejde allerede, ja, et stort Arbejde, og før eller senere skal jeg nok faa det solgt.“

„Hvordan véd du, at det er godt?“

„Fordi — —“ Hans Stemme skælvede, medens hele det store Felt, der hed Literatur og Literaturhistorie, satte hans Hjerne i Svingninger og paapegede det haabløse i at forsøge at give Grunde for sin Tro. „Naa ja, fordi det er bedre end de nioghalvfems Procent af det, der kommer frem i Magasinerne.“

„Jeg vilde ønske, at du vilde være fornuftig!“ svarede hun forsigtigt, men med urokkelig Tro paa, at hun havde stillet den rette Diagnose med Hensyn til, hvad der var i Vejen med ham. „Ja, jeg vilde ønske, at du vilde være fornuftig,“ gentog hun, „og kom saa til Middag i Morgen.“

Efter at Martin havde hjulpet hende op i Sporvognen, skyndte han sig hen til et Postkontor og brugte tre af de fem Dollars til Frimærker, og da han senere paa Dagen, paa Vejen til Familien Morses Hus, gik ind paa Postkontoret for at faa en hel Mængde lange, omfangsrige Konvolutter vejet, anbragte han alle Frimærkerne paa dem, med Undtagelse af tre to-Cents Mærker.

Det blev en betydningsfuld Aften for Martin, for efter Middag traf han Russ Brissenden. Hvordan han var kommet dèr, hvem han var Ven med, eller hvori hans Bekendtskab med Familien bestod, det vidste Martin ikke, og han følte sig heller ikke fristet til at udspørge Ruth om ham. Hans første Indtryk af Brissenden var, at han saá ud som en blodfattig uansvarlig Person, og han skænkede ham ikke mange Tanker. En Time senere kom han til det Resultat, at Brissenden ogsaa var en Tølper, for han snusede rundt fra den ene Stue til den anden, stirrede paa Billederne eller stak Næsen ned i Bøger og Magasiner, som han tog op fra Bordet eller trak frem af Hylderne. Skønt han var fremmed i Huset, isolerede han sig snart fra det øvrige Selskab, gemte sig i en stor Lænestol og læste vedholdende i en tynd, lille Bog, som han havde halet op af Lommen. Medens han læste, lod han aandsfraværende Fingrene glide gennem sit Haar med en halvt kærtegnende Bevægelse. Martin lagde ikke mere Mærke til ham den Aften, undtagen engang, da han saá, hvorledes han, tilsyneladende med Held, sad og spøgede med nogle af de yngre Damer.

Det traf sig saadan, at Martin gik et Øjeblik senere end Brissenden, som han indhentede halvvejs nede ad Havegangen.

„Naa, er De ikke kommet længere?“ sagde Martin.

Den anden svarede med en gnaven Grynten, men kom saa hen paa Siden af ham. Martin gjorde ikke yderligere Forsøg paa at fortsætte Samtalen, og et Stykke gik de nu uden at sige et eneste Ord ved Siden af hinanden.

„Saadan et højtideligt gammelt Æsel!“

Dette Udfald kom saa pludseligt og heftigt, at Martin blev helt forskrækket. Han kunde ikke lade være at more sig over det, men samtidig følte han en stadig stigende Uvillie mod den anden.

„Hvad vil De i saadan et Hus?“ slyngede Brissenden ham pludselig i Ansigtet, efter at de igen havde gaaet en Stund uden at sige noget

„Ja, hvad vil De dèr?“ svarede Martin.

„Min Salighed om jeg véd det!“ lød Svaret. „Men det er i alt Fald første Gang, jeg har gjort mig skyldig i den Ubesindighed. Hver Dag har fireogtyve Timer, og jeg maa slaa dem ihjel paa den ene eller anden Maade. Lad os nu gaa ind og drikke et Glas med hinanden!“

„Ja, hvorfor ikke?“ svarede Martin.

I næste Øjeblik var han helt forbløffet over, at han saa hurtigt var gaaet ind paa den andens Forslag. Hjemme paa hans Bord laa flere Timers Lejlighedsarbejde, som skulde gøres, før han gik i Seng, og naar han kom i Seng, laa der et Bind af Weisman og ventede paa ham, for ikke at tale om Herbert Spencers Autobiografi, der for ham var saa fuld af Romantik som nogen spændende Roman. Hvorfor skulde han spilde sin Tid med denne Mand, som han slet ikke syntes om, tænkte han ved sig selv. Og alligevel var det hverken Manden eller Drikkevarerne, men snarere det, som stod i Forbindelse med Drikkevarerne — det stærkt oplyste Rum, Spejlene og den blændende Opstilling af Glas, de varme, glade Ansigter og den stærke Summen af Mandsstemmer. Det var det det var Mandsstemmerne, optimistiske Mænd, hvis hele Væsen bar Præg af, at det gik dem godt i Verden, Mænd, der brugte deres Penge til Drikkevarer som voksne Mandfolk. Han følte sig saa alene, det var det, der var i Vejen med ham, og det var derfor, han havde grebet Indbydelsen med saa stor Begærlighed. Med Undtagelse af den ene Gang, da han havde drukket et Glas Vin sammen med den portugisiske Købmand, havde han ikke været paa Værtshus, siden han var med Joe i Shelley Hot Springs. Aandelig Træthed bevirkede ikke en Trang til stærke Drikke, saadan som legemlig Træthed gjorde, og han havde ikke længtes efter det. Men lige i dette Øjeblik følte han en stærk Lyst til Drikkevarer — eller rettere, til den Atmosfære, hvori Drikkevarer serveredes. Saadan et Sted var „The Grotto“, hvor han og Brissenden sad og drev i magelige Læderstole og drak Whisky og Soda.

De talte sammen. De talte sammen om mange Ting og skiftedes til at bestille Whisky og Soda. Martin, som selv kunde taale en Masse, undrede sig over alt det, Brissenden kunde drikke, og hvert Øjeblik brød han af for at spekulere over de Ting, den anden sagde. Det varede ikke længe, før han kom til det Resultat, at Brissenden vidste Alverden, og han kom ogsaa til det Resultat, at det var den anden Mand med højt udviklet Intelligens, som han havde truffet. Men han lagde Mærke til, at Brissenden havde det, som Caldwell manglede — nemlig Glød, den Indsigt og Dømmekraft, der virkede som et Lynglimt, Geniets flammende Ubeherskethed. Det var det levende Sprog, han talte. Hans tynde Læber, der slog mod hinanden som Stempler i en Maskine, slyngede Sætninger ud, som sved og brændte; eller de tynde Læber lukkede sig kærtegnende om den paabegyndte Lyd, som de var ved at artikulere og dannede bløde, fløjlsagtige Sætninger af en sjælden Glød og Farvepragt, af en Skønhed, som ikke vilde slippe én, men gav Genlyd af al Livets Mystik og Uudgrundelighed; og saa igen var de tynde Læber som en Stridstrompet, hvorfra der lød skurrende, disharmoniske Toner, som om hele Verdensaltet var i Strid med sig selv, Sætninger, hvis Klang var saa ren som Klangen af Sølv, der var saa lysende som selve Stjernerummene, der kort og godt udtrykte Videnskabens sidste Ord og endda sagde noget mere — Digterens Ord, den oversanselige Sandhed, vigende og uden Ord, som fuldt ud kunde udtrykke den, men som dog fandt Udtryk i de skarpsindige og uhaandgribelige Bibetydninger af almindelige Ord. Paa Grund af sin vidunderlige Synsevne saá han forbi det erfaringsmæssiges yderste Forposter, hvor der ikke fandtes Sprog til at klæde Beretningen i, men alligevel var det, som om han, ved Talens gyldne Mirakel, iklædte kendte Ord ukendte Betydninger og derved til Martins Bevidsthed bragte Bud om noget, som ikke kunde meddeles til almindelige Sjæle.

Martin glemte sit første ubehagelige Indtryk af ham. Her var det bedste, som Bøgerne havde at byde, og det var ved at gaa i Opfyldelse. Her var en Intelligens, der samtidig var en levende Mand, som han kunde se op til. „Jeg ligger i Støvet for dine Fødder,“ gentog Martin for sig selv, den ene Gang efter den anden.

„De har studeret Biologi,“ sagde han højt.

Til hans Forbavselse rystede Brissenden paa Hovedet.

„Jamen, De fremsætter Sandheder, som kun støtter sig paa Biologien,“ vedblev Martin, og den anden beærede ham med en uforstaaende Stirren. „Deres Slutninger falder i Traad med de Bøger, som De maa have læst.“

„Det er jeg glad ved at høre!“ lød Svaret. „At den Smule tilfældig Viden, jeg har, kan hjælpe mig til at skyde Genvej til Sandheden, er højst beroligende. Hvad mig selv angaar, saa gør jeg mig aldrig den Ulejlighed at søge at finde ud af, om jeg har Ret eller Uret. Men det er i hvert Fald fuldstændig værdiløst. Menneskene kan aldrig kende de yderste Sandheder.“

„De er en Discipel af Spencer!“ raabte Martin triumferende.

„Jeg har ikke læst ham, siden jeg blev voksen, og alt, hvad jeg læste den Gang, var hans „Opdragelse“.“

„Jeg vilde ønske, at jeg kunde samle Kundskaber paa en saa tilfældig Maade,“ udbrød Martin en halv Time senere — han havde anstillet en indgaaende Analyse af Brissendens aandelige Habitus. „De er en ren Dogmatiker, og det er det, der gør det saa vidunderligt. De fremsætter dogmatisk de sidste Kendsgerninger, som Videnskaben kun har kunnet naa frem til ved a posteriori Ræsonnementer. De drager uden Anstrengelse de rigtige Slutninger. Ja, De forstaar sandelig at skyde Genvej! Ved Hjælp af en Proces, som staar langt over den almindelige Forstandsproces, føler De Dem frem til Sandheden.“

„Ja, det var det, som i gamle Dage generede Fader Joseph og Broder Dutton,“ svarede Brissenden. „Aa nej,“ tilføjede han, „jeg er ikke noget som helst. Det var blot Skæbnen, der ordnede det saadan, at jeg kom til et katolsk Kollegium og fik min Uddannelse. Men hvor har De lært alt det, De véd?“

Og medens Martin fortalte ham det, var han travlt beskæftiget med at undersøge Brissenden, en Undersøgelse, som strakte sig fra hans lange, magre, aristokratiske Ansigt og skraa Skuldre til Overfrakken paa Stolen, hvis Lommer posede ud, som om de var propfulde af Bøger. Brissendens Ansigt og lange, smalle Hænder var brunede af Solen, ubegribeligt brunede, syntes Martin. Denne Solbrændthed generede ham. Det var klart, at Brissenden ikke var noget Friluftsmenneske. Men hvordan havde han da baaret sig ad med at blive saa medtaget af Solen? Der var noget sygeligt og uhyggeligt ved den Solbrændthed, tænkte Martin, da han igen begyndte at studere Ansigtet, der var smalt, med fremspringende Kindben, dybe Hulninger i Kinderne og en Næse saa fint krummet, som Martin næsten aldrig før havde set. Der var ikke noget mærkeligt ved selve Øjnenes Form — de var hverken store eller smaa — og de havde en ubestemmelig brun Farve, men der ulmede en Glød i dem, eller rettere, der var et Udtryk i dem, som var saa underlig dobbelt og selvmodsigende. Trodsige, ukuelige, endog usædvanlig haarde, vakte de paa samme Tid Martins Medlidenhed. Han greb sig i at ynke ham, han vidste ikke selv hvorfor, skønt han snart skulde faa det at vide.

„Aa, jeg har Lungesvindsot,“ sagde Brissenden i Forbigaaende et Øjeblik efter — han havde allerede tidligere sagt, at han kom lige fra Arizona. „Jeg har været dernede et Par Aar og levet paa Klimaet.“

„Er De ikke bange for at vove Dem herop i dette Klima?“

„Bange?“

Han lagde ikke særlig Eftertryk paa Ordet, men der var et Udtryk i det asketiske Ansigt, som fortalte Martin, at der ikke var den Ting paa Jorden, som Ejermanden var bange for. Han kneb Øjnene sammen, til de mindede om Ørneøjne, og Martin ligefrem snappede efter Vejret, da han lagde Mærke til Ørnenæbet med de udspilede Næsebor, trodsige, selvhævdende, aggressive. Det var storslaaet, sagde han til sig selv, og Blodet rullede hastigere gennem hans Aarer ved Synet. Men højt citerede han et Vers af Henley om den, der blev slaaet til Blods af Skæbnen og dog stadig er ukuet.

„Naa, saa De synes om Henley!“ sagde Brissenden, og Udtrykket i hans Ansigt skiftede hastigt til en uendelig Elskværdighed og Mildhed. „Ja, selvfølgelig — man kunde jo ikke vente sig andet af Dem. Henley er en modig Sjæl. Han hæver sig højt over Samtidens Rimsmede — Magasinernes Rimsmede — som en Gladiator hæver sig over en Flok Eunuker.“

„De synes ikke om Magasinerne!“ sagde Martin i en stilfærdig, bebrejdende Tone.

„Gør De?“ kom Svaret snerrende og med et Raseri, som gjorde Martin helt forskrækket.

„Jeg — jeg skriver — eller rettere, jeg prøver at skrive til Magasinerne,“ stammede han.

„Det er bedre!“ svarede den anden formildet. „De prøver at skrive, men De har ikke Held med Dem. Jeg respekterer og beundrer det, at De ikke har Held med Dem. Jeg véd godt, hvad De skriver. Det kan jeg se med et halvt Øje, og der er én Ingrediens i det, som holder det ude af Magasinerne. Det er Indhold, og Magasinerne har ingen Brug for den Vare. Hvad De vil have, er Sludder og Vrøvl, og Gud skal vide, at de faar det; men ikke af Dem!“

„Jeg er ikke hævet over Lejlighedsarbejde,“ indvendte Martin.

„Nej, tværtimod“ — Brissenden standsede og lod hovmodigt Blikket glide hen over alle de Ting ved Martins Person, som fortalte om Fattigdom — fra det slidte Slips og den flossede Flip til det fedtede Frakkeærme og den lille Rift paa den ene Manchet — og til sidst standsede han ved de indfaldne Kinder — „tværtimod er Lejlighedsarbejde hævet over Dem, saa højt, at De aldrig kan gøre Dem Haab om at naa det. Ja, Menneske, jeg kunde fornærme Dem ved at opfordre Dem til at gaa med ind og faa noget at spise!“

Martin følte, hvorledes Blodet mod hans Villie steg ham op i Kinderne, og Brissenden lo triumferende.

„En Mand, der er mæt, bliver ikke fornærmet over en saadan Indbydelse,“ sluttede han.

„De er en Djævel!“ udbrød Martin forbitret.

„Naa ja, jeg inviterede Dem nu ikke.“

„De turde ikke. “

„Aa, det véd jeg ikke. Jeg inviterer Dem nu.“ Brissenden rejste sig halvt op i Stolen, som om han straks vilde gaa ind i Restaurationen.

Martin knyttede Hænderne, og Blodet bankede ham i Tindingerne. Men saa pludselig brast han i Latter, en hjertelig, sund Latter. „Jeg vil indrømme, at De har faaet mig til at gøre mig rigtig godt til Nar, Brissenden. At jeg er sulten, og at De véd det, det er kun ganske almindelige Fænomener, og det er der ikke noget nedværdigende i. Ser De, jeg ler af Hjordens konventionelle lille Morallære, og saa kommer De forbi, siger mig en ubehagelig Sandhed, og straks er jeg en Slave af samme lille Morallære.“

„Ja, De blev fornærmet,“ bekræftede Brissenden.

„Det gjorde jeg for et Øjeblik siden. Det er én af Fordommene fra min tidlige Ungdom. I de Dage lærte jeg den Slags Ting, og de sætter deres Godtkøbsstempel paa alt, hvad jeg senere har lært.“

„Ja, lad os saa gaa ind og faa noget at spise.“

„Lad mig betale det her,“ svarede Martin og forsøgte at betale for den sidste Whisky og Soda med de Smaapenge, han havde tilovers af sine to Dollars, men alt, hvad han opnaaede, var, at, Brissenden truede Opvarteren til at lægge Pengene tilbage paa Bordet.

Med en Grimasse stak Martin dem i Lommen, og et Øjeblik følte han, hvorledes Brissenden venligt lagde sin Haand paa hans Skulder.

XXXII KAPITEL

Allerede næste Eftermiddag blev Maria opskræmt ved en ny Gæst til Martin. Men denne Gang tabte hun ikke Hovedet, for hun anbragte Brissenden i det Pragtstykke af Respektabilitet, som hun kaldte sin Dagligstue.

„Jeg haaber ikke, at De har noget imod, at jeg opsøger Dem?“ begyndte Brissenden.

„Nej, nej paa ingen Maade!“ sagde Martin og trykkede hans Haand, medens han henviste ham til Stuens eneste Stol og selv tog Plads paa Sengen. „Men hvordan kunde De vide, hvor jeg boede?“

„Jeg ringede til Familien Morse og talte med Frøkenen. Og her har De mig.“ Han halede i sin Frakkelomme og smed en tynd Bog paa Bordet. „Her er en Bog, skrevet af en Digter. Læs den og behold den.“ Og han fortsatte, da Martin begyndte at gøre Indvendinger: „Hvad skal jeg med Bøger? Jeg havde et nyt Anfald af Blodstyrtning i Morges. Har De Whisky? Nej, selvfølgelig. Vent et Øjeblik!“

Han var ude af Stuen i samme Øjeblik, og medens Martin saá den høje Skikkelse gaa ned ad Trappen ud til Gaden, lagde han, med et Stik i Hjertet, Mærke til Skuldrene, som én Gang havde været brede, men som nu bøjede sig ind over den sammenfaldne Ruin af et Bryst. Martin fik fat i to Vandglas og begyndte at læse i det lille Bind Digte, Henry Vaugham Marlows sidste Samling.

„Ingen skotsk Whisky!“ meddelte Brissenden, da han kom tilbage. „Den Bandit fører kun amerikansk Whisky. Men her er nu en Pot af den.“

„Jeg vil sende et af Børnene ud efter Citroner, saa kan vi lave os en Toddy,“ tilbød Martin. „Gud véd, hvad en Bog af den Art indbringer Marlow?“ vedblev han og holdt den omtalte Bog i Vejret.

„Muligvis halvtreds Dollars,“ lød Svaret, „skønt han maa anse sig selv for heldig, hvis han ikke sætter til paa den, eller hvis han overhovedet kan narre en Forlægger til at udgive den.“

„Saa mener De altsaa ikke, at man kan tjene sit Brød som Forfatter?“

Martins Stemme og Ansigt viste, hvor nedslaaet han følte sig.

„Nej, selvfølgelig kan man ikke det! Det maa være en god Nar, som tror, at man kan det. Hvis man vil lave Rimerier, ja — men ellers, nej! Véd De, hvordan Vaugham Marlow tjener sit Brød? Ved at undervise i en Eksamensterpeanstalt for Drenge nede i Pennsylvanien, og af alle Bestillinger maa det være den værste. Jeg vilde ikke bytte Plads med ham, om han saa havde halvtreds Aar at leve i. Og dog hæver hans Arbejde sig langt over de samtidige Versemageres. Ja, og se saa den Kritik, han faar! Fanden staa i dem, alle de forbandede Smaapuslinger!“

„Der skrives alt for meget af de Mænd, som ikke kan skrive, om de Mænd, som virkelig kan det,“ indrømmede Martin. „Ja, jeg er ligefrem forfærdet over alt det Sludder, som skrives om Stevenson og hans Arbejde.“

„Det er en Flok Dæmoner og Harpyer!“ udbrød Brissenden vredt, med sammenbidte Tænder. „Ja, jeg kender Ynglen — dèr gaar de og hakker i ham, analyserer ham og maaler ham —“

„Jeg har en Gang skrevet en lille Artikel om dem Kritikerne, eller rettere Bladkritikerne.“

„Lad mig se den!“ sagde Brissenden ivrigt.

Martin gravede en Kopi af „Stjernestøv“ frem, og medens Brissenden læste den, lo han flere Gange højt, gned sig i Hænderne og glemte at nippe til sin Toddy.

„Det forekommer mig, at De selv er et Gran Stjernestøv, der er blevet kastet ud i en Verden af hætteklædte Dværge, som ikke kan se,“ bemærkede han, da han var færdig med Afhandlingen. „Selvfølgelig tog det første Magasin den Artikel med Kyshaand.“

Martin saá efter i sin Manuskriptbog.

„Det har været tilbudt syvogtyve Magasiner.“

Brissenden forsøgte en lang og hjertelig Latter, men blev afbrudt af et voldsomt Hosteanfald.

„Hør, De vil da vel ikke fortælle mig, at De ikke har forsøgt Dem med Poesi!“ stønnede han. „Lad mig se nogle af Deres Digte!“

„De maa ikke læse dem nu!“ bad Martin. „Jeg vil gerne tale med Dem. Jeg skal pakke det sammen, saa De kan tage det med hjem.“

Brissenden gik med „Kærligheds-Cyclus“ og „Perien og Perlen“, men næste Dag kom han tilbage til Martin og sagde:

„Lad mig faa mere.“

Han forsikrede ikke blot Martin om, at han var Digter, men Martin fik ogsaa at vide, at Brissenden selv var det. Han var helt betaget af den andens Arbejde og var forbavset over, at han ikke havde gjort Forsøg paa at udgive det.

„Fanden staa i alle de Papirer!“ lød Brissendens Svar, da Martin tilbød at sælge hans Arbejde for ham. „Elsk Skønheden for dens egen Skyld,“ tilføjede han, „og lad Magasinerne passe sig selv. Gaa tilbage til Søen, Martin Eden — det er mit Raad til Dem! Hvad vil De her i disse syge og raadne Byer, hvor nesker klumper sig sammen? De skærer Halsen over paa Dem selv, hver Dag De spilder paa at gøre Skønheden til en Skøge, som skal trælle for Magasinerne med deres taabelige Behov. Hvad var det, De sagde forleden Dag: Mennesket, den sidste Døgnflue? Hvad vil De med Berømmelse? De er alt for ligefrem, alt for primitiv og efter min Mening alt for fornuftig til at trives ved det Vrøvl! Jeg haaber, at De aldrig sælger en eneste Linie til Magasinerne. Skønheden er den eneste Herre, man kan tjene. Tjen den, og lad Mængden gaa Fanden i Vold! Succes! Det er ikke det, som De opnaar, der skaffer Dem Glæde, men selve det at gøre Tingen. Det behøver De ikke at fortælle mig. Jeg véd det. De véd det. Skønheden gør ondt paa Dem. Den er en evig Pine i Dem, et Saar, som ikke kan helbredes, en Flammekniv. Hvorfor gaa og lege med de Magasiner? Lad Skønheden være Deres Formaal. Hvorfor mønte Skønheden ud i Guld? Naa ja, det kan De jo nu for Resten ikke, saa det er ingen Nytte til, at jeg gaar og taber Hovedet over det De kan læse Magasinerne i tusind Aar uden at finde Stof, som opvejer en eneste Linie af Keats. Lad Berømmelsen og Pengene skøtte sig selv, tag Hyre paa et Skib den Dag i Morgen og gaa tilbage til Søen.“

„Ikke for Berømmelsens, men for Kærlighedens Skyld!“ sagde Martin leende. „Det lader ikke til, at Kærligheden har nogen Plads i Deres Verdensalt, men for mig er Skønheden Kærlighedens Tjenerinde.“

Brissenden saá medynksfuldt og beundrende paa ham. „De er saa ung, lille Martin, saa umaadelig ung! De vil flyve højt, men Deres Vinger er af det tyndeste Flor, og det Støv, som hviler paa dem, er i de fineste Farver. De maa ikke svide dem — skønt De har selvfølgelig allerede svedet dem. Der maa selvfølgelig et forklaret Skørt til for at forklare den „Kærligheds-Cyclus“ — det er det skændige ved det hele.“

„Det forklarer Kærligheden saa vel som Skørtet,“ sagde Martin leende.

„Vanviddets Filosofi!“ lød Svaret. „Det har jeg forsikret mig selv om, naar jeg vandrer rundt i Hashish-Drømme. Men tag Dem i Agt! Disse Byer med de gode Borgere vil dræbe Dem. Se paa den Handelshule, hvor jeg traf Dem. Man kan umuligt bevare sin sunde Forstand i en saadan Atmosfære. Den er nedværdigende. Der er ikke én af dem, som ikke trækker ned, Mand eller Kvinde — —“

Han brød pludselig af og saá vist paa Martin. Som i et Nu havde han gættet sig til Situationen, og der kom et forskrækket, grundende Udtryk i hans Ansigt.

„Og De har virkelig skrevet den vældige „Kærligheds-Cyclus“ til hende — det blege, fortørrede Kvindemenneske!“

I næste Øjeblik havde Martins højre Haand med et kvælende Tag grebet om Brissendens Strube, og han rystede ham, til Tænderne klaprede i Munden paa ham. Men Martin, som saá ham ind i Øjnene, saá ingen Angst i dem — intet uden en nysgerrig og drillende Djævel. Saa kom han atter til Besindelse, og han smed Brissenden over mod Sengen, medens han samtidig slap sit Tag i hans Strube.

Brissenden stønnede og gispede af Smerte i saa meget som et Minut, og saa begyndte han at le højt.

„De vilde have gjort mig til Deres Skyldner i al Evighed, hvis De havde slukket Flammen i mig,“ sagde han.

„Mine Nerver er i en forfærdelig Forfatning i denne Tid!“ sagde Martin undskyldende. „Jeg haaber ikke, jeg har gjort Dem Fortræd! Lad mig lave Dem en ny Toddy.“

„Aa, De unge Græker!“ vedblev Brissenden. „Jeg gad vidst, om De nu ogsaa skønner tilstrækkeligt paa Deres Legeme! De er Satans stærk. De er en ung Panther, en ung Løveunge. Naa ja, selvfølgelig maa De betale for de Kræfter.“

„Hvad mener De?“ spurgte Martin nysgerrigt, medens han rakte ham et Glas. „Saa drik nu det, og lad os ikke tænke mere paa den Ting!“

„Fordi — — Brissenden nippede velbehageligt til sin Toddy og smilede. „Fordi Kvinderne vil plage Dem — plage Dem, til De dør, som de allerede har plaget Dem — hvis ikke er jeg født i Gaar. Det kan ikke nytte, at De prøver paa at kvæle mig, for jeg vil nu have Lov til at sige min Mening. Dette er selvfølgelig Deres første Drengeforelskelse, men for Skønhedens Skyld maa De have lidt bedre Smag næste Gang. Hvad i Himlens Navn vil De med en af Bourgeoisiets Døtre? Lad dem være. Find Dem en stor, ligeglad Kvinde, som i flammende Overmod ler ad Livet, spotter over Døden og elsker én, saa længe hun kan. Der findes den Slags Kvinder, og de vil være lige saa parate til at elske Dem som et af de krysteragtige Produkter af en skærmet Bourgeoisitilværelse?“

„Krysteragtige?“ protesterede Martin.

„Ja, akkurat — krysteragtige Væsener, som sidder og pjatter op om den lille Morallære, som er blevet pjattet ind i dem, og er bange for at leve Livet. De vil nok elske Dem, Martin, men de vil elske deres egen lille Morallære endnu højere. Hvad De trænger til, er en straalende Kasten sig ud i Livet, de store, frie Sjæle, de flammende Sommerfugle og ikke de smaa, graa Møl. Aa, De vil ogsaa blive træt af dem, af alle kvindelige Væsener, hvis De er saa uheldig at leve længe nok. Men De vil ikke komme til at leve ret længe. De vil ikke vende tilbage til Deres Skibe og Søen, og derfor vil De blive ved at drive rundt i disse Pesthuler af Byer, til Deres Ben raadner op, og saa vil De dø.“

„De kan selvfølgelig prædike for mig, men De kan ikke snakke mig fra min Mening,“ sagde Martin. „Og naar alt kommer til alt, saa besidder De kun den Visdom, som ligger i Deres Temperament, og den Visdom, som ligger i mit Temperament, er lige saa uangribelig som Deres.“

De var nu uenige om Kærlighed, om Magasinerne, om mange Ting, men de syntes om hinanden, og for Martins Vedkommende var det i alt Fald en virkelig dyb Sympati. Dag efter Dag var de sammen, selv om det saa kun var den ene Time, som de tilbragte i Martins lille, beklumrede Rum. Brissenden kom aldrig uden en Flaske Whisky, og naar de spiste til Middag i Byen, drak han uvægerlig Whisky og Soda under hele Maaltidet. Han betalte altid for dem begge to, og det var gennem ham, at Martin blev bekendt med forskellige Raffinementer vedrørende Mad og Drikke, smagte sin første Champagne og stiftede Bekendtskab med Rhinskvin.

Men Brissenden blev stadig ved at være ham en Gaade. Han havde et Ansigt som en Asket, og dog var han ærligt og redeligt en Epikuræer. Han var ikke bange for at dø, bitter og kynisk i alt, hvad der hørte Livet til, og dog elskede han det, døende som han var, til sidste Atom. Han var besat af en sand Lidenskab for at leve, for at søge nervepirrende Oplevelser, og for at opnaa disse rige, nervepirrende Fornemmelser havde han gjort mange sære Ting. Som han fortalte Martin, havde han engang gaaet tre Dage uden Vand, havde gjort det med fuldt Overlæg for at føle den vidunderlige Fryd, som det maatte være at faa en saadan Tørst slukket. Hvem og hvad han var, fik Martin aldrig at vide. Han var en Mand uden Fortid, hvis overhængende Fremtid var Graven, og hvis Nutid var en nagende, feberagtig Trang til at leve.

XXXIII KAPITEL

Der var efterhaanden kommet noget haabløst over den Kamp, Martin kæmpede. Hvor økonomisk han end var, opvejede Indtægten af hans Lejlighedsarbejde ikke hans Udgifter. Da Taksigelsesdagen kom, havde han pantsat sit sorte Tøj og kunde følgelig ikke modtage Familien Morses Indbydelse til at spise til Middag hos dem. Hans Grund til ikke at komme bedrøvede Ruth, og hendes Bedrøvelse havde den Virkning paa ham, at han blev helt desperat. Han sagde, at han nok skulde komme alligevel; at han vilde tage over til Transcontinentals Kontor, inddrive de fem Dollars, som Bladet skyldte ham, og løse sine Klæder hjem.

Om Morgenen laante han ti Cents af Maria. Han vilde have foretrukket at laane dem af Brissenden, men dette uberegnelige Individ var helt forsvundet fra hans Synskreds. Der var gaaet to Uger, siden Martin havde set ham, og han pinte forgæves sin Hjerne for at regne ud, hvad han kunde have fornærmet ham med. For de ti Cents kom Martin med Færgen over til San Francisco, og medens han spadserede op ad Market Street, spekulerede han paa, hvordan han skulde klare sig, saafremt han ikke fik Pengene. Han kunde ikke komme tilbage til Oakland, og han kendte ingen i San Francisco, som han kunde laane ti Cents af.

Døren ind til Transcontinentals Kontor stod paa Klem, og lige i det Øjeblik, da Martin vilde til at skubbe den op, blev han standset af højrøstet Tale indefra, og han hørte en Stemme udbryde:

„Jamen, det er ikke det, det drejer sig om, Hr. Ford!“ (Martin vidste fra sin Korrespondance med Bladet, at Redaktøren hed Ford). „Spørgsmaalet er, om De er bestemt paa at betale — betale i kontante Penge, mener jeg. Jeg interesserer mig ikke for Transcontinentals Udsigter og for, hvad De tænker Dem at gøre ud af det til næste Aar. Hvad jeg vil have, er Penge for mit Arbejde, lige med det samme, og jeg siger Dem, at Julenumret af Transcontinental ikke gaar i Trykken, før De staar med Pengene. Farvel! Naar De har Pengene, saa kan De komme til mig.“

Døren blev revet op, og den vrede Mand fo’r forbi Martin og ned ad Gangen, medens han hele Tiden mumlede Forbandelser og knyttede Hænderne. Martin bestemte sig til ikke at gaa ind med det samme, og han gik og drev en halv Time væk ude paa Gangen; saa skubbede han omsider Døren op og traadte ind. Det hele havde Nyhedens Interesse, for det var første Gang, han befandt sig paa et Redaktionskontor. Visitkort var aabenbart ingen Nødvendighed paa det Kontor, for Drengen gik ganske simpelt ind i det inderste Værelse og sagde, at der var en Mand, som vilde tale med Hr. Ford. Saa kom han tilbage, gjorde Tegn til Martin, som stod midt i Stuen, og førte ham ind i Redaktørens private Helligdom. Martins første Indtryk var, at der var et frygteligt Roderi i Stuen. Dernæst lagde han Mærke til en skægget, ungdommelig udseende Mand, som sad ved en amerikansk Skrivepult og saá nysgerrigt paa ham. Martin undrede sig over den Ro, som var udbredt over hans Ansigt. Det var klart, at Striden med Bogtrykkeren ikke havde forstyrret hans Sindsligevægt.

„Jeg — — — jeg er Martin Eden!“ begyndte Martin. „Og jeg vil have mine fem Dollars,“ havde han haft Lyst til at tilføje.

Men dette var den første Redaktør, han havde talt med, og under de Forhold vilde han ikke skræmme ham med det samme. Til hans store Forbavselse sprang Hr. Ford imidlertid op fra sin Stol med et fornøjet: „Nej, er De virkelig?“ og i næste Øjeblik stod han og rystede Martins Haand med overstrømmende Venlighed.

„Jeg kan ikke sige Dem, hvor glad jeg er ved at træffe Dem, Hr. Eden! Jeg har saa tit spekuleret paa, hvordan De saá ud!“

Han trak sig lidt tilbage og lod sine straalende Øjne løbe hen over Martins næstbedste Sæt Tøj, som ogsaa var hans daarligste og saa laset, at der ikke var mere at stille op med det, skønt Benklæderne bar Spor af den omhyggeligt pressede Fold, som Martin havde givet dem med Marias Strygejern.

„Men jeg maa tilstaa, at jeg havde tænkt mig Dem langt ældre. Der var saa megen Kraft og Bredde i Deres Historie, saa megen Modenhed og Dybde! Ja, det var et Mesterværk, den Historie! Jeg vidste det, saa snart jeg havde læst den første halve Snes Linier. Véd De, hvordan jeg først læste dem? Men nej, lad mig først præsentere Dem for Bladets Medarbejdere!“

Stadig talende førte Ford ham ind i det fælles Kontor, hvor han præsenterede ham for Medredaktøren, Hr. White, en spinkel, svageligt udseende Mand, hvis Haand var mærkværdig kold, som om han frøs, og hvis Kindskæg var sparsomt og meget blødt.

„Og det er Hr. Ends — Hr. Eden! Hr. Ends er vor Forretningsfører, forstaar De!“

Et Øjeblik efter stod Martin og gav Haanden til en skaldet Mand med et arrigt Blik og et Ansigt, som saá ret ungdommeligt ud, for saa vidt man kunde se det, for det meste af det var dækket af et snehvidt Skæg, meget omhyggeligt klippet — af hans Kone, som besørgede det Stykke Arbejde om Søndagen, ved hvilken Lejlighed hun ogsaa barberede den bageste Del af hans Hals.

De tre Mænd omringede Martin, og de snakkede alle tre paa én Gang og udtalte deres Beundring, indtil Martin havde en Følelse af, at det for dem blot gjaldt om at faa det mest mulige sagt paa den kortest mulige Tid.

„Vi har tit undret os over, at vi ikke saá Dem!“ sagde White.

„Jeg havde ikke Penge til Sporvognen, og jeg lever paa den anden Side af Bugten,“ svarede Martin uden Omsvøb, i den Tanke, at han vilde vise dem, hvor haardt han trængte til Penge.

„Men for Resten,“ tænkte han ved sig selv, „saa maa jo mine stolte Pjalter i sig selv være tilstrækkelig talende Vidnesbyrd om min Trang!“ Atter og atter, hver Gang der frembød sig en Lejlighed, hentydede han til, hvad der var Formaalet med hans Besøg. Men hans Beundrere vendte det døve Øre til. De sang hans Pris, fortalte ham, hvad de fra første Færd havde syntes om hans Historie, hvad de bagefter havde syntes, hvad deres Koner og Familier havde syntes, men de hentydede ikke med et eneste Ord til, at de havde til Hensigt at betale ham for den.

„Fik jeg Dem fortalt, hvordan jeg første Gang læste Deres Historie?“ sagde Redaktøren. „Nej, det er sandt, det gjorde jeg jo ikke. Jeg kom netop Vest paa fra New York, og da Toget stoppede i Ogden, kom Opvarteren paa den nye Strækning op i Toget med det sidste Nummer af Transcontinental.“

„Min Gud,“ tænkte Martin, „og De kan rejse i Pullmancar, medens jeg gaar og sulter, fordi jeg ikke kan faa de usle fem Dollars, De skylder mig!“ En Bølge af Vrede skyllede ind over ham. Den Uret, som Transcontinental havde gjort ham, antog kolossale Dimensioner, for han kunde ikke komme væk fra Mindet om alle de triste Maaneder med deres frugtesløse Længsler, med Sult og Savn, og den Sult, han i Øjeblikket følte, blev dobbelt nagende og mindede ham om, at han ikke havde spist noget siden den foregaaende Dag, — og saa endda ikke ret meget I dette Øjeblik saá han ligefrem rødt Disse Mennesker var ikke engang Røvere; de var lumske Tyve. Med Løgn og brudte Løfter havde de narret ham for hans Historie. Naa, han skulde nok vise dem noget andet! Og han fattede en stor Beslutning om, at han ikke vilde forlade Kontoret, før han fik sine Penge. Han huskede paa, at hvis han ikke fik dem, saa havde han ingen Udsigt til at komme tilbage til Oakland. Han betvang sin opbrusende Vrede, men ikke før det ulveagtige Udtryk i hans Ansigt havde jaget dem en alvorlig Skræk i Blodet.

De blev mere veltalende end nogen Sinde. Ford begyndte at fortælle om igen, hvordan han først havde læst „Klokkeringningen“, og Ends bestræbte sig samtidig for at meddele, hvor stor Pris hans Niéce satte paa „Klokkeringningen“ — den omtalte Nièce var Lærerinde i Alameda.

„Jeg skal sige Dem, hvorfor jeg kommer!“ sagde Martin til sidst. „Jeg kommer for at faa Betaling for den Historie, De allesammen synes saa godt om. Saa vidt jeg husker, lovede De mig fem Dollars, som skulde blive mig udbetalt, naar Historien var offentliggjort.“

Fords bevægelige Ansigt udtrykte umiddelbar og velvillig Tilslutning til Martins sidste Bemærkning, og han greb ned i sin Lomme, men vendte sig derpaa om imod Ends og sagde, at han havde glemt sine Penge hjemme. Det var klart, at Ends ikke syntes om denne Henvendelse, og Martin saá, at det gav et Ryk i hans Arm, som om han vilde beskytte sin Bukselomme. Han vidste nu, at det var ham, der havde Pengene.

„Det gør mig virkelig meget ondt,“ sagde Ends, „men jeg betalte Bogtrykkeren for knap en Time siden, og han fik alle mine rede Penge. Det var letsindigt af mig at sejle saa nær til Vinden, men Bogtrykkerens Regning var ikke forfalden, og hans Anmodning om et Forskud allerede nu var ganske uventet.“

Begge Mænd saá forventningsfuldt paa White, men han lo og trak paa Skuldrene. Hans Samvittighed var i hvert Fald ren. Han havde tiltraadt Redaktionen af Transcontinental for at sætte sig ind i Magasin-Literatur, men i Stedet for havde han væsentlig faaet et Indblik i økonomiske Forhold. Transcontinental skyldte ham fire Maaneders Gage, og han vidste, at Bogtrykkerens Krav gik forud for Medredaktørens.

„Det er virkelig latterligt, Hr. Eden, at De skal overraske os i en saadan Situation!“ begyndte Ford, i en meget overlegen Tone. „Det er den rene Skødesløshed, forsikrer jeg Dem. Men nu skal jeg sige Dem, hvad vi vil gøre. Vi vil sende Dem en Anvisning straks i Morgen tidlig. De har jo Hr. Edens Adresse, ikke sandt, Ends?“

Jo, Ends havde Adressen, og han vilde sende ham Anvisningen straks næste Morgen. Martins Kendskab til Banker og Anvisninger var meget ringe, men han kunde ikke indse, hvorfor de ikke akkurat lige saa godt kunde give ham Anvisningen den ene Dag som den anden.

„Saa er vi altsaa enige om det, Hr. Eden! Vi sender Dem Anvisningen med Posten i Morgen,“ sagde Ford.

„Jamen, jeg skal bruge Pengene i Dag,“ svarede Martin med urokkelig Sindsro.

„Det er da ogsaa højst uheldigt — ja, blot De var kommet enhver anden Dag!“ begyndte Ford paa sin elskværdige Façon, men kun for at blive afbrudt af Ends,. der aabenbart var lige saa hidsig, som det arrige Udtryk i Øjnene lod formode.

„Redaktør Ford har allerede forklaret Dem Situationen,“ sagde han vredt, „og det har jeg jo ogsaa. Anvisningen skal blive sendt — —“

„Jamen, jeg har ogsaa forklaret Dem min Stilling!“ faldt Martin ham i Talen. „Og jeg har forklaret Dem, at jeg maa have Pengene i Dag.“

Forretningsførerens gnavne Væsen havde faaet Martins Blod i Kog, og han holdt godt Øje med ham, for han havde gættet sig til, at det var i samme Herres Lomme, at Transcontinentals kontante Pengebeholdning beroede.

„Det er da ogsaa en stor Skam —“ begyndte Ford.

Ends gjorde en utaalmodig Bevægelse og vendte sig om for at forlade Kontoret. I samme Øjeblik sprang Martin løs paa ham og greb ham i Struben med den ene Haand, paa en saadan Maade, at det snehvide Skæg, der stadig saá lige sirligt ud, strittede op mod Loftet i en Vinkel paa femogfyrretyve Grader, og White og Ford saá med Forfærdelse deres Forretningsfører blive rystet, ligesom man ryster et Skindtæppe.

„Op med Sylene, ærværdige Blodsuger overfor unge Talenter!“ opmuntrede Martin ham. „Op med Sylene, eller jeg skal ryste dem ud af dig, om det saa bliver i lutter ti-Cents Stykker.“ Saa vendte han sig om mod de to forskrækkede Tilskuere: „Hold jer væk! Hvis I rører jer af Stedet, saa bliver det værst for jer selv!“

Ends var ved at kvæles, og det var først, da Grebet om hans Hals slappedes lidt, at han kunde vise sin Beredvillighed til at komme „frem med Sylene“. Men alt, hvad han kunde drive det til, selv efter gentagne Gange at have gravet ned i Lommen, var fire Dollars og femten Cents.

„Vend Lommen!“ kommanderede Martin.

Der faldt endnu et ti-Cents Stykke ud af den. Martin talte for anden Gang Udbyttet af sit Plyndringstogt for at være helt sikker i sin Sag.

„Nu De!“ raabte han til Ford. „Jeg mangler endnu femoghalvfjerds Cents.“

Ford ransagede uden Betænkning sine Lommer, og Resultatet var tres Cents.

„Er De nu ogsaa vis paa, at det er alt?“ spurgte Martin truende, idet han satte sig i Besiddelse af Pengene. „Hvad har De i Deres Vestelommer?“

Som Bevis paa, at det var fuldkommen ærligt Spil,, vendte Redaktøren sine Lommer. Der faldt et lille Stykke Karton ud af en af dem. Han tog det op, og var lige ved at stikke det tilbage i Lommen, da Martin udbrød:

„Hvad er det? En Billet til Færgen? Lad mig faa den. Den er ti Cents værd, og jeg har nu faaet fire Dollars og halvfems Cents, Billetten indbefattet. Saa skylder De mig endnu fem Cents.“

Han saá forbitret paa White og opdagede, at det skrøbeligt udseende Væsen stod i Begreb med at overrække ham et fem-Cents Stykke.

„Mange Tak“ sagde Martin henvendt til dem allesammen. „Og saa vil jeg byde Dem Farvel!“

„Røver!“ hvæsede Ends efter ham.

„Lumske Tyv!“ svarede Martin og smækkede Døren i efter sig.

Martin var stærkt oplivet, saa oplivet, at da han kom i Tanker om, at The Hornet skyldte ham femten Dollars for „Perien og Perlen“, bestemte han sig straks til at gaa hen og indkræve dem. Men The Hornet blev drevet af en Flok glatbarberede, raske unge Mænd, som ærligt og redelig var Fribyttere og plyndrede alt og alle, hverandre indbefattet. Der gik noget af Kontormøblerne i Løbet, men omsider lykkedes det da Redaktøren — en forhenværende Universitetsatlet — med Bistand af Forretningsføreren, en Annonceagent og Portneren at fjerne Martin fra Kontoret og fremskynde hans Nedfart ad den første Trappe.

„Kom igen, Hr. Eden — det vil altid glæde os at se Dem!“ lo de ned til ham fra Trappeafsatsen ovenfor.

Martin grinede, medens han samlede sig selv op.

„Pyh!“ mumlede han op til dem. „De Folk paa Transcontinental var nogle sølle Slapsvanse, men I deroppe er en Flok Mesterskabsbrydere.“

De hilste hans Ord med en ny Latter.

„Jeg maa sige, Hr. Eden,“ raabte Redaktøren ned til ham, „at af en Digter at være er De saamænd ikke daarlig. Maa jeg spørge, hvor De har lært det Trick?“

„Samme Sted som De har lært den halve Nelson,“ svarede Martin. „Men i hvert Fald faar De da et blaat Øje.“

„Jeg vil haabe, at Deres Hals ikke bliver alt for stiv,“ sagde Redaktøren velvillig bekymret. „Men hvad siger De til at gaa ud og drikke en Whisky paa den? Jeg mener selvfølgelig ikke Halsen, men vores lille Batalje.“

Og Røverne og den plyndrede drak sammen og blev i al Venskabelighed enige om, at Valpladsen tilhørte de stærke, og at de femten Dollars for „Perien og Perlen“ med Rette tilfaldt The Hornets redaktionelle Stab.

XXXIV KAPITEL

Arthur blev nede i Porten, medens Ruth kravlede op ad Marias stejle Trappe. Hun hørte Skrivemaskinens hurtige Klapren, og da Martin lukkede op for hende, var han paa den sidste Side af et Manuskript.

Hun var kommet for at faa bestemt Besked paa, om han saa kom til Middag hos dem Taksigelsesdagen, men før hun kunde bringe Emnet paa Bane, havde Martin styrtet sig ud i det, som han selv var saa optaget af.

„Lad mig læse det her for dig!“ sagde han, medens han tog Kopierne fra og ordnede Manuskriptet. „Det er mit sidste Arbejde, og det er meget forskelligt fra, hvad jeg ellers har lavet Det er saa helt anderledes, at jeg næsten er bange for det, og alligevel har jeg en lumsk Anelse om, at det er godt Nu skal du være Dommer. Det er en Historie fra Havaji. Jeg har kaldt den „Wiki-Wiki“.“

Skaberglæden havde kastet et varmt Skær over hans Ansigt, skønt Ruth rystede af Kulde i det kolde Værelse og havde følt sig slaaet af, hvor kolde hans Hænder var, da de hilste paa hinanden. Hun hørte opmærksomt paa ham, medens han læste, og skønt han fra Tid til anden kun havde set Misbilligelse i hendes Ansigt, spurgte han alligevel, da han var færdig med at læse:

„Naa, ærlig talt, hvad synes du saa?“

„Jeg — jeg véd ikke rigtig,“ svarede hun. „Tror du tror du, at du kan faa den Historie solgt?“

„Nej, det er jeg bange for, at jeg ikke kan!“ tilstod han. „Den er lidt for kraftig for Magasinerne. Men det er sandt — hvert eneste Ord.“

„Jamen, hvorfor vil du dog blive ved med at skrive den Slags Ting, naar du véd, at de ikke kan sælges?“ spurgte hun ubønhørligt. „Du skriver jo dog for at skaffe dig et Levebrød.“

„Ja, det er meget rigtigt, men den elendige Historie tog helt Magten fra mig. Jeg kunde ikke lade være at skrive den. Den ligefrem raabte paa at blive skrevet.“

„Jamen, den Figur, den Wiki-Wiki, hvorfor lader du ham tale saa plumpt? Det vil jo bare krænke Læserne, og det maa vel være det, der gør, at Redaktørerne ikke vil tage dit Arbejde.“

„Fordi den rigtige Wiki-Wiki vilde have talt paa den Maade.“

„Jamen, det er ikke smagfuldt.“

„Det er Livet,“ svarede han haardt. „Det er virkeligt. Det er sandt. Og jeg maa skrive om Livet, som jeg ser det.“

Hun svarede ikke, og et Øjeblik sad de nu uden at sige noget. Han kunde ikke forstaa hende, fordi han elskede hende, og hun kunde ikke forstaa ham, fordi han var saa stor, at han ragede op over hendes Horisont.

„Naa ja, saa har jeg altsaa faaet Pengene fra Transcontinental“ sagde han med et Forsøg paa at bringe Samtalen ind paa mindre farlige Emner. Han lo ved Tanken om den skæggede Trio, som han sidst havde set dem, efter at han havde brandskattet dem for fire Dollars og halvfems Cents, plus en Billet til Færgen.

„Saa kommer du altsaa!“ udbrød hun henrykt.

— „Det var det, jeg kom for at faa at vide.“

„Kommer?“ mumlede han i en aandsfraværende Tone. „Hvorhen?“

„Til Middag i Morgen, selvfølgelig! Du husker nok, at du sagde, du vilde løse dit Tøj hjem, hvis du fik de Penge.“

„Det havde jeg rent glemt!“ sagde han ydmygt. „Ser du, i Morges fik Opsynsmanden endelig fat i Marias to Køer og den lille Kalv, og — naa ja, saa traf det sig saa uheldigt, at Maria ingen Penge havde, og jeg maatte indløse hendes Køer for hende. Det var de fem Dollars, jeg fik fra Transcontinental, der spadserede i Mandens Lomme.“

„Saa vil du altsaa alligevel ikke komme?“

Han saá ned ad sine Klæder.

„Jeg kan ikke.“

Hendes blaa Øjne stod fulde af Taarer, Skuffelsens og Bebrejdelsens Taarer, men hun sagde ingenting.

„Til næste Aar inviterer jeg dig til Middag hos Delmonico,“ sagde han trøstende, „eller et eller andet Sted i London eller Paris, hvor du selv vil. Jeg véd det!“

„Jeg saá i Avisen for et Par Dage siden,“ sagde hun pludselig, „at der var blevet ansat et Par nye Folk i Postvæsenets Tjeneste. Du stod jo som Nummer Et, ikke sandt?“

Han maatte indrømme, at han havde modtaget Opfordringen, men at han havde afslaaet den. „Jeg følte mig saa sikker — føler mig saa sikker — paa mig selv,“ sluttede han. „Og om et Aar vil jeg tjene mere end en halv Snes Mænd under Postvæsenet. Ja, vent du bare!“

„Naa saadan!“ var alt, hvad hun sagde. Hun rejste sig og trak sine Handsker paa. „Jeg maa gaa, Martin. Arthur venter paa mig.“

Han tog hende i sine Arme og kyssede hende, men hun var en meget passiv Kæreste. Der var ingen Spændkraft i hendes Legeme, hun lagde ikke Armene omkring ham, og hendes Læber mødte hans uden det vante Tryk.

Hun var vred paa ham, sagde han til sig selv, da han havde fulgt hende ud. Men hvorfor? Det var selvfølgelig uheldigt, at Opsynsmanden havde hugget Marias Køer. Men det var kun en Skæbnens Tilskikkelse, som ingen kunde gøre noget ved. Heller ikke faldt det ham ind, at han kunde have gjort andet, end hvad han havde gjort. Jo, for Resten, han havde nu ikke handlet helt rigtigt, var hans næste Tanke, da han havde sagt Nej til Opfordringen fra Postvæsenet. Og hun havde ikke syntes om „Wiki-Wiki“.

Han vendte sig om, da han var naaet op paa det øverste Trin, for at møde Postbudet, som var ude paa sin Eftermiddagsrunde. Den gamle Følelse af feberagtig Forventning kom atter over ham, da han tog mod det lille Bundt lange Konvolutter. En af dem var ikke lang. Den var kort og tynd, og uden paa Konvolutten stod Adressen paa New York Outview. Han begyndte at rive Konvolutten op, men standsede saa. Det kunde ikke være en Meddelelse om, at de akcepterede et af hans Arbejder, for han havde ingen Manuskripter liggende hos det Magasin Maaske — hans Hjerte stod stille ved den vanvittige Tanke maaske vilde de bestille en Artikel hos ham, men i næste Øjeblik slog han denne Tanke hen som haabløs umulig.

Det var et kort, forretningsmæssigt Brev, undertegnet af den fungerende Redaktionssekretær, som ganske simpelt meddelte Martin, at de sendte ham et anonymt Brev, som de havde modtaget, og at han kunde være rolig for, at Outviews Redaktion under ingen Omstændigheder tog Hensyn til anonyme Skrivelser.

Det indlagte Brev var en klodset, haandtrykt Skrivelse. Det var et Sammensurium af ubeherskede Angreb paa Martin og en Paastand om, at han, den „saakaldte Martin Eden“, som gik og solgte Historier til Magasinerne, slet ikke var Forfatter, og at han i Virkeligheden bare stjal Historier fra gamle Magasiner, skrev dem af paa Maskine og udsendte dem som sine egne. Konvolutten bar Poststemplet „San Leandro“, og Martin behøvede ikke at tænke sig ret meget om for at vide, hvem Forfatteren var. Higginbothams Grammatik, Higginbothams Vendinger, Higginbothams aandelige Vridninger og Tankespring traadte tydeligt frem fra Ende til anden. I hver Linie saá Martin ikke de fine italienske Typer, men den plumpe Urtekræmmernæve, som tilhørte hans Svoger.

Men hvorfor, spurgte han forgæves sig selv. Hvad Fortræd havde han gjort Bernard Higginbotham? Det hele var saa fornuftstridigt, saa meningsløst ondt. Og i Løbet af Ugen blev fem-seks ligelydende Breve tilstillet Martin fra forskellige Redaktører i de østlige Stater. Det var umuligt at forklare det. Redaktørerne opførte sig for Resten meget pænt, syntes Martin. Han var dem ganske ubekendt, og dog var der et Par af dem, som havde været ligefrem forstaaende. Han saá, at det ondskabsfulde Forsøg paa at skade ham var mislykkedes. Hvis det overhovedet betød noget, saa maatte det snarere gøre Gavn, for der var da i hvert Fald en hel Del Redaktører, som var kommet til at lægge Mærke til hans Navn. En Dag, naar de læste et af de Manuskripter, han sendte dem, saa vilde de maaske mindes ham som den Mand, de havde modtaget en anonym Skrivelse om. Og maaske en saadan Erindring netop kunde faa deres Syn paa ham til at svinge en lille Smule i hans Favør?

Det var omkring ved den Tid, at Martin dalede svært i Marias Agtelse. En Morgen fandt han hende i Køkkenet, grædende og stønnende af Smerte, medens hun forgæves forsøgte at blive færdig med en stor Strygning. Han erklærede straks, at det var la grippe, gav hende en Dosis varm Whisky — Resterne; af de Flasker, som Brissenden havde bragt til Huse — og sendte hende i Seng. Men Maria var genstridig. Strygningen maatte besørges, paastod hun, og Tøjet maatte leveres samme Aften — ellers vilde der den følgende Dag ikke være Mad i Huset til de syv smaa, forsultne Silva’er.

Til sin største Forbavselse — og det var noget, som hun blev ved at fortælle lige til sin Dødsdag — saá hun Martin Eden gribe fat i Jernene og lægge en Pyntebluse paa Strygebrættet. Det var Kate Flanagans bedste Søndagsbluse, og hun var den mest fordringsfulde og bedst klædte Kvinde i Marias Verden. Endvidere havde Frøken Flanagan sendt særlige Instrukser om, at den omtalte Bluse skulde leveres samme Aften. Som alle Mennesker vidste, var hun Kæreste med John Collins, Grovsmeden, og som Maria underhaanden vidste, skulde Frøken Flanagan og han næste Dag ud til Golden Gate Park. Frugtesløst var Marias Forsøg paa at redde Klædningsstykket. Martin førte den vaklende Kvinde hen til en Stol, og derfra iagttog hun ham med store, runde Øjne. I en Fjerdedel af den Tid, som det vilde have taget hende, var Livet strøget færdigt, og strøget saa godt, som hun selv kunde have gjort, hvad Martin da ogsaa tvang hende til at indrømme.

„Jeg kunde arbejde endnu hurtigere,“ forklarede han, „hvis Jernene bare var noget varmere.“

Hun syntes, at de Jern, han svang, var langt varmere end dem, hun nogen Sinde havde vovet at bruge.

„De forstaar slet ikke at stænke,“ sagde han efter et Øjebliks Forløb. „Lad mig lære Dem at stænke. Der skal et vist Pres til. Pres det stænkede Tøj godt, hvis De vil stryge hurtigt.“

Han halede en Pakkasse frem fra Brændebunken i Kælderen, lavede et Bræt til den, og gjorde et Indhug i den Beholdning af gammelt Jern, som den Silvaske Ungdom samlede sammen til Kludekræmmeren. Han lagde nystænkede Klæder i Kassen, dækkede dem med Brættet og pressede dem ned med Jernet, og dermed var Apparatet færdigt og i Funktion.

„Se nu godt paa mig, Maria,“ sagde han, smed Frakke og Vest og greb et Jern, som var, hvad han kaldte „rigtig varmt“.

„Og da ham færdig med at stryge, ham vaske Uldtøj?“ som hun senere beskrev det. „Ham sige, Maria, De stort Fæhoved. Jeg vise Dem vaske Uldtøj, og ham vise mig. Ti Minutter ham lave Maskineri — en Tønde, en Hjulnav, to Stænger — saadan!“

Martin havde lært det Kneb af Joe i Shelley Hot Springs. Det gamle Hjulnav, som blev anbragt paa Enden af den opretstaaende Stang, udgjorde Stemplet. Dette blev saa igen gjort fast til en anden Stang, som var fæstnet til Loftsbjælkerne, saaledes at Navet hamrede løs paa Uldtøjet i Tønden, og han kunde nu med én Haand bearbejde det rigtig grundigt.

„Maria ikke mere vaske Uldtøj,“ sluttede hun altid sin Beretning. „Jeg lade Unger arbejde med Stangen og Navet og Tønden. Ham smart Mand, den Hr. Eden!“

Alligevel dalede han uhyre i hendes Agtelse ved sin store Færdighed og de Forbedringer, han indførte i hendes Køkkenvaskeri. Det Skær af Romantik, som hun i Tankerne havde omgivet ham med, svandt overfor det ubehagelige Faktum, at han var en forhenværende Vaskerimand. Alle hans Bøger og hans fornemme Venner, som besøgte ham, kørende eller med talløse Whiskyflasker, var for intet at regne. Han var, naar alt kom til alt, en almindelig Arbejder af hendes egen Klasse og Kaste. Han var mere menneskelig og tilgængelig, men han var ikke længer et Mysterium.

Martins Uvenskab med Familien fortsattes. Kort efter Bernard Higginbothams ganske ufortjente Angreb begyndte Hermann von Schmidt at klargøre sit Standpunkt. Martin havde været saa heldig at sælge et Par Smaahistorier, nogle humoristiske Vers og et Par Vittigheder, hvad der bevirkede en midlertidig Velstand. Han kunde ikke alene delvis betale alle sine Regninger, men han havde Penge tilovers til at løse sit sorte Tøj og sin Cykle hjem. Det ene Kugleleje havde faaet et Slag, saa det trængte til at repareres, og for at vise sin tilkommende Svoger en Venlighed sendte han den hen paa von Schmidts Værksted.

Samme Eftermiddag blev Martin behagelig overrasket ved, at der kom en lille Dreng og afleverede Cyklen. Von Schmidt var altsaa ogsaa stemt for at være venskabelig, var den Slutning, Martin drog af denne usædvanlige Gunstbevisning — man maatte nemlig i Reglen selv hente reparerede Cykler. Men da han undersøgte Cyklen, opdagede han, at der ikke var gjort noget ved den. Lidt senere paa Dagen telefonerede han til sin Søsters Forlovede og fik at vide, at samme Herre ikke ønskede at have noget at gøre med ham „under nogen som helst Form“.

„Hermann von Schmidt,“ svarede Martin spøgende, „jeg kunde have stor Lyst til at komme over og give Dem en ordentlig Lussing.“

„Hvis De viser Dem i min Forretning,“ lød Svaret, „saa sender jeg Bud efter Politiet. Og jeg vil ogsaa lade Dem sætte fast, ja, det vil jeg! Jeg kender Dem godt, men De kan ikke komme med Deres Bøllestreger overfor mig. Jeg vil ikke have noget at gøre med Folk af Deres Slags. De er en Drivert, ja, det er det, De er, hvis jeg da har Øjne i Hovedet. De skal ikke gaa og snylte paa mig, bare fordi jeg gifter Deres Søster. Hvorfor gaar De ikke hen og tager Arbejde som en anden en og tjener Deres Brød paa en ærlig Maade? Ja, hvorfor gør De ikke det? Kan De give igen paa den?“

Martins Filosofi kom ham til Hjælp, for den jog hans Forbitrelse paa Flugt, og han hængte Hørerøret op med en langtrukken, vantro Fløjten. I Grunden morede det ham, men Morskaben blev efterfulgt af en Reaktion, og han følte sig trykket af sin Ensomhed. Der var ingen, som forstod ham, ingen, som tilsyneladende havde Brug for ham, andre end Brissenden, og han var forsvunden — Vorherre maa vide hvorhen!

Tusmørket var ved at falde paa, da Martin forlod Frugtforretningen og begyndte at gaa hjemover med sine Indkøb i Favnen. En elektrisk Sporvogn havde gjort Hold paa Hjørnet, og da han, blandt dem, der stod af, saá en mager Skikkelse, som han kendte saa godt bankede hans Hjerte formelig af Glæde. Det var Brissenden, og i det korte Øjeblik, inden den elektriske Sporvogn paa ny havde sat sig i Bevægelse, lagde Martin Mærke til de udstaaende Overfrakkelommer, den ene indeholdende Bøger og den anden en Flaske Whisky.

XXXV KAPITEL

Brissenden gav ingen Forklaring paa sin lange Fraværelse, og Martin søgte heller ikke at faa noget at vide om den. Han var tilfreds med at se sin Vens magre Ansigt lige overfor sig gennem Dampen fra et Toddyglas.

„Jeg har heller ikke ligget paa den lade Side,“ erklærede Brissenden efter at have hørt Martins Beretning om det Arbejde, han havde gjort.

Han trak et Manuskript frem fra sin indvendige Frakkelomme og rakte det til Martin, som saá paa Titlen og tilkastede den anden et spørgende Blik.

„Ja, akkurat!“ sagde Brissenden leende. ,,En rigtig god Titel, ikke sandt? „Døgnflue“ — kun det ene Ord. Det er paa en Maade Dem, der er ansvarlig for den med Deres: „Mennesket, den sidste Døgnflue“, men Ideen blev ved at plage mig, og jeg var nødt til at skrive den ned for at blive fri for den. Sig mig nu, hvad De synes om det.“

Martin, som i Begyndelsen havde været rød og varm, blev helt bleg, efterhaanden som han kom længere ind i Digtet. Det var den store Kunst. Det var Formen, som havde vundet Sejr over Stoffet, hvis man kunde tale om Sejr, hvor det sidste Atom Stof havde fundet Udtryk i en saa fuldkommen Form, at det svimlede for Martin af Fryd, medens brændende Taarer kom ham i Øjnene, og en Fornemmelse af Kulde krøb op og ned ad hans Rygrad. Det var et langt Digt, paa seks-syv Hundrede Linier, og det var en fantastisk, forbløffende, ujordisk Ting, forfærdende, umulig, og alligevel stod den dèr, slængt hen over Papiret med sort Blæk. Det beskæftigede sig med Menneskene og deres Sjælefamlen, og det loddede Rummets gabende Svælg for at hente Illustrationer fra de fjerneste Sole og Regnbuens Farvebilleder. Det var et vanvittigt Fantasiens Orgie, en Larm af Bægerklang i en døende Mands Hjerne, en dæmpet Hulken og de svindende Hjerteslags vilde Opblussen. Digtet bevægede sig med sin majestætiske Rytme, til den kølige Larm af en Kamp mellem Stjernerne, til Stjerneskarernes Angreb, til kolde Soles Tryk og til flammende Taager, som løftede sig i den formørkede Verden. Og gennem det hele lød stadig, som en spinkel Klang af en Sølvskyttel, Menneskehedens spinkle, pibende Stemme, en klagende Pippen mellem Planeternes Skrigen og Larmen af Systemer, som tørnede imod hinanden.

„Der findes ikke Mage til det i Literaturen,“ sagde Martin, da han omsider havde genvundet Mælet. „Det er vidunderligt — vidunderligt! Det er gaaet mig til Hovedet, og jeg er som beruset af det. Det store, uendelige Spørgsmaal — jeg kan ikke frigøre mine Tanker for det. Den evig søgende, genkommende, spinkle, klagende Menneskestemme lyder stadig i mine Øren. Det er som en Mygs Dødsmarch mellem Elefanters Trompetstød og Løvers Brølen Jeg véd, jeg gør mig til Nar, men det har helt taget Magten fra mig. De er — jeg véd ikke, hvad De er — De er vidunderlig, det er det hele! Men hvordan bærer De Dem dog ad? Hvordan bærer De Dem dog ad?“

Martin standsede i sin begejstrede Lovprisning, men kun for at begynde forfra igen.

„Jeg vil aldrig skrive en eneste Linie mere. Jeg er en stakkels, jordbunden Smører, men De har vist mig, hvorledes den rigtige Kunsthaandværker arbejder. Geni! Dette er mere end Geni. Dette gaar ud over Geniets Grænser. Det er Sandheden, som er gaaet fra Forstanden. Det er sandt, Menneske, sandt hvert eneste Ord! Jeg gad vidst, om det rigtig staar Dem klart, Dogmatiker som De er! Videnskaben kan ikke benægte Sandheden af det, De siger. Det er Seerens Sandhed, hamret ud af Verdensaltets sorte Jern og indflettet med mægtige Rytmer til et Væv af straalende Pragt og Skønhed. Men nu vil jeg ikke sige et eneste Ord mere. Jeg er overvældet, knust. Jo, der er nu alligevel én Ting. Lad mig prøve at sælge det for Dem!“

Brissenden lo. „Der er ikke ét Magasin i Kristenheden, som tør vove at udgive det — det véd De ogsaa godt selv.“

„Det véd jeg ikke noget om. Jeg véd bare, at der ikke er et eneste Magasin i hele Kristenheden, som ikke vil gribe efter det med Begærlighed. De faar ikke den Slags Ting hver Dag. Det er ikke blot Aarets Digt. Det er Aarhundredets Digt.“

„Jeg kunde have Lyst til at nagle Dem til den Udtalelse.“

„Lad nu være at blive kynisk!“ sagde Martin. „Magasinredaktørerne er da ikke rene Idioter. Det véd jeg meget godt. Men lad os vædde! Jeg vil holde, hvad det skal være, paa, at „Døgnflue“ bliver antaget enten i det første eller det andet Magasin, som det bliver tilbudt.“

„Der er bare én Ting, som forhindrer mig i at tage det Væddemaal op.“ Brissenden tøvede et Øjeblik.

,,Det er en stor Ting — den største, jeg nogen Sinde har lavet. Det er min Svanesang. Jeg er mægtig stolt af den. Jeg tilbeder den. Det er bedre end Whisky. Det er det, som jeg drømte om — det store fuldkomne — da jeg var en enfoldig ung Mand, med skønne Illusioner og rene Idealer. Og jeg har naaet det nu, i mine sidste Krampetrækninger, og jeg vil ikke have det overgramset og tilsølet af en Flok Svin. Nej, jeg vil ikke vædde med Dem. Digtet er mit; jeg har lavet det, og jeg har delt det med Dem.“

„Men tænk paa hele den øvrige Verden!“ indvendte Martin. „Skønhedens Bestilling er at skabe Glæde.“

„Det er min Skønhed.“

„Lad nu være at være egenkærlig.“

„Jeg er ikke egenkærlig,“ sagde Brissenden leende. „Tværtimod er jeg saa lidt egenkærlig som en forsulten Hund.“

Martin søgte forgæves at rokke ved den Bestemmelse. Han fortalte Brissenden, at hans Had til Magasinerne var sygeligt, fanatisk, og at hans Optræden var tusind Gange mere foragtelig end den unge Mands, der brændte Dianes Tempel i Ephesus. Under denne Storm af vældige Udfald sad Brissenden nok saa veltilfreds og nippede til sin Toddy, medens han indrømmede, at alt, hvad den anden sagde, var fuldkommen sandt, undtagen for saa vidt som det gjaldt Magasinredaktørerne. Hans Had til dem kendte ingen Grænser, og da han for Alvor tog fat paa dem, overgik han langt Martin i Skældsord.

„Jeg vilde ønske, at De vilde renskrive det for mig,“ sagde han. ,,De kan gøre det tusind Gange bedre end nogen Stenograf. Og nu vil jeg give Dem et godt Raad.“ Han trak et omfangsrigt Manuskript op af Yderlommen paa sin Overfrakke. „Her er Deres „Naar Solen beskæmmer —“. Jeg har læst det ikke én Gang, men baade to og tre Gange. Efter hvad De har sagt om „Døgnflue“, er jeg nødt til at tie stille. Men det vil jeg sige: I samme Øjeblik som „Naar Solen beskæmmer —“ bliver udgivet, saa vil det vække Sensation. Det vil give Signalet til en vældig Kamp, som vil være Tusinder værd for Dem fra et Reklamestandpunkt.“

Martin lo. „Ja, saa bliver vel Deres næste Raad, at jeg skal sende det ind til Magasinerne?“

„Nej, paa ingen mulig Maade — det vil sige, hvis De da ønsker at se det paa Tryk. Tilbyd det til et af de første Klasses Firmaer. Der kan maaske være en eller anden Konsulent, som er gal eller fuld nok til at udtale sig fordelagtigt om det. De har læst Bøgerne. Indholdet af dem er blevet omsat i Martin Edens aandelige Destillérkolbe og hældt ud i „Naar Solen beskæmmer —“, og en Dag vil Martin Eden blive berømt, og det vil ikke være den ringeste Del af hans Berømmelse, som kommer til at bero paa det Arbejde. Og derfor maa De se at faa en Forlægger til det — jo før jo hellere.“

Det var sent, før Brissenden gik hjem den Aften, og ligesom han havde sat Foden paa det nederste Trinbræt paa den elektriske Sporvogn, vendte han sig pludselig om mod Martin og stak et lille, krøllet Papir ind i Haanden paa ham.

„Her, det er til Dem!“ sagde han. „Jeg var ude til Væddeløbene i Dag, og jeg havde de rigtige Tips.“

Klokken ringede, og Sporvognen satte sig i Bevægelse, medens Martin stod og grundede over den lille Stump fedtede, sammenkrøllede Papir, som han holdt i Haanden. Da han kom tilbage til sit Værelse, glattede han det ud og saá, at det var en Hundred-Dollarsseddel. Han gjorde sig ingen Skrupler ved at bruge Pengene. Han vidste, at hans Ven altid havde Penge nok, og han vidste ogsaa med usvigelig Sikkerhed, at han, naar han slog an, vilde være i Stand til at betale dem tilbage. Om Morgenen betalte han alle sine Regninger, betalte Maria tre Maaneder forud for Værelset og løste alle sine Panter hjem fra Pantelaaneren. Dernæst købte han Marians Brudegave og mindre Gaver, passende for Julen, til Ruth og Gertrude. Og da han endnu havde noget tilovers, trak han hele den Silvaske Ungdom ned til Oakland. Det havde varet en hel Vinter, før han indfriede sit Løfte, men indfriet blev det, for den sidste, mindste Silva fik et Par Sko, saa vel som Maria selv, og desuden fik de Trompeter, Dukker og forskellige Slags Legetøj, og de smaa Silvaer havde Favnen fuld af Pakker og Bylter med Sukkergodt og Nødder.

Det var med hele denne sælsomme Flok travende i Hælene paa sig og Maria, at Martin kom ind i en Konditorforretning efter den største Sukkerstang, som nogen Sinde var lavet, og dèr traf han Ruth og hendes Moder. Fru Morse var dybt forarget, og selv Ruth var krænket, for det var ikke et smukt Syn at se sin Kæreste Side om Side med Maria og i Spidsen for hele den Flok portugisiske Gadeunger. Men det var ikke saa meget det, der krænkede hende, men snarere det, som hun ansaa for Mangel paa Stolthed og Selvagtelse. Endvidere, og det var det bitreste af det hele, belærte dette Optrin hende om Umuligheden af, at han kunde frigøre sig for sin Afstamning fra Arbejderklassen. Tingen var i sig selv tilstrækkelig brændemærkende, men frækt at stille den til Skue for hele Verden — hendes Verden — det var nu alligevel at gaa for vidt. Skønt hendes Forlovelse med Martin var blevet holdt hemmelig, saa havde deres aarelange Venskab selvfølgelig givet Anledning til Snak, og der havde været flere af hendes bekendte i Butiken, som i al Hemmelighed havde skottet til Martin og hans Selskab. Hun havde ikke den ugenerte Storslaaethed, som karakteriserede Martin, og hun kunde ikke hæve sig over sine Omgivelser. Hun følte sig dybt krænket, og med sit modtagelige Temperament dirrede hun af Vrede og Skam. Og saaledes gik det til, at Martin, da han senere paa Dagen kom for at besøge hende, beholdt sin Foræring i Lommen og besluttede at vente med at give hende den til et mere belejligt Tidspunkt. En Ruth, der græd — lidenskabelige Vredestaarer — var en Aabenbaring for ham. Han saá, at hun led, og det viste ham tydeligt, at han havde været et Bæst, men han kunde med sin bedste Villie ikke se, hvorfor eller hvordan. Det faldt ham aldrig ind at skamme sig over sine bekendte; og at tage Familien Silva ud og traktere dem i Anledning af Julen det kunde, efter hans Mening, ikke tages som Bevis paa, at han ikke var tilstrækkelig hensynsfuld mod Ruth. Paa den anden Side forstod han meget godt Ruths Synspunkt, da hun havde forklaret ham det, og han betragtede det som en kvindelig Svaghed af den Slags, som alle, selv de bedste Kvinder, kunde lide af.

XXXVI KAPITEL

„Kom med — saa skal jeg vise Dem noget af det rigtige!“ sagde Brissenden til Martin en Aften i Januar Maaned.

De havde spist til Middag sammen i San Francisco og stod nu i Færgebygningen for at vende tilbage til Oakland, da Brissenden, i et pludseligt Lune, bestemte sig til at vise Martin „det rigtige“. Han vendte om og løb tilbage til Husene langs Havnen, en mager Skygge i en Overfrakke, som flagrede omkring ham, medens Martin formelig maatte anstrenge sig for at følge med. I en en gros Vinforretning købte han to Dunke gammel Portvin, og med én i hver Haand kravlede han op paa en Sporvogn til Mission Street, fulgt af Martin, som var belæsset med et Par Flasker Whisky.

„Hvis Ruth kunde se mig i dette Øjeblik!“ tænkte han, medens han grundede paa, hvad Brissenden vel mente med „det rigtige“.

„Maaske er der ingen deroppe,“ sagde Brissenden, da de steg af Vognen og styrtede sig ind i Hjertet af Arbejder-Ghettoen Syd for Market Street „Og i saa Fald bliver De snydt for det, De saa længe har søgt efter.“

„Og hvad Satan er det?“ spurgte Martin.

„Mænd — forstandige Mænd — og ikke de snadrende Ubetydeligheder, som jeg traf Dem i Selskab med i den Handelshule. De har læst Bøgerne, og De har fundet Dem selv, ganske alene. Naa ja, i Aften vil jeg nu vise Dem et Par andre Mænd, som ogsaa har læst Bøgerne, saa at De ikke længer behøver at føle Dem alene.“

„Ikke at jeg bryder min Hjerne med deres evige Diskussioner,“ sagde han, da de var kommet et Stykke ned ad Gaden. „Jeg interesserer mig ikke for den Filosofi, man læser i Bøgerne. Men De vil gøre den Opdagelse, at disse Mænd virkelig er i Besiddelse af Intelligens, ikke blot og bar Bourgeoisi-Svin. Men pas godt paa, de kan snakke Dem et Øre af om alle mulige Emner.“

„Jeg vil haabe, Norton er der,“ stønnede han lidt senere, idet han samtidig afviste Martins Forsøg paa at befri ham for de to Dunke. „Norton er en Idealist — Harvard-Mand. Han har en vældig Hukommelse. Hans Idealisme drev ham ud i filosofisk Anarkisme, og Familien forstødte ham. Faderen er Jernbanepræsident og mange Gange Millionær, men Sønnen gaar og sulter i Frisco og er Redaktør for et lille Anarkist-Blad med en Gage af femogtyve Dollars om Maaneden.“

Martin var ikke meget kendt i San Francisco og da slet ikke Syd for Market; saa han havde ingen Idé om, hvor han blev ført hen.

„Kør saa paa!“ sagde han. „Fortæl mig noget om dem i Forvejen. Hvordan tjener de deres Brød? Hvordan kan det være, at de er her?“

„Jeg haaber, at Hamilton er der.“ Brissenden standsede og hvilede sine Hænder. „Strawm-Hamilton hedder han — med Bindestreg, forstaar De — af en gammel Virginia-Slægt. Han er en Vagabond, den dovneste Mand, jeg nogensinde har kendt, skønt han har en Plads som Kontorist — eller lader, som om han har det — i en socialistisk Forbrugsforening, til seks Dollars om Ugen. Men han er en ægte Vagabond. Han er kommet vandrende her til Byen paa sin Fod. Jeg har set ham sidde en hel Dag paa en Bænk uden at røre Mad, og om Aftenen, da jeg inviterede ham til Middag — Restauranten laa to Gader længere nede — sagde han: „Det er alt for megen Ulejlighed, min Ven. Køb mig en Pakke Cigaretter i Stedet!“ Han var en Tilhænger af Spencer ligesom De, indtil Kreis omvendte ham til materialistisk Monisme. Jeg skal faa ham til at snakke om Monisme, hvis jeg kan. Norton er ogsaa Monist — kun at han ikke anerkender andet end Aand. Han kan ogsaa give Kreis og Hamilton det, de har godt af.“

„Hvem er Kreis?“ spurgte Martin.

„Det er hans Værelser, vi er paa Vej til. Han har været Professor ved Universitetet — fik sin Afsked — den gamle Historie. Han har en Hjerne som en Staalfælde. Tjener sit Brød, som det bedst kan træffe sig. Jeg véd, han har givet Trylleforestillinger paa Gader og Stræder, naar han var rigtig langt nede. Hensynsløst! Vilde røve et Ligklæde fra en død Mand — kort sagt, hvad som helst. Forskellen mellem ham og Bourgeoisiet er, at han plyndrer uden Illusioner. Han snakker Nietzsche, eller Schopenhauer, eller Kant, eller hvad som helst, men det eneste i Verden — Mary ikke undtagen — som han rigtig bryder sig om, er hans Monisme. Haeckel er hans lille private Vorherre. Den eneste Maade, man kan fornærme ham paa, er ved at ramle ud mod Haeckel.“

„Her er Bulen!“ Brissenden støttede Dunkene mod Gelænderet, før han gav sig i Lag med Trapperne. Det var den sædvanlige to-Etages Hjørnebygning med et Udskænkningslokale og en Urtekramforretning i nederste Etage. „Her lever Banden — de har hele den øverste Etage for sig selv. Men Kreis er den eneste, som har to Stuer. Kom saa!“

Der brændte ikke Lys paa den øverste Trappeafsats, men Brissenden banede sig Vej gennem det fuldkomne Mørke som et Genfærd, der kendte Vejen. Saa Standsede han for at sige noget til Martin.

„Der er ogsaa én, der hedder Stevens, Teosof — og han kan ordentlig snakke sort, naar han kommer i Gang. For Øjeblikket er han Tallerkenvasker i en Restauration. Han sætter Pris paa en god Cigar. Jeg har set ham spise en Middag til ti Cents og betale halvtreds Cents for den Cigar, han røg ovenpaa Middagen. Jeg har et Par Stykker til ham i min Lomme, hvis han er der.“

„Og saa er der Parry — Australier, Statistiker og et vandrende Konversationsleksikon. Spørg ham om, hvad Kornproduktionen var i Paraguay i 1903, eller den engelske Import af Lagenlærred til Kina i 1890, eller med hvad Vægt Jimmy Britt brødes med Battling Nelson“, og det rigtige Svar kommer frem med samme Hurtighed, som naar De lægger en Skilling ned i en Automat. Og saa er der endelig Andy — han er Murer, har sine egne Ideer om alt mellem Himmel og Jord og er en god Skakspiller, og Harry, som er Bager, er rødglødende Socialist og ivrig Fagforeningsmand. Hør, for Resten — kan De huske Kokkenes og Opvarternes Strike — det var Hamilton, som organiserede den Fagforening og fremskyndede Striken — lagde Planen til det hele i Forvejen, her i Kreis’ Stuer. Han gjorde det bare for Sjovs Skyld, men han var for doven til at holde ud med Fagforeningen. Ja, han kunde være blevet en stor Mand, hvis han selv havde villet Den Mand har utrolige Muligheder i sig — naar bare han ikke havde været saa fantastisk doven!“

Brissenden gik frem gennem Mørket, indtil en Lysstribe angav Tærskelen af en Dør. De bankede paa, og da der blev svaret indefra, lukkede de Døren op. Martin blev straks præsenteret for Kreis, en smuk, mørk Mand med blændende, hvide Tænder, en hængende sort Moustache og lynende sorte Øjne. Mary, en matroneagtig ung Blondine, var beskæftiget med at vaske Tallerkener af i det lille Bagværelse, der gjorde Tjeneste baade som Køkken og Spisestue, medens den forreste Stue gjorde Tjeneste som Soveværelse og Dagligstue. Ugens Vask var anbragt under Loftet, i Buer, der hang saa langt ned, at Martin ikke straks kunde se de to Mænd, som sad og talte sammen i et Hjørne. De hilste Brissenden og hans Dunke med Begejstring, og ved Præsentationen fik Martin at vide, at de henholdsvis var Andy og Parry. Han sluttede sig til dem og lyttede opmærksomt til Beskrivelsen af en Væddekamp, som Parry havde set den foregaaende Aften, medens Brissenden, i al sin Herlighed, gav sig til at brygge Toddyer og udskænke Vin og Whisky og Soda. Da han gav Ordren: „Bring Klanen ind!“ gik Andy ud og kaldte paa de andre Logerende.

„Det er saa heldigt, at vi træffer de fleste af dem,“ hviskede Brissenden til Martin. „Dèr er Norton og Hamilton — kom og bliv præsenteret for dem. Stevens er ikke hjemme, hører jeg. Jeg vil se at faa dem i Gang med Monisme, hvis jeg kan. Vent, til de har faaet et Par Glas i sig — saa vil de tø lidt op.“

I Begyndelsen var Samtalen springende, men alligevel kunde Martin ikke undgaa at lægge Mærke til deres skarpe, hurtigt virkende Forstand. De var Mænd med bestemte Meninger, skønt disse Meninger jævnlig var modstridende, og skønt de var vittige og hurtige, var de ikke overfladiske. Han opdagede snart, at ligegyldigt, hvad de saa talte om, havde de straks deres Viden paa rede Haand, ligesom de havde en rodfæstet og samlet Opfattelse af Samfundet og Verdensaltet. Der var ingen, som lavede deres Anskuelser for dem; de var alle Oprørere af den ene eller den anden Art, og ingen Almindeligheder kom over deres Læber. Aldrig i Familien Morses Hjem havde Martin hørt en saa forbavsende Mængde Emner diskuteret. Der var tilsyneladende ingen anden Grænse end Tiden for de Ting, som de havde deres Opmærksomhed henvendt paa. Samtalen bevægede sig fra Mrs. Humphrey Wards nye Bog til Bernard Shaws sidste Skuespil, gennem Dramaets Fremtid til Erindringer om Nat Goodwin. De roste eller spottede over Morgenens Ledere, sprang fra Arbejdervilkaar paa New Zealand til Henry James og Brander Mathews; gik saa over til det tyske Riges Planer i det fjerne Østen og den gule Fares økonomiske Side, skændtes om de tyske Valg og Bebels sidste Tale og faldt saa til Ro med Lokalpolitik, de sidste Planer og Skandaler indenfor Arbejderpartiets Administration og de Traade, som der blev trukket i, for at fremkalde Kystsømændenes Strike. Martin blev slaaet af den førstehaands Viden, de besad. De vidste Ting, som der aldrig fortælles om i Aviserne — de Snore og de skjulte Hænder, som fik Dukkerne til at danse. Til Martins Forbavselse deltog den unge Kvinde Mary i Samtalen, og hun lagde en Intelligens for Dagen, som han ikke havde truffet hos de faa Kvinder, han kendte. De talte sammen om Swinburne og Rossetti, hvorefter hun fik ham ind paa fransk Literatur, hvor han ikke kunde klare sig. Han tog Revanche, da hun forsvarede Maeterlinck, og han kunde fremsætte den omhyggeligt udtænkte Teori, hvorpaa han havde bygget „Naar Solen beskæmmer —“.

Der kom flere andre Mænd til, og Luften var tung af Tobaksrøg, da Brissenden begyndte at svinge det røde Flag.

„Her er noget at gøre for Dem, Kreis,“ sagde han — „en uskyldshvid Yngling, der hænger ved Herbert Spencer med en forelsket Mands Lidenskab. Gør ham til en Tilhænger af Haeckel — hvis De kan!“

Det var, som om Kreis vaagnede op og ligefrem slog Gnister, medens Norton saá paa Martin med et Smil saa blidt og indtagende som en ung Piges, som om han vilde sige, at han nok skulde beskytte ham.

Kreis faldt straks over Martin, men Skridt for Skridt lagde Norton sig imellem, indtil han og Kreis var midt i en personlig Holmgang. Martin lyttede og følte sig fristet til at gnide sig i Øjnene. Det forekom ham næsten som en Umulighed, det, han her hørte, og dobbelt umuligt, naar han betænkte, at han befandt sig i Arbejder-Ghettoen Syd for Market. Bøgerne var levende for disse Mænd. De talte med Begejstring og Lidenskab, og den rent intellektuelle Stimulans ansporede dem, som han havde set Drik og Vrede anspore andre Mænd. Hvad han hørte, var ikke længer det tørre, trykte Ords Filosofi, skrevet af halvt mystiske Halvguder som Kant og Spencer. Det var en levende Filosofi, med varmt, rødt Blod, som var inkarneret i disse to Mænd, og nu og da faldt de andre ogsaa ind med, men alle fulgte de Diskussionen, saa optagne, at de glemte deres Cigaretter, og med et vaagent, anspændt Udtryk i Ansigtet.

Idealisme havde aldrig tiltrukket Martin, men saaledes som han nu hørte den fremstillet af Norton, virkede det som en Aabenbaring. Den logiske Sammenhæng, som var i det hele, og som appellerede saa stærkt til hans Forstand, gjorde aabenbart intet Indtryk paa Kreis og Hamilton, som spottede over Norton og kaldte ham en Metafysiker, medens han paa sin Side ogsaa spottede over dem og kaldte dem Metafysikere. Fænomen og Numenon var Ord, som fløj fra den ene til den anden. Deres Angreb gik især ud paa, at han vilde forsøge at forklare Bevidstheden ud fra sig selv. Han angreb dem for at lege med Ord, for at ræsonnere sig fra Ord til Teori i Stedet for fra Kendsgerning til Teori. Dette forfærdede dem. Det var Grundsætningen for hele deres Maade at ræsonnere paa, at begynde med Kendsgerninger og give Kendsgerningerne Navn. Martin sad med Hænderne foldede om Knæene og var uhyre henrykt over det altsammen. Men Norton var ingen Tilhænger af Spencer, saa ogsaa han kæmpede om Martins filosofiske Sjæl og rettede sin Tale lige saa meget mod ham som sine to Modstandere.

„De véd nok, at ingen nogen Sinde har kunnet svare Berkeley,“ sagde han, direkte henvendt til Martin. „Herbert Spencer var den, som kom nærmest, men det var ikke meget nær. Selv de ivrigste af Spencers Tilhængere tør ikke gaa videre. Jeg læste forleden Dag et Essay af Saleeby, og det bedste, Saleeby kunde sige, var, at Herbert Spencer næsten naaede at svare Berkeley.”

„I véd nok, hvad Hume siger?“ indskød Hamilton. Norton nikkede, men Hamilton gentog Bemærkningen til Opbyggelse for de øvrige. „Han sagde, at Berkeleys Argumentationer ikke tillader noget Svar og ikke overbeviser nogen.“

„Nej, Hume overbeviser de ikke,“ lød Svaret. „Og dèr staar Hume og I paa samme Punkt, kun med den Forskel, at han var klog nok til at indrømme, at man ikke kunde svare Berkeley.“

Norton var modtagelig og let at ophidse, skønt han aldrig helt tabte Hovedet, medens Kreis og Hamilton var som et Par koldblodige Barbarer, der søgte efter ømme Steder, hvor de kunde komme til at stikke og støde deres Modstandere. Eftersom de kom ud paa Aftenen, og Norton Gang paa Gang havde lidt den Forsmædelse at blive kaldt Metafysiker, maatte han gribe fat i Stolen for ikke at springe op, og med lynende Øjne og et haardt og sikkert Udtryk i det pigeagtige Ansigt rettede han et Hovedangreb mod deres Stilling.

„Naa ja da, I Haeckeliter, det kan være, at jeg ræsonnerer som en Medicinmand, men sig mig, hvordan ræsonnerer I? I har ingenting at støtte jer til, I uvidenskabelige Dogmatikere med jeres positive Videnskab, som I altid tropper op med paa Steder, hvor den ingen Ret har til at være. Længe før den materialistiske Monismes Skole kom frem, var Jorden skaaret bort under den, saa at den intet fast Grundlag kunde faa. Locke var Manden — John Locke. For to Hundrede Aar siden — ja, mere end det, beviste han i „Essay Concerning Human Understanding“, at medfødte Ideer ikke eksisterede Det bedste af det hele er, at det netop er det, som hævder. Nu i Aften har I atter og atter hævdet, at medfødte Ideer ikke eksisterer.

Og hvad betyder saa det? Det betyder, at I ikke kender den yderste Virkelighed. Jeres Hjerner er tomme, naar I fødes. Det tilsyneladende eller Fænomenerne er det eneste Indhold, I kan modtage fra jeres fem Sanser. Følgelig har Numenerne, som ikke er i jeres Hjerner, naar I bliver født, ingen Mulighed for at slippe ind —“

„Jeg benægter —“ faldt Kreis ham i Talen.

„Du maa vente, til jeg er færdig!“ raabte Norton. „Du kan kun kende saa meget af Kræfterne og Materiens Aktion og Reaktion, som paa en eller anden Maade præger sig i dine Sanser. Ser I, jeg vil endda, blot for at vi kan bruge det som Udgangspunkt, gaa med til, at Materien eksisterer, og hvad jeg staar i Begreb med at gøre, er at slaa jer med jeres eget Argument. Jeg kan ikke gøre det paa anden Maade, for I er begge to, i Følge jeres medfødte Anlæg, ude af Stand til at forstaa en filosofisk Abstraktion.

Og nu, hvad véd I om Materie ud fra jeres egen positive Videnskab? I kender den kun efter dens Fænomener, dens ydre Udslag. I kender kun de Forandringer i den, som bevirker Forandringer i jeres Bevidsthed. Den positive Videnskab har kun med Fænomener at gøre, og dog er I taabelige nok til at stræbe efter at blive Entologister og have med Numener at gøre. Og alligevel har Videnskaben, i Følge selve Definitionen af den positive Videnskab, kun at gøre med det tilsyneladende. Som en Filosof har sagt, saa kan Kendskab til Fænomenerne ikke spænde videre end til selve Fænomenerne.

I kan ikke svare Berkeley, selv om I har reduceret Kant, og alligevel gaar I nødvendigvis ud fra, at Berkeley har Uret, naar I bekræfter, at Videnskaben beviser, at Gud ikke eksisterer, eller — hvad der er lige saa motiveret — at Materien eksisterer — — — I véd, at jeg kun indrømmede Materiens Eksistens for at gøre mig forstaaelig for Mænd af jeres Fatteevne. I kan være positive Videnskabsdyrkere, saa meget I vil, men Entologi har ingen Plads i positiv Videnskab, saa derfor maa I lade den være. Spencer har Ret i sit Fritænkeri, men hvis Spencer —“

— Men Brissenden og Martin maatte af Sted for at naa den sidste Færgebaad til Oakland, saa de skyndte sig bort, medens Norton blev ved at tale, og Kreis og Hamilton sad og ventede paa, at han skulde blive færdig, saa de kunde falde over ham som et Par Blodhunde.

„De har vist mig et Glimt af et Eventyrland,“ sagde Martin paa Færgebaaden. „Det gør Livet værd at leve at træffe den Slags Folk. Min Hjerne er i fuldkommen Oprør. Jeg har altid før anerkendt Idealisme. Og alligevel kan jeg ikke gaa med til den. Jeg véd, at jeg altid vil blive ved at være Realist. Saadan er jeg vel sagtens skabt. Men jeg kunde have haft Lyst til at svare Kreis og Hamilton, og jeg kunde ogsaa have haft et og andet at sige til Norton. Jeg kan ikke se, at det gik noget videre ud over Spencer. Jeg er saa optaget som et Barn efter dets første Besøg i Cirkus. Jeg kan nok se, at jeg er nødt til at læse lidt mere. Jeg vil have fat i Saleeby. Jeg tror stadig, at Spencer er uangribelig, og næste Gang vil jeg selv tage en Haand i med.“

Men Brissenden, som sad og trak Vejret tungt og besværligt, var faldet i Søvn med Hagen, der var gemt i et Halstørklæde, hvilende paa det indfaldne Bryst, og den magre Skikkelse i den lange Frakke bevægede sig frem og tilbage i Takt med Skruens Dirren.

XXXVII KAPITEL

Det første, Martin gjorde næste Morgen, var at handle stik imod Brissendens Raad og udtrykkelige Ordre. Han pakkede „Naar Solen beskæmmer —“ ind og sendte den til Acropolis. Han troede stadig, at han kunde faa den anbragt i Magasinerne, og følte, at det vilde være en Anbefaling i Forlæggernes Øjne, hvis han blev anerkendt af Magasinerne. „Døgnflue“ pakkede han ligeledes ind og sendte til et Magasin. Til Trods for Brissendens Uvillie mod Magasinerne, en Uvillie, som efterhaanden var blevet en ren Mani hos ham, havde Martin sat sig for, at det store Digt skulde frem paa Tryk. Han havde dog ikke til Hensigt at udgive det uden den andens Tilladelse. Hans Plan var at faa det antaget af et af de fine Magasiner og saaledes bevæbnet igen tage en Dyst med Brissenden for at opnaa hans Samtykke.

Samme Morgen begyndte Martin paa en Historie, som han havde lavet Udkastet til flere Uger i Forvejen, og som lige siden havde pint ham ved stadig at raabe paa at blive skrevet. Det skulde tilsyneladende være en rigtig Sømandshistorie, en Fortælling fra det attende Aarhundrede om Eventyr og Romantik. En Fortælling, som omhandlede virkelige Karakterer i en virkelig Verden under virkelige Livsvilkaar. Men under Historiens Fart og Flugt skulde der ligge noget andet — noget, som den overfladiske Læser aldrig vilde opdage, og som, paa den anden Side, ikke vilde svække Interessen og Nydelsen for en saadan Læsers Vedkommende. Det var dette, og ikke blot selve Historien, som tvang Martin til at skrive den. For den Sags Skyld var det altid det store universelle Motiv, som gav ham Ideerne til hans Historier. Efter at have fundet et saadant Motiv søgte han efter de særlige Personer og den særlige Plads i Tid og Rum, hvormed og hvori han vilde udtrykke det, som var det universelle. „Bagefter“ var den Titel, han havde bestemt sig til, og han mente, at den i Længde ikke vilde strække sig over tres Tusind Ord — en ren Bagatel for ham med hans glimrende Produktionsevne. Den første Dag tog han fat med bevidst Glæde over, at han i den Grad var Herre over sine Redskaber. Han plagedes ikke længere af Frygten for, at den skarpe Eg skulde skride ud og ødelægge hans Arbejde. De lange Maaneder med deres Koncentreren sig om Arbejde og Studier havde baaret deres Løn i sig. Han kunde nu med sikker Haand hellige sig de større Sider ved den Ting, han var ved at skabe; og medens han arbejdede, Time efter Time, følte han som aldrig før det sikre, altomspændende Greb, som han havde paa Livet og alt, hvad der hørte Livet til. I „Bagefter“ vilde han fortælle en Historie, som var en logisk Udvikling af de Karakterer og de særlige Begivenheder, den skildrede; men han følte sig ogsaa overtydet om, at den skulde blive en Historie om alle de vigtige Ting, som vilde gælde for alle Tider, for alle Have og for alt Liv — takket være Herbert Spencer, tænkte han, medens han et Øjeblik sad og lænede sig tilbage i Stolen. Ja, takket være Herbert Spencer og den Hovednøgle til Livet og Udviklingen, som Spencer havde givet ham i Hænde.

Han var sig bevidst, at det var godt Arbejde, han gjorde. „Det gaar! Det gaar!“ var det Omkvæd, som blev ved at lyde i hans Øren. Selvfølgelig gik det. Nu endelig var han ved at lave det, som Magasinerne vilde gribe efter med Begærlighed. Hele Historien stod for ham som i hastige Lynglimt. Han brød af et Øjeblik, lige saa længe som det tog ham at skrive et Afsnit i sin Notebog. Det skulde være det sidste Afsnit i „Bagefter“, men saa helt var Bogen allerede udformet i hans Hjerne, at han kunde skrive Slutningen, flere Uger før han var naaet til Ende med den. Han sammenlignede den endnu uskrevne Fortælling med andre Sømandsfortællinger, og han følte, at den var dem langt overlegen. „Der er kun én Mand, som kunde gøre det bedre,“ mumlede han højt, „og det er Conrad. Og den burde gøre Indtryk selv paa ham og faa ham til at give mig Haanden og sige: „Godt gjort, Martin!“

Han sled haardt hele den Dag, og først i sidste Øjeblik kom han i Tanker om, at han skulde spise til Middag hos Familien Morse. Takket være Brissenden var hans sorte Tøj nu ikke længere hos Pantelaaneren, og han kunde igen inviteres til Middagsselskaber. Han var først lige inde paa Biblioteket for at se efter Saleebys Bøger. Han fik fat i „Cycle of Life“, og i Sporvognen gav han sig i Lag med det Essay om Spencer, som Norton havde omtalt. Det gjorde Martin helt rasende at læse det. Hans Kinder blussede, han bed Tænderne sammen, og halvt ubevidst knyttede han Haanden, slap sit Tag, og knyttede den paa ny, som om han atter greb fat i én eller anden forhadt Ting, som han var ved at klemme Livet ud af. Da han kom af Sporvognen, gik han, som en vred Mand gaar, og han ringede paa Familien Morses Klokke med en saadan Hidsighed, at det vakte ham til Bevidsthed om hans egen Tilstand, og et Øjeblik kunde han ikke lade være at smile af sig selv, saa komisk forekom det ham. Men aldrig saa snart var han kommet indenfor, før en Følelse af usigelig Nedtrykthed sænkede sig over ham. Han styrtede ned fra den Højde, hvortil han hele Dagen havde følt sig hævet, baaret paa Inspirationens Vinger. „Kræmmersjæle“, „Handelshule“ — han kom til at tænke paa Brissendens Bemærkninger. Men hvad saa? spurgte han vredt. Det var jo Ruth, ikke hendes Familie, han skulde giftes med.

Det forekom ham, at han aldrig havde set Ruth skønnere, mere aandrig og æterisk og paa samme Tid mere sund. Hun havde Farve i Kinderne, og hendes Øjne drog ham atter og atter — de Øjne, hvori han først havde læst Udødeligheden. Han havde i den sidste Tid glemt Udødeligheden, og den Retning, som hans videnskabelige Studier havde taget, havde ført ham væk fra den; men her i Ruths Øjne læste han et Bevis uden Ord, som overgik alle Beviser udtrykt i Ord. Han saá det i hendes Øjne, overfor hvilke al Diskussion ophørte, for det var Kærlighed, han læste i dem. Og i hans egne Øjne stod Kærligheden at læse, og Kærligheden var noget, som der intet Svar gaves paa. Saaledes lød hans Lære — den forelskede Mands Lære.

Den halve Time, han tilbragte sammen med hende, inden de skulde ind at spise til Middag, gjorde ham uendelig lykkelig og uendelig tilfreds med Tilværelsen. Men da de sad ved Bordet, kom den uundgaaelige Reaktion og Træthed, som var Følgen af en streng Dag, over ham. Han kunde mærke, at hans Øjne var trætte, og at alting ærgrede ham. Han huskede, at det var ved dette Bord, som han nu spottede over, og hvor han saa tit havde kedet sig, at han først havde spist sammen med civiliserede Væsener, i hvad han selv ansaa for en Atmosfære af Kultur og Dannelse. Han saá et Glimt af den rørende Fremtoning, som hans eget Jeg havde været for længe siden, en selvbevidst Vildmand, med Sveden springende ud af hver Pore i Angst og Sjælekval, forvirret over den forbløffende Mængde Spiseredskaber, pint af det Uhyre af en Tjener, kæmpende for paa én Gang at naa op til saa svimlende sociale Højder og til sidst besluttende sig til, at han vilde være sig selv og opgive at lade, som om han besad den Viden og Politur, han ikke besad.

Han saá paa Ruth for at hente Beroligelse hos hende, omtrent paa samme Maade som en Passager i en pludselig panisk Rædsel for et muligt Skibbrud giver sig til at søge efter Redningsbælterne. Naa, saa meget havde han da faaet ud af det — Kærlighed og Ruth. Intet af alt det andet havde staaet sin Prøve, da han maalte det efter Bøgerne. Men Ruth og Kærligheden havde staaet deres Prøve; for dem fandt han en biologisk Berettigelse. Kærligheden var Livets højeste Udtryk. Naturen havde gjort sig den Ulejlighed at skabe ham, som den skabte alle andre normale Mænd, for at han kunde elske. Den havde været ti Tusind Aarhundreder — ja, hundred Tusind og en Million Aarhundreder — om at gøre det Arbejde, og han var det højeste, den kunde naa til. Den havde gjort Kærligheden til det stærkeste i ham, havde øget hans Magt tusind- og titusindfold, da den gav ham Fantasien som Gave og sendte ham ud blandt de andre Døgnfluer, for at gennembæves af Bevægelse, at røres og søge sin Mage. Under Bordet søgte hans Haand Ruths, og han gav og modtog et varmt Haandtryk. Hun saá paa ham, ét eneste kort Nu, og hendes Øjne straalede af Ømhed. Det samme gjorde hans i den salige Bevægelse, som gennembævede ham, og han anede ikke, hvor meget af det ømme, straalende Udtryk i hendes Øjne var blevet kaldt til Live ved det, hun saá i hans.

Paa den anden Side af Bordet, ved Værtens højre Side, sad Dommer Blount. Martin havde truffet ham et Par Gange og havde aldrig syntes om ham. Han og Ruths Fader var midt i en Diskussion om Fagforeningspolitik, den lokale Situation og Socialismen, og Hr. Morse forsøgte at ægge Martin op til at udtale sig om det Emne. Til sidst saá Dommer Blount over paa ham, med et Udtryk af velvillig, faderlig Medynk. Martin smilede ved sig selv.

„Det vokser De nok fra, unge Mand,“ sagde han beroligende. „Tiden er det bedste Lægemiddel mod den Slags Børnesygdomme?“ Han vendte sig om mod Ruths Fader. „Jeg tror ikke, at Diskussion er heldig under saadanne Forhold. Det gør bare Patienten stædig.“

„Det er sandt?“ indrømmede den anden med stor Alvor. „Men det er heldigt en Gang imellem at gøre Patienten opmærksom paa hans Tilstand?“

Martin lo muntert, men det var ikke uden Anstrengelse. Det havde været en lang Dag, han havde arbejdet meget anspændt, og han befandt sig i en pinlig Tilstand af Reaktion.

„De er sikkert begge to fortræffelige Doktorer,“ sagde han, „men hvis De bryder Dem det mindste om at høre Patientens Mening, saa vil han sige Dem, at De ikke er videre dygtig til at stille en Diagnose. I Virkeligheden lider De begge af den Sygdom, som De mener at finde hos mig. Hvad mig angaar, saa er jeg uangribelig. Den ufordøjede socialistiske Filosofi, som raser i Deres Aarer, er jeg sluppet fri for.“

„Behændigt, meget behændigt!“ mumlede Dommeren. „En udmærket Krigslist under en Diskussion at vende op og ned paa Stillingen.“

„Af Deres Mund skal man høre Sandheden!“ Martins Øjne lynede, men han holdt sig i Tømme. „Ser De, Dommer, jeg har hørt Deres Taler under Valgkampagnen, og jeg véd, at De bilder Dem ind, at De tror paa Konkurrencesystemet og paa, at de stærke gaar af med Sejren, og samtidig støtter De af al Magt alle Forholdsregler, som gaar ud paa at beklippe de stærkes Magt.“

„Jamen, unge Mand —“

„Husk paa, at jeg har hørt Deres Taler under Valgkampagnen,“ sagde Martin advarende. „Der findes Beretninger om Deres Stilling til de mellemstatlige Handelsbestemmelser, til Bestemmelser om Jernbanetrusten og Standard Oil, om Fredning af Skove og alle de Tusind og én hæmmende Bestemmelser, som i Virkeligheden er rent socialistiske.“

„Er det Deres Mening at fortælle mig, at De ikke tror paa Nødvendigheden af at regulere disse forskellige skændige Myndighedsmisbrug —“

„Det er ikke det, det drejer sig om. Jeg vil kun sige Dem, at De ikke forstaar at stille en Diagnose. Jeg vil forklare Dem, at jeg ikke lider af den Mikrobe, der hedder Socialisme. Jeg vil fortælle Dem, at det er Dem, som lider af de ødelæggende, hærgende Virkninger af den Mikrobe. Hvad mig angaar, saa er jeg en afgjort Modstander af Socialisme, ganske paa samme Maade som jeg er en afgjort Modstander af Deres egen Bastard af et Demokrati, som ikke er andet end Pseudo-Socialisme, der optræder under en Kaabe af Ord, Ord, der ikke kan staa for en Prøve, hvis Leksikonet lægges til Grund.

Jeg er reaktionær — saa afgjort reaktionær, at min Stilling er ganske ufattelig for Dem, som lever i en tilsløret Løgn af social Organisation, og hvis Syn ikke er skarpt nok til at gennemtrænge Sløret. De bilder os ind, at De tror paa, at de stærke vil leve, og at de stærke vil herske. Jeg tror det — det er hele Forskellen. Da jeg var en lille bitte Smule yngre — et Par Maaneder yngre — troede jeg det samme. Ser De, de Ideer, som De og Deres hævdede, havde haft deres Indvirkning paa mig. Men Købmænd og Forretningsfolk er i bedste Fald krysteragtige Herskere; de grynter og gramser alle deres Dage i Pengegriskhedens Trug, og jeg er med Deres Tilladelse svunget tilbage til Aristokratiet. Jeg er den eneste Individualist i denne Stue. Jeg venter mig ikke noget af Staten. Jeg venter kun paa den stærke Mand, Manden til Hest, som skal udfri Staten af dens raadne Ørkesløshed.

Nietzsche havde Ret — ja, jeg vil ikke spilde Tiden med at fortælle Dem, hvem Nietzsche var. Men han havde Ret. Verden tilhører de stærke — de stærke, som ogsaa er ædle, og som ikke vælter sig i Handelens og Byttehandelens Svinetrug. Verden tilhører den sande Adelsmand, de store, blonde Dyr, de, som ikke gaar paa Akkord. Og de vil spise jer op, jer Socialister, som er bange for Socialismen, og som anser jer selv for Individualister. Den Slavemoral, som I hylder, i jeres Egenskab af de ydmyge og ringe, kan ikke frelse jer. Aa, det er lutter Hebraisk for Dem, saa jeg vil ikke plage Dem længere med det. Men husk vel paa én Ting. Der er ikke en halv Snes Individualister i Oakland, men Martin Eden er en af dem.“

Han tilkendegav med en Bevægelse, at han var færdig med Diskussionen, og vendte sig om mod Ruth.

„Jeg er saa nervøs i Dag,“ sagde han sagte. „Alt, hvad jeg ønsker, er at elske, ikke at tale.“

Han tog slet ikke Hensyn til Ruths Fader, som sagde:

„Jeg er stadig ikke overbevist. Alle Socialister er Jesuiter. Det er det, man kan kende dem paa.“

„Vi skal nok endnu gøre Dem til en god Republikaner,“ sagde Dommer Blount.

„Manden til Hest vil være kommet længe før den Tid!“ svarede Martin spøgende og vendte sig igen om imod Ruth.

Men Hr. Morse var ikke tilfreds. Han var misfornøjet med sin tilkommende Svigersøns Dovenskab og Utilbøjelighed til alvorligt, regulært Arbejde, og han havde ingen Agtelse for hans Ideer, saa lidt som han forstod hans Natur. Følgelig drejede Hr. Morse Samtalen ind paa Herbert Spencer. Dommer Blount støttede ham efter bedste Evne, og Martin, som spidsede Øren, saa snart dette Navn blev nævnt, hørte paa Dommeren, medens han udtalte en højtidelig og selvtilfreds Fordømmelsesdom over Herbert Spencer. Fra Tid til anden saá Hr. Morse paa Martin, som om han vilde sige: „Dèr kan du se, min Dreng!“

„Sladrende Skader!“ mumlede Martin, og blev ved at tale med Ruth og Arthur.

Men den lange Arbejdsdag og Tanken om Selskabet den foregaaende Aften øvede sin Virkning paa ham, og desuden var der Ting, som han ikke kunde taale at høre.

„Hvad er der i Vejen?“ spurgte Ruth pludselig, forskrækket over at se, at han maatte gøre Vold paa sig selv.

„Der er ingen Gud uden det Ukendte, og Herbert Spencer er dets Profet,“ sagde Dommer Blount i det samme.

Martin vendte sig om imod ham.

„Det er en godtkøbs Dom!“ bemærkede han roligt. „Jeg hørte den første Gang i City Hall Park, af en Arbejder, som burde have vidst bedre Besked. Siden har jeg ofte hørt den, og hver Gang er jeg ved at faa Kvalme af det forfærdelige Vrøvl. De burde skamme Dem! At høre denne store, ædle Mands Navn i Deres Mund er som at finde en Dugdraabe i en Slamkiste. Det er modbydeligt!“

Det var som et Lyn fra en klar Himmel. Dommer Blount stirrede paa ham, som om han var ved at faa et apoplektisk Tilfælde, og der blev ganske stille i Stuen. Hr. Morse var i al Hemmelighed meget tilfreds med det skete, for han kunde se, at hans Datter var forarget. Det var det, han ønskede at opnaa — at faa denne Mand, som han ikke syntes om, til at vise sin medfødte Bøllethed.

Ruths Haand søgte bønfaldende Martins under Bordet, men hans Blod var nu for Alvor kommet i Kog. Han var opbragt over den aandelige Fordringsfuldhed og Uærlighed, som de Mænd, der indtog de høje Stillinger, gjorde sig skyldig i. En Dommer ved Højesteret! Det var kun et Par Aar siden, han havde set op fra Sølen paa den Slags straalende Væsener og anset dem for Guder.

Dommer Blount besindede sig og forsøgte at fortsætte Diskussionen, og han henvendte sig til Martin med en Høflighed, som Martin meget godt forstod var beregnet paa at gøre Indtryk paa Damerne. Men selve dette gjorde blot hans Vrede saa meget større. Var der da ingen Retskaffenhed i Verden?

„De kan ikke diskutere Spencer med mig!“ raabte han. „De véd ikke en eneste Smule mere om Spencer end hans egne Landsmænd. Men det er ikke Deres Fejl — det indrømmer jeg gerne. Det er kun en ny Fase af Tidens foragtelige Uvidenhed. Jeg har lige læst et Essay af Saleeby om Spencer. Det skulde De læse. Det er tilgængeligt for alle Mennesker. De kan købe det i en hvilken som helst Boghandel eller laane det paa de offentlige Biblioteker. De vilde skamme Dem over Deres Fattigdom paa Skældsord og Deres Uvidenhed overfor den ædle Mand, i Sammenligning med hvad Saleeby tillader sig om det Emne. Det er en Rekord af Skændsel, som vil gøre selv Deres Skændsel til Skamme.

„De Halvstuderedes Filosof“ blev han kaldt af en akademisk Filosof, som ikke var værdig til at besmitte den Atmosfære, han indaandede. Jeg tror ikke, De har læst ti Sider af Spencer, men der har været Kritikere, som har Krav paa at anses for langt mere forstaaende end De, der ikke har læst mere af Spencer, end De har, som offentlig har udæsket hans Tilhængere til at anføre en eneste virkelig Tanke fra alle hans Bøger — fra Herbert Spencers Bøger! den Mand, som har sat sit Genis Stempel paa alle Felter af den videnskabelige Forskning og moderne Tankegang; Psykologiens Fader; den Mand, som har revolutioneret Pædagogiken, saa at selv den franske Bondes Barn i vor Tid lærer Begyndelsesgrundene efter de Principer, han har givet os. Og de smaa Myg af Mænd stikker hans Minde, samtidig med at de tjener deres Brød ved det, som er den tekniske Anvendelse af selve hans Tanker. Det lidt, som findes af Værdi i deres Hjerner, skyldes for en stor Del ham. Det er sikkert nok, at hvis han aldrig havde været, saa vilde det meste af det, der er korrekt i deres Papegøjeviden, ikke være der.

Og alligevel findes der begavede Mænd — og Mænd, som sidder i endnu mere ophøjede Stillinger end De, Dommer Blount! — som har sagt, at Efterverdenen vil betragte Spencer som en Digter og en Drømmer snarere end en Tænker. Sludderhoveder og Sladderhanke alle til Hobe! „First Principles“ er ikke uden en vis literær Kraft,“ var der en af dem, der sagde. Og der er andre, som har sagt, at han var en ærlig Slider, snarere end en Mand med originale Tanker. Sludderhoveder og Sladderhanke!“

Martin standsede pludselig, og der blev dødsstille i Stuen. Alle i Ruths Familie saá op til Dommer Blount som en Mand med Evner og Indflydelse, og de var forfærdede over Martins Udbrud. Under Resten af Middagen var Stemningen fuldkommen begravelsesagtig. Dommeren og Hr. Morse indskrænkede sig til at tale med hinanden, og i øvrigt bestod Samtalen væsentlig af Pauser. Senere da Martin blev alene med Ruth, kom det til en Scene mellem dem.

„Du er utaalelig!“ sagde hun grædende.

Men hans Forbitrelse havde endnu ikke lagt sig, og han blev ved at mumle: „De Bæster! De Bæster!“

Da hun paastod, at han havde fornærmet Dommeren, svarede han:

„Ved at sige, hvad sandt er, om ham?“

„Jeg er ligeglad, om det er sandt eller ej!“ vedblev hun. „Der er visse Sømmelighedsgrænser, og du havde ingen Adkomst til at fornærme nogen.“

„Jamen, hvor havde saa Dommer Blount faaet sin Adkomst fra til at anfalde Sandheden?“ spurgte Martin. „At anfalde Sandheden er en langt alvorligere Forseelse end at fornærme en saa ligegyldig Personlighed som Dommeren. Han gjorde det, der var værre. Han sværtede en stor, ædel afdøds Navn. Aa, de Bæster! De Bæster!“

Hans Vrede, som var sammensat af saa mange Elementer, blussede atter op, og Ruth var helt angst for ham. Hun havde aldrig set ham saa vred, og det var i hendes Øjne altsammen saa uforstaaeligt og meningsløst. Og dog var der i selve hendes Angst den samme Fortryllelse, som havde draget og stadig drog hende til ham — som havde tvunget hende til at læne sig ind til ham og i hint vanvittige, afgørende Øjeblik havde faaet hende til at lægge sine Hænder om hans Nakke. Hun var dybt krænket over det, der havde fundet Sted, og dog laa hun i hans Arme og skælvede, medens han blev ved at mumle: „De Bæster! De Bæster!“ Og hun blev ogsaa ved at ligge dèr, da han sagde: „Min egen Pige, jeg vil ikke mere plage din Familie med min Nærværelse. De kan ikke lide mig, og det er forkert af mig at tvinge dem til at finde sig i min ubehagelige Nærværelse. Desuden er de mig lige saa ubehagelige. Pyh! Det er til at blive helt syg af. Og tænke sig — i min Uskyld indbildte jeg mig, at alle de Mennesker, som beklædte høje Stillinger, som boede i fine Huse og havde Opdragelse og Bankkontoer — at de var noget værd!“

XXXVIII KAPITEL

„Kom saa! Lad os gaa ned til den lokale.“

Det var Brissenden, der talte, udmattet efter den Blodstyrtning, han havde haft for en halv Time siden — den anden Blodstyrtning i Løbet af tre Dage. Han havde det evige Whiskyglas i Haanden, og han tømte det med rystende Haand.

„Hvad skal jeg med Socialisme?“ spurgte Martin.

„Fremmede har Lov til at tale i fem Minutter,“ blev den syge ved. „Staa op og snak løs! Sig dem, hvorfor De ikke vil vide af Socialismen. Fortæl dem, hvad De mener om dem og deres Ghetto-Ethik. Ram Nietzsche i Synet paa dem og faa en Lussing for Deres Ulejlighed. Lav det til et rigtigt Slagsmaal. Det vil de have godt af. Ser De, jeg vilde gerne se Dem som Socialist, før jeg dør. Det vil give Dem en Slags Berettigelse for Deres Tilværelse. Det er det eneste, der kan frelse Dem i den Skuffelsens Tid, som maa komme for Dem.“

„Jeg kan aldrig regne ud, hvorfor nu netop De er Socialist!“ sagde Martin grundende. „De nærer dog ellers en saadan Afsky for Mængden. Der kan da ikke være noget hos Pøbelen, som anbefaler den til Deres æstetiske Sjæl!“ Han pegede anklagende paa det Whiskyglas, som den anden var ved at fylde. „Og det lader da heller ikke til, at Socialismen redder Dem.“

„Jeg er en meget syg Mand,“ lød Svaret. „Men med Dem er det anderledes. De har Sundhed og saa meget at leve for. Og paa en eller anden Maade maa De lænkes til Livet. Hvad mig angaar, saa undrer det Dem, hvorfor jeg er Socialist. Det skal jeg sige Dem! Fordi Socialismen er uundgaaelig, fordi det nuværende raadne og fornuftstridige System ikke kan blive ved at bestaa; fordi den Dag er forbi, da Deres Mand til Hest kan komme. Slaverne vil ikke finde sig i det. Der er for mange, og de vil hale den eventuelle Rytter ned, før han nogen Sinde naar at komme overskrævs paa Hesten. Ja, og det hvad enten han saa piber eller synger. De kan ikke slippe væk fra dem, og De vil komme til at sluge hele Slavemoralen. Det er ikke nogen tiltalende Ret, det indrømmer jeg. Men den har staaet og kogt over Ilden, og De maa sluge den. De er nu under alle Omstændigheder forhistorisk med Deres NietzscheAnskuelser. Fortiden er forbi, og den Mand, som siger, at Historien gentager sig selv, er en Løgner. Selvfølgelig synes jeg ikke om Pøbelen, men hvad skal en stakkels Mand gøre? Vi kan ikke faa den Mand til Hest, og alt andet er at foretrække for de forknytte Svin, som nu regerer os. Men kom nu med! Jeg har allerede faaet det, jeg har godt af, og hvis jeg bliver siddende her ret meget længere, saa bliver jeg bare fuld. Og De véd nok, hvad Doktoren siger — Fanden staa i den Doktor! Jeg skal nok endda narre ham!“

Det var Søndag Aften, og de fandt den lille Sal fyldt til Trængsel af Oaklands Socialister, især Medlemmer af den arbejdende Klasse. Taleren, en velbegavet Jøde, vandt Martins Beundring, samtidig med at han vakte hans Lyst til Modsigelse. Mandens smalle, ludende Skuldre og indfaldne Bryst vidnede om, at han var et sandt Barn af den overfyldte Ghetto, og Martin havde en levende Følelse af den aarhundredgamle Kamp, som de svage, elendige Slaver havde kæmpet mod den lille, stolte Flok Mænd, som herskede over dem og vilde blive ved at herske over dem til Dagenes Ende. For Martin var denne indtørrede Splejs af en Mand et Symbol. Han var den Skikkelse, der stod som Repræsentant for hele den elendige Skare Svæklinge og uduelige, som omkom i Følge den biologiske Lov ved Livets uvejsomme Yderkanter. De var uskikkede. Til Trods for deres snedige Filosofi og deres myreagtige Tilbøjelighed for Samarbejdet kasserede Naturen dem alligevel til Fordel for Undtagelsesmennesket. Af det myldrende Liv, som Naturen med ødsel Haand strøede til alle Sider, valgte den kun de bedste. Det var efter samme Metode, at Mænd, som vilde efterligne Naturen, opdrættede Væddeløbsheste og Græskar. Uden Tvivl kunde den, som skabte Verdensaltet, have fundet paa en bedre Metode; men de Skabninger, som levede i dette særlige Verdensalt, maatte finde sig i dette Verdensalts særlige Metode. Selvfølgelig kunde de vride sig i Dødsøjeblikket, som Socialisterne vred sig, som Taleren paa Forhøjningen og den svedende Mængde vred sig i selve dette Øjeblik, medens de lagde Raad op for at finde paa en ny Metode, hvorved de kunde reducere den Bod, som var en Følge af Livet, og endda narre Verdensaltet.

Saaledes tænkte Martin, og saaledes talte han, da Brissenden pressede paa, at han skulde „slippe Helvede løs“. Han efterkom Opfordringen, gik op til Forhøjningen, som Skik og Brug var, og henvendte sig til Formanden. Først talte han med dæmpet Stemme og tøvende, idet han søgte at faa Skik paa de Tanker, som var steget op i hans Hjerne, medens Jøden talte. Ved den Slags Møder var fem Minutter den Tid, som blev indrømmet hver enkelt Taler, men da Martins fem Minutter var omme, var han i fuld Gang, og hans Angreb paa deres Læresætninger var kun halvt færdigt. Han havde fanget deres Interesse, og Forsamlingen opfordrede med høje Tilraab Formanden til at forlænge hans Frist. De forstod, at her havde de faaet en vældig Modstander, og de lyttede opmærksomt til hvert Ord, han sagde. Han talte med Lidenskab og Overbevisning, stak intet under Stolen i sit Angreb paa Slaverne og deres Moral og Taktik og hentydede ugenert til sine Tilhørere som de omtalte Slaver. Han citerede Spencer og Malthus og kundgjorde Udviklingens biologiske Lov.

„Og derfor,“ sagde han til Slut, som for at give et kort Resumé af det hele, „derfor kan ingen Stat, som bestaar af Slavetyper, blive ved at leve. Den gamle Lov om Udviklingen staar stadig ved Magt. I Kampen for Tilværelsen er det gerne, som jeg har vist, de stærke og de stærkes Efterkommere, som bliver ved at leve, medens de svage og de svages Afkom knuses og dør. Resultatet er, at de stærke og de stærkes Afkom lever, og saa længe som Kampen vedvarer, bliver hver Generation stærkere end den foregaaende. Det er Udvikling. Men I Slaver — og det er slemt at være Slaver, det skal jeg saa gerne indrømme! — I Slaver drømmer om et Samfund, hvor Udviklingens Lov vil være ophævet, hvor ingen Svæklinge eller uduelige dør, hvor hver uduelig kan faa saa meget at spise, som han ønsker, og saa tit, som han ønsker, og hvor alle kan gifte sig og faa Afkom — de svage saa vel som de stærke. Og hvad vil Resultatet blive? Det vil ikke længer blive saadan, at Racens Kraft og Livsværdi tiltager for hver Generation. Tværtimod vil den snarere tage af. Det er den Nemesis, som følger med jeres Slavefilosofi. Jeres Samfund af Slaver — af, ved og for Slaver — maa nødvendigvis svækkes og falde i Stumper og Stykker, som det Liv, der udgør det, svækkes og falder i Stumper og Stykker.

Husk vel paa, at jeg prædiker Biologi og ikke sentimental Ethik. Ingen Stat af Slaver kan bestaa —“

„Hvad da de Forenede Stater?“ hylede en Mand blandt Tilhørerne.

„Ja, hvad de?“ svarede Martin. „De tretten Kolonier skilte sig af med deres Herskere og lavede den saakaldte Republik. Slaverne var deres egne Herrer. Der var ikke længer Herrer, som herskede i Kraft af Sværdet. Men I kunde ikke klare jer uden Herrer af den ene eller den anden Art, og derfor opstod der en ny Slags Herrer — ikke de store, mandige Mænd, men de snedige, edderkoppeagtige Handelsmænd og Pengeudlaanere. Og de gjorde jer atter til Slaver — men ikke frimodigt og ærligt, som sande, ædle Mænd vilde gøre i Kraft af deres egen stærke, højre Arm, men hemmeligt, ved edderkoppeagtige Kunstgreb og ved Smiger og Løgne. De har købt jeres Slavedommere, de har ødelagt jeres Slavelovgivninger, og de har tvunget jeres unge Mænd og Piger, som allesammen er Slaver, til at gennemgaa Rædsler, der er langt værre end Slaveri og Livegenskab. To Millioner af jeres Børn træller i Dag i dette de Forenede Staters Handels-Oligarki. Ti Millioner af jeres Slaver har hverken menneskeværdige Boliger eller faar menneskeværdig Mad.

Men for at vende tilbage til mit Udgangspunkt. Jeg har bevist, at intet Samfund af Slaver kan bestaa, fordi et saadant Samfund, ifølge Sagens Natur, maa ophæve Udviklingsloven. Aldrig saa snart kan et Slavesamfund naa at blive organiseret, før den aandelige Tilbagegang begynder at gøre sig gældende. Det er let nok for jer at snakke om at sætte Udviklingsloven ud af Spillet, men hvor er den nye Udviklingslov, som skal holde jeres Kræfter vedlige? Formulér den! Er den allerede formuleret? Saa kom med den.“

Martin satte sig ned under Larm og høje Raab. En halv Snes Mænd var sprunget op og forlangte at blive hørt fra Talerstolen. Og én for én svarede de paa Angrebet, opmuntret af det larmende Bifald, svarede med Varme og Begejstring og heftige Haandbevægelser. Det var en stormfuld Aften — men stormfuld fra et intellektuelt Standpunkt, en Kamp mellem Ideer. Der var nogle af Talerne, som ikke holdt sig til Sagen, men de fleste af dem svarede direkte paa Martins Angreb. De rokkede ved hans Standpunkt med Tankeretninger, som var nye for ham, og gav ham en Indsigt, ikke i nye biologiske Love, men i nye Anvendelser af de gamle Love. De var alt for alvorlige til altid at være høflige, og mere end én Gang hamrede Formanden i Pulten for at kalde dem til Orden.

Det traf sig saadan, at der blandt Tilhørerne var en meget ung Reporter, som var blevet sendt derhen, fordi det den Dag havde været smaat med Nyheder, og han havde en levende Forestilling om, at det, Journalistiken havde Brug for, var Sensation. Han var bare smart og behændig, men i øvrigt var han for tykhovedet til at følge Diskussionen, skønt han samtidig havde en behagelig Følelse af, at han stod uhyre højt over disse stortalende Galehuslemmer af den arbejdende Klasse. Han havde ogsaa stor Respekt for de Mænd, der sad i de høje Stillinger og diskuterede den Politik, som Nationer og Aviser fulgte. Endvidere havde han selv et Ideal — nemlig at opnaa den Fuldkommenhed, som kendetegner den første Klasses Reporter, der kan gøre noget — og det endda en hel Del — ud af ingenting.

Han vidste slet ikke, hvad det hele drejede sig om, og det behøvedes heller ikke. Ord som Revolution gav ham Stikordet. Som en Palæontolog, der er i Stand til at konstruere et helt Skelet af en enkelt Knogle, kunde han konstruere en hel Tale af det ene Ord Revolution. Han gjorde det den Aften, og gjorde det godt, og eftersom Martin var den, der havde vakt størst Opsigt, lagde han det hele i hans Mund, gjorde ham til Anarkisten for alle Anarkister og lavede hans reaktionære Individualisme om til den mest uhyggelige, røde Socialisme. Den unge Reporter var paa sin Vis en Kunstner, og han brugte den brede Pensel, da han skulde til at anvende Lokalkolorit — talte om langhaarede Mænd med vilde, forstyrrede Blikke, om nervøse, degenererede Typer, om Stemmer, der dirrede af Lidenskab, om knyttede Hænder, som løftedes i Vrede, og alt det tegnede sig skarpt mod en Baggrund af Eder, Hyl og forbitrede Mænds dybe Strubetoner.

XXXIX KAPITEL

Ved Kaffen i sin lille Stue læste Martin næste Dag Morgenavisen. Det var noget nyt for ham at finde sig selv omtalt i store Overskrifter paa forreste Side, og det overraskede ham i høj Grad at faa at vide, at han var en af Oakland-Socialisternes mest berygtede Førere. Han gennemlæste hastigt den voldsomme Tale, som den unge Reporter havde konstrueret for ham, og skønt han i Begyndelsen var meget ærgerlig over Historien, endte det alligevel med, at han leende smed Avisen til Side.

„Enten maa den Mand have været fuld eller forbryderisk ondskabsfuld,“ sagde han samme Eftermiddag fra sit Højsæde paa Sengen. Brissenden var kommet og havde træt og udmattet smidt sig paa Stuens eneste Stol.

„Jamen, hvad bryder De Dem om det?“ spurgte Brissenden. „De har jo dog ingen Trang til at staa Dem godt med de Bourgeoisi-Svin, som læser Aviserne?“

Martin betænkte sig et Øjeblik og sagde saa:

„Nej, i Virkeligheden bryder jeg mig ikke om at staa mig godt med dem, ikke den mindste Smule. Men paa den anden Side kan det godt gøre min Stilling til Ruths Familie en lille Smule besværlig. Hendes Fader har altid hævdet, at jeg var Socialist, og det forbandede Vrøvl vil selvfølgelig bestyrke ham i hans Tro. Ikke at jeg bekymrer mig det mindste om hans Mening — men hvad skal man sige? Jeg har mere Lyst til at læse for Dem, hvad jeg har skrevet i Dag. Det er selvfølgelig „Bagateller“, og jeg er omtrent halvt færdig med den.“

Han sad og læste højt, da Maria smækkede Døren op og viste en ung Mand ind. Han var meget lapset klædt og noterede sig hastigt Petroleumsapparatet og Køkkenet i Hjørnet, før hans Blik søgte Martin.

„Sæt Dem ned!“ sagde Brissenden.

Martin gjorde Plads for den unge Mand paa Sengen og ventede paa, at han skulde forebringe sit Ærinde.

„Jeg hørte Dem tale i Aftes, Hr. Eden, og jeg kommer for at interviewe Dem,“ begyndte han.

Brissenden brast i en Skoggerlatter, „En Broder-Socialist?“ spurgte Reporteren og tilkastede Brissenden et hastigt Blik, der ligesom tog Maal af den udtærede, døende Mand.

„Og han har skrevet den Beretning,“ sagde Martin mildt. „Brissenden, det er jo en ren Dreng!“

„Hvorfor dunker De ham ikke lidt?“ spurgte Brissenden. „Jeg vilde give tusind Dollars for at have mine Lunger i Behold — bare i fem Minutter.“

Den unge Reporter var noget betuttet over denne Snakken over Hovedet paa ham og om ham. Han havde faaet Ros for sin fortræffelige Skildring af Socialistmødet og havde endvidere faaet Ordre til at skaffe sig et personligt Interview med Martin Eden, som var Lederen af den organiserede Trusel mod Samfundet.

„Har De noget imod, at jeg lader Dem fotografere, Hr. Eden?“ sagde han. „Jeg har en af Bladets Fotografer staaende udenfor, og han siger, at det vil være bedst at tage Dem med det samme, før Solen kommer til at staa lavere paa Himlen. Saa kan vi tage Interviewet bagefter.“

„En Fotograf!“ sagde Brissenden eftertænksomt. „Dunk ham, Martin — dunk ham!“

„Jeg tror, jeg er ved at blive gammel,“ lød Svaret. „Jeg véd godt, at jeg burde gøre det, men jeg kan virkelig ikke nænne det. Det er, ligesom det ikke er Umagen værd.“

„For hans Moders Skyld,“ blev Brissenden ved.

„Ja, det er naturligvis et Synspunkt!“ svarede Martin. „Men det er, ligesom det ikke er vigtigt nok til at vække den tilstrækkelige Energi hos mig. Ser De, der skal en vis Energi til rigtig at dunke en Mand. Og desuden — hvad betyder saa det hele?“

„Det er rigtigt — saadan skal man tage det!“ meddelte den unge Mand overlegent, skønt han allerede var begyndt at skotte ængsteligt til Døren.

„Jamen, det var nu ikke sandt, ikke et Ord af, hvad han skrev!“ vedblev Martin, som stadig blev ved at henvende alle sine Bemærkninger til Brissenden.

„Det var kun en Beskrivelse, saadan i al Almindelighed,“ sagde den unge Mand forsigtigt. „Og desuden er det en god Reklame. Det er det, der tæller. Det var i Virkeligheden en Tjeneste, vi gjorde Dem.“

„Det er en god Reklame, lille Martin!“ gentog Brissenden højtideligt.

„Og det var en Tjeneste, de gjorde mig!“ bemærkede Martin.

„Lad mig se — hvor er De født, Hr. Eden?“ sagde den unge Mand med et Udtryk af forventningsfuld Opmærksomhed.

„Han gør ingen Optegnelser,“ sagde Brissenden. „Han husker det hele.“

„Det er nok for mig!“ Den unge Fyr gjorde sit bedste for at se ubekymret ud. „Det er ingen ordentlig Reporter, som behøver at gøre Optegnelser.“

„Ja, det var nok — — — Aftes.“ Men Brissenden var ikke nogen taalmodig Mand, og han slog pludselig over i en helt anden Tone. „Martin, hvis De ikke dunker ham, saa gør jeg det selv, om jeg saa skal falde død om paa Gulvet i næste Øjeblik.“

„Hvad siger De til nogle gode Smæk?“ spurgte Martin.

Brissenden overvejede Sagen med Dommermine og nikkede saa.

I næste Øjeblik sad Martin paa Kanten af Sengen, og den unge Mand laa med Ansigtet nedad, tværs over hans Knæ.

„Saa, lad nu være at bide,“ sagde Martin advarende. „Hvis De gør det, bliver jeg nødt til at dunke Dem i Ansigtet. Og det vilde være Synd, for det er saadan et sødt Ansigt!“

Hans løftede Haand sænkede sig, og derefter løftede og sænkede den sig igen med en jævn, hastig, rytmisk Bevægelse. Den unge Mand stred imod og vred sig og bandede, men han prøvede ikke paa at bide. Brissenden saá til i dybeste Alvor, men en Gang blev han helt ophidset, greb efter Whiskyflasken og bad: „Lad mig klaske ham — bare en eneste Gang.“

„Det var kedeligt, at min Haand meldte Pas!“ sagde Martin, da han omsider holdt op. „Den er helt følelsesløs.“

Han rejste den unge Mand op og satte ham paa Sengen.

„Jeg skal faa Dem i Spjældet for dette her!“ hvæsede han som en arrig Skoledreng, medens Taarerne løb ned over de brændende Kinder. „Ja, det skal De komme til at betale mig! Vent De bare!“

„Den kønne Lille!“ bemærkede Martin. „Han har slet ingen Idé om, at han er inde paa et Skraaplan. Det er ikke ærligt, det er ikke honnet, det er ikke mandigt at fortælle Løgne om sine Medmennesker, saadan som han har gjort, og han véd det ikke selv!“

„Jamen, han er kommet til os for at faa det at vide!“ indskød Brissenden.

„Ja, til mig, som han har bagtalt og ødelagt. Min Urtekræmmer vil nu uden Tvivl nægte at give mig Kredit. Og det værste er, at den stakkels Dreng efter al Sandsynlighed vil blive ved paa samme Maade, indtil han synker ned til en første Klasses Journalist og en første Klasses Slubbert.“

„Men der er Tid endnu!“ sagde Brissenden. „Hvem véd — maaske kan De blive det ydmyge Redskab til at frelse ham. Hvorfor lod De ikke mig give ham et eneste Smæk, saa at jeg kunde sige, at jeg havde haft en Haand med i det“

„Jeg vil lade jer arrestere begge to! I to Uhyrer!“ hulkede den vildfarne Sjæl.

„Nej, hans Mund er alt for køn og alt for svag!“ Martin rystede sørgmodigt paa Hovedet. „Jeg er bange for, at jeg forgæves har sat min Haand ud af Funktion. Den unge Mand kan ikke forbedre sig. Han vil blive en stor Journalist og opnaa Ære og Anseelse. Han har ingen Samvittighed. Alene det vil gøre ham til en stor Mand.“

Dermed gik den unge Mand ud af Døren, til det sidste Dødsens angst for, at Brissenden skulde dunke ham i Ryggen med den Flaske, som han stadig holdt i Haanden.

I det næste Morgennummer fik Martin en hel Del at vide om sig selv, som han aldrig havde haft nogen Anelse om. „Vi er Samfundets svorne Fjender,“ var en af de Udtalelser, som blev lagt ham i Munden i et Interview, der strakte sig over en hel Spalte. „Nej, vi er ikke Anarkister, men Socialister.“ Da Reporteren havde gjort ham opmærksom paa, at der tilsyneladende var meget ringe Forskel mellem de to Skoler, havde Martin trukket paa Skulderen i tavs Bekræftelse. Hans Ansigt blev skildret som usymmetrisk, eftersom man saá det fra den ene Side eller den anden, og der nævnedes ogsaa forskellige andre Tegn paa Degeneration. Hvad man især lagde Mærke til, var hans store, brutale Hænder og det vilde Glimt i hans blodunderløbne Øjne.

Han fik at vide, at han hver Aften talte for Arbejderne i City Hall Park, og at han var den af de Anarkister og Agitatorer, som kom der for at opflamme Folket, der tiltrak flest Tilhørere og holdt de mest revolutionære Taler. Den unge Mand skildrede i kraftige Farver hans fattige, lille Værelse med Petroleumsovnen, den ene Stol og det Dødningehoved af en Bandit, som holdt ham med Selskab, og som saá ud, som om han lige var kommet ud efter tyve Aars Enefængsel i en eller anden Fæstning.

Den unge Mand havde været flittig. Han havde faret rundt og opsnuset Martins Familieforhold, og han havde erhvervet et Fotografi af Higginbothams Kontantforretning med Bernard Higginbotham selv i Forgrunden af Billedet. Denne værdige Mand blev skildret som en intelligent, stilfærdig Forretnings-Mand, der ikke havde mindste Sympati med sin Svogers socialistiske Anskuelser eller i det hele taget med Svogeren, som han, i Reporterens Fremstilling, karakteriserede som en doven Døgenigt, der ikke vilde tage fast Arbejde, selv om det blev ham tilbudt, og som ganske sikkert vilde ende i Tugthuset. Reporteren havde yderligere interviewet Hermann von Schmidt, Marians Mand. Han havde kaldt Martin „Familiens sorte Faar“ og havde taget kraftig Afstand fra ham: „Han forsøgte engang at snylte paa mig, men det satte jeg en Stopper for, og det i en Hurtighed!“ havde von Schmidt sagt til Reporteren. „Han er for klog til at komme og luske omkring her i Nærheden. En Mand, som ikke vil arbejde, duer ikke til ret meget, det kan De hilse og sige, at jeg har sagt.“

Denne Gang var Martin virkelig vred. Brissenden betragtede det hele som en god Vittighed, men han kunde ikke trøste Martin, som vidste, at det ikke vilde blive let at forklare det hele for Ruth. Hvad hendes Fader angik, saa vidste han, at han vilde blive henrykt, og at han vilde gøre det mest mulige ud af hele Historien for at faa Forlovelsen hævet. Hvor meget han vilde gøre ud af det, skulde Martin snart faa at vide. Med Eftermiddagsposten kom der et Brev fra Ruth. Martin aabnede det med en Forudfølelse af, at det vilde bringe ham Ulykke, og han læste det, som han stod dèr i den aabne Dør, hvor Postbudet havde givet ham det. Medens han læste, søgte hans Haand mekanisk ned i Lommen efter den Tobak og det Karduspapir, som han altid havde haft dèr i hine Dage, da han røg Cigaretter. Han gjorde sig klart, at han havde rakt Haanden ud efter Materiale til at rulle sig en Cigaret.

Det var ikke et heftigt Brev, og der var ikke Antydning af Vrede i det. Men gennem hele Brevet, fra første til sidste Sætning, kunde man tydelig mærke hendes Krænkelse og Skuffelse. Hun havde ventet sig mere af ham. Hun havde troet, at han var kommet over sin ungdommelige Vildskab, at hendes Kærlighed til ham havde været saa meget værd i hans Øjne, at den kunde have hjulpet ham til at leve et alvorligt, ordentligt Liv. Og nu havde hendes Fader og Moder optraadt meget bestemt og forlangt, at hun skulde hæve Forlovelsen. At det var et meget rimeligt Forlangende, kunde hun ikke lukke Øjnene for. Deres Forbindelse kunde aldrig blive lykkelig. Den havde kun bragt Ulykke fra første Begyndelse. Men én Ting kom hun stadig tilbage til, og det pinte Martin usigeligt. „Hvis du blot var faldet til Ro i en eller anden Stilling og havde forsøgt at bringe noget ud af dine Evner!“ skrev hun. „Men det skulde nu ikke være. Det Liv, du har levet i din Ungdom, har været for vildt og uregelmæssigt, og jeg forstaar saa godt, at det i Grunden ikke er din Skyld. Du kunde kun handle efter din Natur og den Udvikling, du havde faaet. Og derfor dadler jeg dig ikke, Martin, husk vel paa det! Det var simpelthen en Fejltagelse. Som Fader og Moder altid har hævdet, var vi ikke skabt for hinanden, og vi burde begge være glade, fordi vi har opdaget det, inden det var for sent — — — Det kan ikke nytte, at du forsøger at faa mig i Tale,“ skrev hun hen mod Slutningen af Brevet. „Det vilde være et sørgeligt Møde for os begge to, saavel som for min Moder. Jeg synes, at jeg allerede har voldt hende saa megen Sorg og Besvær, og det vil vare længe, før jeg kan gøre det godt igen.“

Han læste Brevet omhyggeligt igennem, fra Ende til anden, og læste det saa én Gang til, inden han satte sig ned og besvarede det. Han refererede i korte Træk de Anskuelser, han havde fremsat paa Socialistmødet, og paapegede, at de i enhver Henseende netop var det modsatte af, hvad Aviserne havde lagt ham i Munden. Henimod Slutningen af Brevet anførte han, at han stadig var „Guds udkaarne Elsker“, som tryglede om hendes Kærlighed. „Du maa endelig svare,“ sagde han, „og i dit Svar er der kun én Ting, som du behøver at sige mig. Elsker du mig? Det er det hele — svar mig kun paa det ene Spørgsmaal.“

Men der kom intet Svar den næste Dag, eller den næste igen. „Bagefter laa urørt paa Bordet, og Bunken af returnerede Manuskripter under Bordet voksede stadig. For første Gang havde Martin et Anfald af Søvnløshed og laa og kastede sig frem og tilbage, lange, hvileløse Nætter igennem. Tre Gange gik han til Familien Morses Hjem, men hver Gang blev han vist bort af Tjeneren, som besvarede hans Ringen. Brissenden laa syg paa sit Hotel og var alt for svag til at røre sig, og skønt Martin tit var hos ham, besværede han ham aldrig med sine Sorger.

For Martin havde mange Sorger. Virkningerne af den unge Reporters Bedrift var endnu mere omfattende, end Martin havde tænkt sig. Den portugisiske Urtekræmmer nægtede at give ham yderligere Kredit, medens Grønthandleren, som var Amerikaner og stolt af, at han var det, kaldte ham en Forræder mod sit Land og nægtede at have mere med ham at gøre — ja, han drev sin Patriotisme saa vidt, at han slettede Martins Konto og forbød ham nogen Sinde at betale den. Snakken i Nabolaget genspejlede de samme Følelser, og Forbitrelsen mod ham var stor. Ingen vilde have noget at gøre med en socialistisk Forræder. Stakkels Maria var tvivlraadig og angst, men hun bevarede alligevel sin Loyalitet imod ham. Børnene i Nabolaget kom sig af den Ærefrygt, som den fine Vogn, der én Gang havde besøgt Martin, havde hensat dem i, og raabte efter ham, naar de var udenfor Rækkevidde. Men den Silvaske Ungdom opkastede sig til hans Forsvarere og leverede mere end ét blodigt Slag for at værne om hans Ære, og blaa Øjne og blodige Næser hørte snart til Dagens Orden, hvad der kun bidrog til at forøge Marias Bekymringer og Sorger.

En Gang mødte Martin Gertrude paa Gaden, og han fik at vide — hvad han for saa vidt vidste ikke kunde være anderledes — at Bernard Higginbotham var rasende over, at han havde bragt offentlig Skam og Vanære over Familien, og havde forbudt ham at sætte sine Ben i hans Hus.

„Hvorfor tager du ikke væk, Martin?“ havde Gertrude sagt. „Rejs din Vej og faa noget at bestille et eller andet Sted, og se saa at falde til Ro. Med Tiden, naar alt det her er drevet over, kan du jo komme tilbage.“

Martin rystede paa Hovedet, men han gav ingen Forklaring. Hvorledes kunde han ogsaa forklare det? Han forfærdedes over det frygtelige Svælg, som intelligensmæssigt var mellem ham og hans egne. Han kunde aldrig slaa Bro over det og forklare dem sin Stilling, Nietzsches Stilling overfor Socialismen. Der fandtes ikke Ord nok i det engelske Sprog eller for den Sags Skyld i noget Sprog til at gøre hans Holdning og Opførsel forstaaelige for dem. Deres højeste Opfattelse af, hvad der var rigtigt, var for hans Vedkommende at skaffe sig fast Arbejde. Det var for dem det første Ord, som det var det sidste. Det udgjorde hele deres Ordbog af Forestillinger. Faa fast Arbejde! Give sig til at bestille noget! Stakkels, dumme Slaver! tænkte han, medens hans Søster talte. Det var intet Under, at Verden tilhørte de stærke. Slaverne tyngedes af deres egen Trældom. Et fast Arbejde var for dem den gyldne Fetish, som de kastede sig paa Knæ for og tilbad. Han rystede atter paa Hovedet, da Gertrude bød ham Penge, skønt han vidste, at han inden Dagen var til Ende, maatte gøre en Tur til Pantelaaneren.

„Du skal ikke komme i Nærheden af Bernard for Øjeblikket,“ advarede hun ham. „Naar der er gaaet et Par Maaneder, og han er faldet lidt til Ro, saa kan du, hvis du selv vil, faa Arbejde med at køre Varevognen for ham. Naar som helst du har Brug for mig, saa send Bud efter mig, og jeg skal nok komme.“

Hun gik sin Vej, grædende og snøftende, og han følte et Stik i Hjertet ved Synet af hendes klodsede Skikkelse og tunge Gang. Medens han stod og saá efter hende, var det, som om hele den Bygning, han ved Nietzsches Hjælp havde rejst, begyndte at vakle og styrte i Grus. Det var altsammen meget godt med Slaveklassen, naar man saá paa den ud fra et rent abstrakt Synspunkt, men det var ikke fuldt saa tilfredsstillende, naar det kom til at gælde éns egen Familie. Og alligevel — hvis der nogen Sinde havde været en Slave, som blev trampet ned af den stærke, saa var det hans Søster Gertrude. Han lo vredt over det paradoksale i Tanken. Jo, han var en nydelig Tilhænger af Nietzsche, at han saadan lod sin intellektuelle Opfattelse paavirke af den første Følelse, som han mødte paa sin Vej — ja, lod den paavirke af selve Slavemoralen, for det var det, hans Medlidenhed med Søsteren var. De sande, ædle Mænd var hævet over Ynk og Medlidenhed. Ynk og Medlidenhed var opstaaet i Slavernes underjordiske Boliger og var ikke andet end de elendiges og Svæklingenes Sjælekval og Sved.

XL KAPITEL

„Bagefter“ laa stadig uænset paa Bordet. Hvert eneste Manuskript, som han havde haft ude, laa nu under Bordet. Kun ét Manuskript holdt han gaaende, og det var Brissendens „Døgnflue“. Hans Cykle og hans sorte Klæder var igen hos Pantelaaneren, og Folkene med Skrivemaskinen rykkede ham paa ny for Lejen. Men den Slags Ting generede ham ikke længer. Han skulde lære at finde sig til Rette paa en ny Basis, og indtil han havde fundet den, maatte hans Liv staa stille.

Efter et Par Ugers Forløb hændte det, som han havde gaaet og ventet paa. Han traf Ruth paa Gaden, ledsaget af sin Broder Norman. De søgte at lade, som om de ikke saá ham, og da han standsede, prøvede Norman at vinke ham til Side.

„Hvis De forulemper min Søster, kalder jeg paa en Politibetjent,“ sagde han truende. „Hun ønsker ikke at tale med Dem, og det er en Fornærmelse, at De saadan bliver ved at trænge Dem ind paa hende.“

„Ja, hvis De holder fast ved det Standpunkt, saa bliver De nødt til at kalde paa en Betjent, og saa faar De bare Deres Navn i Aviserne,“ svarede Martin haardt. „Men nu maa De flytte Dem og hente den Politibetjent, hvis De virkelig ønsker at gøre det. Jeg vil tale med Ruth.“

„Jeg vil høre det af din egen Mund,“ sagde han til hende.

Hun var bleg og skælvende, men hun holdt sig tappert og saá spørgende op paa ham.

„Det Spørgsmaal, jeg gjorde dig i mit Brev,“ sagde han.

Norman gjorde en utaalmodig Bevægelse, men Martin standsede ham med et hastigt Øjekast.

Hun rystede paa Hovedet.

„Er det altsammen din egen fri Villie?“ spurgte han.

„Det er det!“ Hun talte med dæmpet, fast Stemme og ganske roligt. „Det er min egen fri Villie. Du har vanæret mig, saa at jeg skammer mig overfor alle mine bekendte. De taler om mig, det véd jeg godt. Det er alt, hvad jeg har at sige. Du har gjort mig meget ulykkelig, og jeg ønsker aldrig mere at se dig.“

„Bekendte! Sladder! Løgnagtige Avisreferater! Jamen, den Slags Ting kan da ikke være stærkere end Kærlighed? Jeg kan kun tro, at du aldrig har elsket mig.“

Hans Bleghed veg Pladsen for en flammende Rødme.

„Efter hvad der har været os imellem?“ sagde hun med svag Stemme. „Martin, du véd ikke, hvad du siger! Jeg er vel nok en pæn Pige.“

„Dèr kan De se — hun vil ikke have noget med Dem at gøre!“ brast det ud af Norman, medens han gik videre med Ruth.

Martin trak sig tilbage og lod dem passere, og han greb uvilkaarligt ned i Frakkelommen efter den Tobak og det Papir, som han vidste, at han ikke vilde finde.

Det var en lang Vej ud til North Oakland, men det var først, da han var naaet op ad Trappen og ind i sin egen Stue, at han vidste, han havde gaaet. Han kom til sig selv, da han sad paa Sengekanten, og han saá sig om som en Søvngænger, der lige er vaagnet op. Han lagde Mærke til „Bagefter“, som laa paa Bordet, og han trak Stolen hen til Bordet og greb efter sin Pen. Der var i hans Natur en logisk Tvang, som drev ham til at søge det færdige. Her var noget, som ikke var færdigt, og det var blevet opsat, fordi der var noget andet, som skulde gøres færdigt. Nu var det andet blevet gjort færdigt, og han vilde anvende al sin Kraft paa dette Arbejde, til ogsaa det var færdigt. Hvad han saa vilde gøre, vidste han ikke. Alt, hvad han vidste, var, at han var kommet til et Vendepunkt i sit Liv. Han var naaet til Enden med en Periode, og han vilde nu afrunde den, som det sømmede sig for en god Arbejder. Han var ikke nysgerrig med Hensyn til Fremtiden. Han vilde snart nok faa at vide, hvad den havde i Vente for ham. Hvad det saa var, saa var det ligegyldigt. Alting var saa ligegyldigt.

I fem Dage arbejdede han paa „Bagefter“, gik ingen Steder, saá ingen Mennesker og spiste meget lidt. Den sjette Dags Morgen bragte Postbudet ham et tyndt Brev fra Redaktøren af Parthenon. Et eneste Blik paa Indholdet var tilstrækkeligt til at overtyde ham om, at „Døgnflue“ var antaget. „Vi har sendt Digtet til Hr. Cartwright Bruce skrev Redaktøren — videre, „og han har udtalt sig saa anerkendende om det, at vi ikke kan lade det gaa. Som Bevis paa, hvil ken Glæde det er os at udgive Digtet, vil jeg fortælle Dem, at vi har sat Digtet til Aeigust-Nummeret — Juli-Nummeret er allerede i Trykken. Vær saa venlig at udtrykke vor Glæde og Erkendtlighed overfor Hr. Brissenden og gør os den Tjeneste pr. omgaaende at sende os hans Fotografi og biografiske Data om ham. Hvis det Honorar, vi byder, ikke tilfredsstiller Dem, beder vi Dem telegrafere med det samme og meddele os, hvad De anser for en passende Pris.“

Da det Honorar, de bød, var tre Hundrede og halvtreds Dollars, syntes Martin ikke, at det var Umagen værd at telegrafere. Endvidere maatte han jo ogsaa indhente Brissendens Samtykke. Naa ja, han havde altsaa dog haft Ret! Her var en Redaktør, som forstod at vurdere virkelig god Poesi. Og Prisen var ogsaa storartet, selv om det var Aarhundredets største Digt. Hvad Cartwright Bruce angik, saa var han den eneste Kritiker, hvis Mening Brissenden respekterede.

Martin kørte ned til Byen i en elektrisk Sporvogn, og medens han saá Husene og Tværgaderne glide forbi, følte han en vis Beklagelse over, at han ikke var mere henrykt over sin Vens Held og sin egen indlysende Sejr. Den eneste ordentlige Kritiker i de Forenede Stater havde udtalt sig fordelagtigt om Digtet, medens hans egen Paastand om, at godt Arbejde a ltid vilde finde Vej til Magasinerne, viste sig at være korrekt. Men der var ikke længer nogen Begejstring i ham og han opdagede, at han var mere ivrig efter at se Brissenden end efter at overbringe ham den gode Nyhed. Skrivelsen fra Parthenon havde vakt ham til Bevidsthed om, at han i de fem Dage, da han havde helliget al sin Tid paa „Bagefter“, ikke havde hørt fra Brissenden og ikke havde skænket ham en eneste Tanke. For første Gang var Martin rigtig klar over, hvilken Dvaletilstand han havde levet i, og han skammede sig over, at han saadan havde glemt sin Ven. Men selv denne Følelse af Skam gik ikke ret dybt. Al Følelse var død i ham, undtagen den, som han havde Brug for til at skrive „Bagefter“. Paa alle andre Omraader havde han gaaet rundt i en Døs, ja, for den Sags Skyld gik han stadig rundt i en Døs. Hele dette Liv, som den elektriske Sporvogn suste igennem, var tilsyneladende fjernt og uvirkeligt, og det vilde have interesseret ham meget lidt og forfærdet ham endnu mindre, hvis det store Stentaarn paa den Kirke, han kørte forbi, pluselig var sunket sammen i Kalk og Støv over Hovedet paa ham.

Da han kom til Hotellet, skyndte han sig op paa Brissendens Værelse, og skyndte sig saa ned igen. Værelset var tomt og al Bagage borte.

„Gav Hr. Brissenden ingen Adresse?“ sagde han til Portièren, som sendte ham et nysgerrigt Øjekast, inden han svarede:

„Har De virkelig ikke hørt det?“

Martin; rystede paa Hovedet.

„Da var ellers alle Aviserne fulde af det. Han blev fundet død i sin Seng. Selvmord. Han havde skudt sig gennem Hovedet.“

„Er han begravet?“ Martin syntes, at han kunde høre sin egen Stemme som et andet Menneskes Stemme, der kom langvejs fra.

„Nej, Liget blev sendt Øst paa, straks efter Ligsynet. Den Sagfører, som Familien havde sat sig i Forbindelse med, paatog sig de nødvendige Arrangementer.“

„Da har de ellers skyndt sig!“ bemærkede Martin.

„Aa, det véd jeg nu ikke. Det skete for fem Dage siden.“

„For fem Dage siden?“

„Ja, for fem Dage siden.“

„Aa,“ sagde Martin, idet han vendte sig om og gik.

Han gik ind paa en Telegrafstation paa Hjørnet og sendte et Telegram til Parthenon, hvori han gav dem Tilladelse til at offentliggøre Digtet. Da han kun havde fem Cents i sin Lomme til at betale sin Sporvognsbillet med, sendte han Telegrammet paa Opkrævning.

Da han var tilbage i sin Stue, tog han paa ny fat paa sit Skriveri. Dagene og Nætterne kom og gik, og han sad stadig ved sit Bord og skrev og skrev. Han gik ingen Steder, undtagen til Pantelaaneren, fik ingen Motion, spiste metodisk, naar han havde noget at spise, og undværede lige saa metodisk Mad, naar han ikke havde noget. Skønt Fortællingen var bygget op i Forvejen, Kapitel efter Kapitel, fandt og udarbejdede han alligevel en Begyndelse til den, som gjorde den betydelig kraftigere, skønt den samtidig nødvendiggjorde endnu tyve Tusind Ord. Det var ikke, fordi der i sig selv var nogen som helst Grund til, at Historien skulde være særlig god, men kun fordi de kunstneriske Love, han fulgte, tvang ham til at gøre sit Arbejde godt. Han arbejdede videre i den samme Dvaletilstand, saa mærkværdig frigjort fra Verdenen omkring sig, med en Følelse af, at han var som et Genfærd midt mellem al den literære Pynt fra en tidligere Tilværelse. Han mindedes, at der var én, som havde sagt, at en Aand var Genfærdet af en Mand, der var død og ikke havde Forstand nok til at vide, at han var det; og han standsede et Øjeblik for at spekulere paa, om han i Virkeligheden var død og ikke vidste af det at sige.

Saa kom da den Dag, da „Bagefter“ var færdig. Agenten for Skrivemaskine-Bureauet var kommet for at hente Maskinen, og han maatte sidde paa Sengen, medens Martin, som selv sad paa Stuens eneste Stol, skrev de sidste Sider af det sidste Kapitel. „Finis“ skrev han med store Bogstaver, da han var færdig, og for ham var det i Virkeligheden ogsaa „Finis“. Med en Følelse af Lettelse saá han dem bære Skrivemaskinen ud af Stuen, og saa gik han hen og lagde sig paa sin Seng. Han var en Besvimelse nær af Sult. Ikke en Mundfuld Mad var kommet over hans Læber i de sidste seksogtredive Timer, men det tænkte han ikke paa. Han laa paa Ryggen, med lukkede Øjne, uden at tænke, medens den fuldkomne Sløvhed langsomt skyllede ind over hans Hjerne. Halvt i Febervildelse begyndte han at mumle nogle Linier af et anonymt Digt, som Brissenden jævnligt havde citeret for ham. Maria, som stod og lyttede bekymret udenfor hans Dør, forskrækkedes over den klangløse, mumlende Stemme. Ordene betød i sig selv ikke saa meget for hende, som det at han blev ved at gentage dem. „Det er Slut“ var Omkvædet af Digtet:

Det er Slut —
tag Lyren bort.

Strengespil og Toner svinder
som en Sommerduft, der spinder
sig imellem blaa Kærminder.

Det er Slut —
tag Lyren bort.

Jeg har sunget som de glade

Drosler mellem Dug og Blade:

jeg sang kun kort.

Som Fugl bag Burets Stænger
ogsaa jeg med Næbbet hænger;

Sangens Tid er ikke længer.

Det er Slut —
tag Lyren bort.

Maria kunde ikke udholde det længere, men fo’r hen til Ovnen og fyldte en Skaal med Suppe, hvori hun anbragte Løvens Part af de Kødstumper og Grøntsager, som hendes Ske kunde skrabe op fra Bunden af Gryden. Martin rejste sig med en Kraftanstrengelse op i Sengen og begyndte at spise, og medens han spiste, forsikrede han stadig Maria om, at han ikke havde talt i Søvne, og at han ikke havde Feber.

Efter at hun var gaaet, sad han sørgmodigt med hængende Skuldre paa Kanten af Sengen og saá sig med glansløse Øjne, der intet opfattede, om i Stuen, indtil det iturevne Omslag paa et Magasin, som var kommet med Morgenposten og stadig laa dèr uaabnet, sendte en Lysstraale ind i hans omtaagede Hjerne. „Det er Parthenon!“ tænkte han — „AugustNummeret af Parthenon, og det maa bringe „Døgnflue“. Bare dog Brissenden havde været her, saa han kunde have set det!“

Han sad og bladede i Magasinet, men standsede saa pludselig i stor Forfærdelse. „Døgnflue“ var udstyret med prangende Vignetter og Randtegninger. Paa den ene Side af Vignetten var anbragt et Billede af Brissenden og paa den anden Side et Billede af Sir John Value, den britiske Gesandt. I en redaktionel Indledning stod der, at Sir John Value havde udtalt, at der ingen Digtere var i Amerika, og Udgivelsen af „Døgnflue“ var nu Parthenons Svar til Sir John Value. Cartwright Bruce skildredes som den største Kritiker i Amerika, og der anførtes en Udtalelse af ham om, at „Døgnflue“ var det største Digt, som nogen Sinde var skrevet i Amerika. Og saa, efter et Par afsluttende Bemærkninger fra Redaktøren personlig, fulgte selve Digtet.

„Det er saamænd godt, at du er død, stakkels Briss!“ mumlede Martin og lod Magasinet glide mellem sine Knæ ned paa Gulvet.

Det uendelige godtkøbs og simple, der var over det hele, var til at væmmes over, men Martin lagde, paa sin apatiske Maade, Mærke til, at han ikke væmmedes ret meget. Han ønskede, at han kunde blive vred, men han havde ikke tilstrækkelig Energi til at prøve. Han var alt for sløv. Hans Blod var alt for trægt til, at han kunde faa det til at rulle saa hastigt gennem Aarerne, at det blev til virkelig Forbitrelse. Og naar alt kom til alt, hvad betød det saa ogsaa altsammen? Det svarede jo bare til alt det andet, som Brissenden havde fordømt i Bourgeoisi-Samfundet.

„Stakkels Briss!“ sagde Martin til sig selv. „Han vilde nu aldrig have tilgivet mig.“

Saa rejste han sig med en Kraftanstrengelse og fik fat i en Æske, som én Gang havde været brugt til Skrivemaskinepapir. Han undersøgte Indholdet og fandt elleve Digte, som hans Ven havde skrevet. Dem rev han over paa langs og tværs og smed dem i Papirkurven. Han gjorde det uden Hast og Iver, og da han var færdig, satte han sig paa Kanten af Sengen og stirrede ud for sig med et tomt Blik.

Hvor længe han sad dèr, vidste han ikke, men pludselig var det, som om han saá en lang, horisontal hvid Linie dukke op for sit indre Øje, hvor alt hidtil havde været fuldkommen Tomhed. Det var mærkeligt. Men medens han sad og saá paa, hvorledes Linien blev tydeligere og tydeligere, gik det op for ham, at det var et Koralrev, som laa midt ude i Stillehavets hvide, kogende Brænding. Dernæst fik han i selve Brændingen Øje paa en lille Kano, en Outriggerkano; i Forstavnen saá han en ung, bronzefarvet Gud i skarlagensrødt Lændeklæde. Han svingede den glimtende Aare, og Martin kendte ham straks. Det var Moti, yngste Søn af Høvdingen Tati, Øen var Tahiti, og bag ved det skumpiskede Rev laa det skønne Land Papara og Høvdingens Græshytte ved Flodens Munding. Det var sent ud paa Eftermiddagen, og Moti kom hjem fra sin Fisketur. Han laa nu og ventede paa, at en stor Bølge skulde komme stormende, saaledes at han kunde sætte over Revet. Saa saá han sig selv sidde foroverbøjet i Kanoen, som han saa tit havde siddet i gamle Dage, ventende paa Motis Ordre, for, naar den saa lød, som en gal at jage Aaren ned i Vandet, medens den store Bølges turkisblaa Mur løftede sig bag ved dem. Nu var han ikke længere Tilskuer, men sad selv ude i Baaden; Moti raabte højt, og de arbejdede begge haardt med deres Aarer, medens de susede ned over det flyvende Turkisblaas stejle Flade. Under Boven sydede Vandet som Damp fra en Dampkedel; Luften var fuld af drivende Skum; der lød en Brusen, en Buldren og et Brøl, som gav Genlyd vidt og bredt, og Baaden laa og drev paa Lagunens rolige Flade. Moti lo og rystede det salte Vand af Øjnene, og sammen roede de ind til Koraløen, hvor Tatis Græsmure kiggede frem mellem Kokosnødde-Palmeme og laa og lyste gyldent i den nedgaaende Sols Straaler.

Billedet svandt, og for Martins Blik stod atter det uhyggelige Rum. Han søgte forgæves en Gang igen at faa Øje paa Tahiti. Han vidste, at der blev sunget inde mellem Træerne, og at der var unge Piger, som dansede i Maanelyset, men han kunde ikke se dem. Han kunde kun se det uordentlige Skrivebord, det tomme Rum, hvor Skrivemaskinen havde staaet, og den snavsede Rude. Han lukkede stønnende Øjnene og faldt i Søvn.

XLI KAPITEL

Martin sov tungt hele den Nat, og han rørte sig ikke, før han blev vækket af Postbudet. Han var træt og ligeglad, og han gennemgik sin Post uden at nære videre Interesse for den. Der var en tynd Konvolut fra et Røvermagasin, og den indeholdt en Anvisning paa toogtyve Dollars. Han havde i halvandet Aar stadig rykket dem for de Penge, men nu saá han ganske ligegyldigt paa Anvisningen. Den Fryd, som i gamle Dage havde gennembævet ham ved Synet af en Anvisning, var nu forsvunden. I Modsætning til de Anvisninger, han tidligere havde modtaget, var der i denne ingen Forjættelse om de store Tider, der skal komme. For ham var det toogtyve Dollars — det var det hele — og for det Beløb kunde han skaffe sig noget at spise.

Han fik endnu en Anvisning med den samme Post, og den kom fra et Ugeblad i New York, som Betaling for nogle humoristiske Vers, der var blevet antaget for flere Maaneder siden. Den var paa ti Dollars. Han fik pludselig en Idé, som han overvejede med stor Sindsro. Han vidste ikke, hvordan han vilde indrette sin Tilværelse, og han syntes ikke, der var nogen Grund til at skynde sig med at tage en Bestemmelse. Men i Mellemtiden maatte han selvfølgelig leve. Han skyldte ogsaa en hel Del Penge bort. Vilde det ikke være en fornuftig Kapitalanbringelse at sætte Frimærker paa den store Bunke Manuskripter og atter sende dem ud paa Rejse? Det kunde dog være, at et Par af dem blev antaget. Det vilde hjælpe ham til at leve. Han bestemte sig for den Anbringelse, og efter at have faaet Pengene udbetalt paa Anvisningerne i Banken nede i Oakland købte han for ti Dollars Frimærker. Tanken om at gaa hjem og lave Frokost i det lille, beklumrede Rum var ham modbydelig. For første Gang skød han Tanken om sine Kreditorer fra sig. Han vidste, at han hjemme i sit eget Værelse kunde tilberede en solid Frokost for femten til tyve Cents. Men i Stedet for gik han ind i Forum Café og bestilte en Frokost, som kostede to Dollars. Han gav Opvarteren femogtyve Cents i Drikkepenge og brugte halvtreds Cents til en Pakke ægyptiske Cigaretter. Det var første Gang han havde røget, siden Ruth bad ham holde op. Men nu kunde han ikke indse, hvorfor han skulde lade være, og desuden havde han Lyst til at ryge. Og hvad betød Pengene for ham? For fem Cents kunde han have købt en Pakke Durham Tobak og Karduspapir og have rullet fyrretyve Cigaretter — men hvad saa? Penge betød ikke noget for ham nu, undtagen for saa vidt han kunde købe sig forskellige Ting for Penge. Han var som et Skib uden Kompas og Ror, og han havde ingen Havn at styre henimod, medens det at drive omkring krævede den ringeste Udfoldelse af Liv, denne Udfoldelse af Liv, der gjorde saa ondt.

Dagene gik, og han sov regelmæssigt otte Timer hver Nat Skønt han i disse Dage, medens han gik og ventede paa flere Anvisninger, spiste i de japanesiske Restauranter, hvor man kunde faa et Maaltid for ti Cents, begyndte hans udtærede Legeme alligevel at komme til Kræfter, ligesom Hulningerne i hans Kinder atter fyldtes ud. Han mishandlede ikke længere sig selv med kort Søvn og alt for strengt Arbejde. Han skrev ingenting, og Bøgerne var lukkede. Han gik lange Ture ude omkring i Bjergene og spadserede i Timevis i de mindst besøgte Parker. Han havde ingen Venner eller bekendte, og han skaffede sig heller ingen. Han havde ikke Lyst til det. Han gik og ventede paa, at en eller anden Indskydelse — han vidste ikke selv hvorfra — atter skulde sætte Fart i hans standsede Tilværelse. Og i al den Tid blev hans Liv ved at være planløst, tomt og ørkesløst.

En Gang gjorde han en Tur over til San Francisco for at opsøge Kreis og hans Kreds. Men i sidste Øjeblik, da han allerede havde sat Foden paa Trappen, veg han tilbage og vendte om og flygtede gennem den overfyldte Ghetto. Han skræmmedes ved Tanken om at høre Filosofi diskuteret, og han flygtede skyndsomt, dødelig angst for at en af dem tilfældigvis skulde komme forbi og genkende ham.

Undertiden kiggede han i Tidsskrifter og Aviser for at se, hvordan de mishandlede „Døgnflue“. Digtet var slaaet an. Jamen, hvorledes! Alverden havde læst det, og Alverden diskuterede, hvorvidt det nu var Poesi i egentlig Betydning. Aviserne havde taget Spørgsmaalet op og bragte daglig Spalter fulde af lærd Kritik, spøgefulde redaktionelle Artikler og højtidelige Breve fra Abonnenter. Parthenons næste Nummer viste, at Redaktionen var uhyre stolt af den Opsigt, Digtet havde vakt, og det gjorde Nar af Sir John Value og udnyttede Brissendens Død med ubarmhjertig Forretningssans. Martin var tit glad over, at Brissenden var død, for han havde altid hadet „Pøbelen“, og her havde nu Pøbelen Lov til at snadre i det, som han selv havde anset for mest helligt. Præsterne begyndte at prædike mod „Døgnflue“, og en enkelt, som tog for stærkt Parti for en Del af Indholdet, maatte tage sin Afsked paa Grund af kætterske Anskuelser. Ja, selv de humoristiske Blade og Karrikaturtegningerne greb det store Digt og slog Mønt af det.

Martin lo ikke, og han skar heller ikke Tænder af Vrede. Den Virkning, som det hele havde paa ham, var kun at vække en usigelig Sørgmodighed. Nu da hele hans Verden var sunket i Grus og Kærligheden styrtet ned fra sin Piedestal, betød det kun meget lidt for ham at se sin Tro paa Magasinerne og det kære Publikum styrte i Grus. Brissenden havde haft fuldstændig Ret, og han, Martin, havde tilbragt alle de trange og ørkesløse Aar med selv at gøre den Erfaring. Magasinerne var alt det, som Brissenden havde skældt dem ud for, og mere til. Naa ja, han var nu færdig med dem, trøstede han sig med. Han havde hægtet sin Vogn til en Stjerne, og han var endt i en Pestsump. Drømmene om Tahiti — det rene, skønne Tahiti — dukkede stadig jævnligere op i hans Tanker. Og der var ogsaa den lave Paumotus og de høje Marquesas Øer; han saá i den sidste Tid ofte sig selv om Bord paa Koffardiskonnerter eller skrøbelige smaa Kuttere, som ved Daggry slap over Revet ved Papeete og begyndte den lange Tur gennem Perle-Ringrevene til Nuka-hiva og Taiohae Bugten, hvor han vidste, at Hamaris vilde slagte et Svin for at fejre hans Komme, og hvor Tamarias blomsterkransede Døtre vilde gribe hans Hænder og under Sang og Latter bekranse ham med Blomster. Det var Sydhavet, der kaldte, og han vidste, at han før eller siden vilde lyde dets Kalden.

Og i al den Tid drev han omkring, hvilede og kom til Kræfter efter sit lange Togt gennem Kundskabens Rige. Da Anvisningen fra Parthenon kom, indbetalte han de tre Hundrede og halvtreds Dollars til den Sagfører, som varetog Brissendens Families Interesser. Han fik en Kvittering for Beløbet og gav samtidig Sagføreren et Gældsbevis paa de hundrede Dollars, Brissenden havde givet ham.

Det varede ikke længe, før Martin kunde holde op med at søge de japanesiske Restauranter. I selve det Øjeblik, da han havde opgivet sin Kamp, var Lykken begyndt at vende sig. Men dette Omslag var kommet for sent. Han aabnede uden mindste Sindsbevægelse en tynd Konvolut fra Millennium, lod hastigt Blikket glide hen over en Anvisning, der repræsenterede tre Hundrede Dollars, og noterede sig, at det var Betaling for „Eventyrtrang“. Alt, hvad han skyldte sine Kreditorer, herunder Pantelaaneren med hans Aagerrenter, beløb sig til knap hundrede Dollars. Og naar han havde betalt og givet Brissendens Sagfører de hundrede Dollars, havde han endda hundrede Dollars tilovers. Han bestilte et Sæt Tøj hos Skræderen og indtog sine Maaltider i Byens bedste Kafeer. Han sov stadig i sit lille Værelse hos Maria, men ved Synet af hans nye Klæder holdt Børnene op med at raabe „Bandit“ og „Vagabond“ efter ham over Rækværker og Tagene paa Brændeskure.

„Wiki-Wiki“, hans korte Fortælling fra Havaji, blev købt af Warrens Monthly for to Hundrede og halvtreds Dollars. Northern Review tog hans Essay „Skønhedens Vugge“, og Mackintosh’s Magazine tog „Spaakvinden“ — det Digt, han havde skrevet til Marian. Redaktører og Konsulenter var kommet tilbage fra deres Sommerferier, og der blev taget hurtig Bestemmelse om Manuskripter. Men Martin kunde ikke regne ud, hvad det var for et sært Lune, som pludselig fik dem til over hele Linien at antage de samme Ting, som de i to Aar vedholdende havde sendt tilbage. Han havde ikke udgivet noget. Han var ikke kendt udenfor Oakland, og i Oakland blev han af de faa, som kendte ham, betragtet som en rød Socialist. Det var fuldkommen umuligt at forklare, hvorfor hans Varer pludselig var blevet saa gangbare, saa han maatte betragte det som et sandt Taskenspilleri af Skæbnen.

Efter at han havde faaet „Naar Solen beskæmmer —“ tilbage fra en Række Magasiner, besluttede han sig til at følge Brissendens hidtil upaaagtede Raad og sendte det rundt til Forlæggerne. Et Par Firmaer sendte Manuskriptet tilbage, men saa blev det antaget af Singletree, Darnley og Co., som lovede at udgive det uden Forkortelse. Da Martin bad om et Forskud paa Procenterne, skrev de, at det stred mod deres sædvanlige Koutume, da Bøger af den Art sjældent betalte Udgifterne, og at man tvivlede om, at hans Bog vilde blive solgt i tusind Eksemplarer. Martin regnede ud, hvad Bogen vilde indbringe ham efter den Beregning. Naar den i Haandsalg skulde betales med en Dollar, og han selv skulde have femten Procent af hvert Eksemplar, vilde hans Fortjeneste blive halvandet Hundrede Dollars. Han bestemte sig til, at han, hvis han skulde begynde forfra igen, vilde indskrænke sig til den lettere Genre. „Eventyrtrang“, som kun var en Fjerdedel saa lang, havde indbragt ham dobbelt saa meget fra Millennium. Den Avisnotits, han i sin Tid havde læst, havde altsaa dog talt Sandhed! De første Klasses Magasiner betalte ved Antagelsen, og de betalte godt. Ikke to Cents pr. Ord, men fire Cents pr. Ord havde Millennium betalt ham. Og endvidere købte de ogsaa godt Arbejde — for købte de maaske ikke hans Arbejde? Den sidste Tanke ledsagedes af et Grin.

Han skrev til Singletree, Darnley & Co. og tilbød at overlade dem alle Rettigheder til „Naar Solen beskæmmer —“ for hundrede Dollars, men de turde ikke løbe den Risiko. For øvrigt trængte han slet ikke til Penge, for han havde faaet flere af sine korte Fortællinger antaget, og han havde ogsaa faaet Betaling for dem. Han havde nu en Bankkonto paa flere Hundrede Dollars, og han skyldte ikke et eneste Menneske Penge. „Bagefter“ havnede, efter at være blevet returneret af en hel Række Magasiner, hos Meredith-Lowell Company. Martin huskede paa de fem Dollars, Gertrude havde givet ham, og hvorledes han havde besluttet at betale dem tilbage hundredfold, og derfor skrev han og forlangte fem Hundred Dollars i Forskud. Til sin Overraskelse modtog han omgaaende en Anvisning paa det Beløb, ledsaget af en Kontrakt. Han fik Anvisningen omsat i lutter Fem-Dollars Guldstykker og telefonerede til Gertrude, at han gerne vilde tale med hende.

Hun kom, stønnende og forpustet, saa stærkt havde hun skyndt sig. Hun havde straks været bange for, at der var noget i Vejen, og i sin Angst havde hun stukket de faa Dollars, hun ejede, i sin Haandtaske. Ja, saa sikker var hun paa, at det nu endelig var helt galt fat med Broderen, at hun hulkende kastede sig i hans Arme og samtidig, uden at sige noget, stak Tasken i Haanden paa ham.

„Jeg vilde selv være kommet hen til dig,“ sagde han. „Men jeg vilde ikke have Spektakel med din Mand, og det vilde der selvfølgelig være blevet.“

„Han kommer nok paa andre Tanker en Gang,“ forsikrede hun, medens hun spekulerede paa, hvad der dog kunde være i Vejen for Martin. „Men du maa helst se at skaffe dig noget Arbejde først og falde lidt til Ro. Bernard kan saa godt lide at se Folk tjene deres Brød ved ærligt Arbejde. Det Vrøvl i Aviserne gjorde ham helt skør. Jeg har aldrig set ham saa rasende.“

„Jeg vil ikke søge Arbejde,“ sagde Martin smilende, „og det kan du hilse ham fra mig og sige. Jeg behøver ikke at søge Arbejde, og her kan du se Beviset for det.“

Han hældte de hundrede Guldstykker ud i hendes Skød, som en funklende, skinnende Strøm.

„Kan du huske den Fem-Dollar, du gav mig, dengang jeg ikke havde Penge til Sporvognen? Ja, her har du den igen, med nioghalvfems Brødre af forskellige Aldre, men alle lige store.“

Hvis Gertrude før havde været bange, saa var hun nu fuldkommen lammet af Rædsel. Hendes Angst var saa stor, at den i samme Nu blev til Vished. Der var ikke Tale om Mistanke, men kun om Overbevisning. Hun saá forfærdet paa Martin, og hendes tunge Lemmer gøs tilbage for den gyldne Strøm, som om den kunde have brændt hende.

„Det er dit altsammenl“ sagde han leende.

Hun brast i Graad og begyndte at stønne højt: „Min stakkels Dreng! Min stakkels Dreng!“

Han stod et Øjeblik og vidste ikke, hvad han skulde tro. Saa gættede han Grunden til hendes Ophidselse og viste hende det Brev fra Forlæggeren, som havde ledsaget Anvisningen. Hun stavede sig igennem det, men maatte nu og da standse for at tørre sine Øjne, og da hun var færdig med det, sagde hun:

„Og betyder det virkelig, at du er kommet ærligt til Pengene?“

„Mere ærligt, end om jeg havde vundet dem i Lotteriet. Jeg har tjent dem.“

Hun lod sig langsomt overbevise og læste en Gang endnu Brevet omhyggeligt igennem. Det varede længe, før han fik hende forklaret, hvad det var for en Transaktion, som havde skaffet ham Pengene, og endnu længere, før han kunde faa hende til at forstaa, at Pengene virkelig var hendes, og at han ikke trængte til dem.

„Jamen, jeg sætter dem nu alligevel i Banken til dig,“ sagde hun til sidst.

„Nej, du gør ikke! Det er dine Penge, som du kan handle med efter dit eget Hoved, og hvis du ikke tager dem, saa giver jeg dem til Maria. Hun vil nok vide, hvad hun skal gøre med dem. Men jeg vil foreslaa, at du fæster dig en Pige og hviler rigtig godt ud.“

„Jeg vil fortælle Bernard det held,“ sagde hun, da hun var ved at gaa.

Martin fo’r sammen, som ramt af et Slag, men saa gav han sig til at le.

„Ja, gør det!“ sagde han. „Saa vil han maaske invitere mig til Middag igen!“

„Ja, det vil han — det er jeg vis paa!“ udbrød hun glædestraalende, medens hun trak ham ind til sig og kyssede og omfavnede ham.

XLII KAPITEL

En Dag gik det op for Martin, at han var en ensom Mand. Han var stærk og sund, og han havde ikke noget at bestille. Det, at han holdt op med at skrive og studere samtidig med Brissendens Død og Adskillelsen fra Ruth, havde skabt en gabende Tomhed i hans Tilværelse; og han kunde ikke udfylde hele sit Liv med at spise god Mad i fine Kafeer og ryge ægyptiske Cigaretter. Det var sandt, at Sydhavet kaldte ham, men han havde en Følelse af, at han endnu ikke havde udspillet sin Rolle i de Forenede Stater. To Bøger skulde snart udkomme, og han havde skrevet flere Bøger, end han kunde finde Forlæggere til. Han kunde faa Penge for dem, og han vilde vente og tage en Posefuld med sig ud til Sydhavsøerne. Han kendte en Dal og en Bugt paa Marquesas Øerne, som han kunde købe for tusind chilensiske Dollars. Dalen strakte sig fra den hesteskoformede, landindrammede Bugt til de høje, skydækkede Bjergtoppe og var maaske paa ti Tusind Acres. Den var fuld af tropiske Frugter, vilde Høns og Vildsvin, hist og her med en Hjord af vildt Kvæg, medens der højt oppe mellem Bjergtoppene var Hjorder af vilde Geder, som plagedes af Kobler af vilde Hunde. Det var helt igennem en vild Egn, hvor der ikke boede et eneste menneskeligt Væsen. Og han kunde købe alt det og Bugten med for tusind chilensiske Dollars.

Bugten, som han huskede den, var pragtfuld, med Vand, som var dybt nok til, at de største Skibe i Verden kunde ligge dèr, og saa paalideligt, at de officielle Sydhavskort anbefalede den som den bedste Kølhalingsplads i Hundreder af Miles Omkreds. Han vilde købe en Skonnert — et af de yachtlignende, kobberforhudede Fartøjer, der sejlede som rene Sataner — og saa give sig til at drive Handel med Kopra og Perler omkring mellem Øerne. Han vilde gøre Dalen og Bugten til sit Hovedkvarter. Han vilde bygge sig en patriarkalsk Græstørvsbolig ligesom Tatis, og han vilde fylde den og Skonnerten med mørkhudede Tjenere. Dèr vilde han saa beværte Faktoren fra Taiohae, Kaptajnerne paa omflakkende Skonnerter og det bedste af alt det sammenløbne Pak, som holdt til omkring paa Sydhavsøerne. Han vilde holde aabent Hus og beværte dem alle kongeligt. Og han vilde glemme de Bøger, han havde læst, og den Verden, som havde vist sig at være en Illusion.

Men for at gøre alt dette maatte han vente i Kalifornien for at faa sin Pengesæk fyldt. Og Pengene begyndte allerede at strømme ind. Hvis blot én af Bøgerne for Alvor slog an, kunde han efter al Sandsynlighed sælge hele Bunken. Han kunde ogsaa samle alle Historierne og Digtene i én Bog og paa den Maade sikre sig Bugten og Skonnerten. Han vilde aldrig mere skrive — det var han fuldt og fast bestemt paa. Men medens han ventede paa, at Bøgerne skulde komme ud, maatte han foretage sig noget andet og mere end at gaa omkring, sløv og tung, i den Dvaletilstand af Ligegladhed, som havde bemægtiget sig ham.

En Søndag Morgen saá han, at Murerne samme Dag skulde paa Udflugt til Shell Mound Park, og følgelig tog han ud til Shell Mound Park. Han havde i tidligere Dage alt for tit været med paa Arbejderudflugter til ikke at vide, hvordan de var, og da han traadte ind i Parken, følte han, hvorledes alle de gamle Fornemmelser atter vaagnede til Live i ham. Naar alt kom til alt, saa var de jo dog hans egne, disse arbejdende Mennesker! Han var født blandt dem han havde levet iblandt dem, og skønt han for en Tid havde fjernet sig fra dem, saa var det alligevel rart en Gang igen at befinde sig iblandt dem.

„Min Salighed om det ikke er Mart!“ hørte han en Stemme sige, og i næste Øjeblik blev en Haand med stor Hjertelighed lagt paa hans Skulder. „Hvor har du været i al den Tid? Til Søs? Kom nu og lad os faa et Bæger.“

Det var den gamle Sværm, som han var midt i — den gamle Sværm, hist og her med et Hul og hist og her med et nyt Ansigt. De var ikke Murere, men ligesom i gamle Dage var de med paa alle den Slags Udflugter, fordi det gav Anledning til Dans og Slagsmaal og megen Morskab. Martin drak med dem og begyndte paa ny at føle sig som et Menneske. Han var et Fæ, at han nogen Sinde havde forladt dem, tænkte han ved sig selv; og han var fuldkommen sikker paa, at han vilde have været en lykkeligere Mand, hvis han var blevet hos dem og havde ladet være at give sig af med Bøgerne og de Folk, som beklædte de høje Stillinger. Alligevel var det, som om Øllet ikke smagte saa godt som i gamle Dage. Det smagte ikke, som det én Gang havde smagt. Han kom til det Resultat, at Brissenden havde ødelagt hans Smag for billigt Øl, og han kunde ikke lade være at tænke paa, om nu alligevel ikke Bøgerne havde ødelagt hans Smag for Omgangen med Vennerne fra de unge Dage. Han besluttede, at han ikke vilde lade sig ødelægge, og gik hen til Danseestraden. Dèr mødte han Blikkenslagerlærlingen Jimmy, i Selskab med en høj, blond Pige, som øjeblikkelig gik fra ham til Martin.

„Naada, det er akkurat som i gamle Dage!“ forklarede Jimmy for den øvrige Bande, som lo ham ud, da Martin og den blonde Pige styrtede sig ud i en hvirvlende Vals. „Og jeg bryder mig ikke et Øjeblik om det — dertil er jeg s’gu alt for glad ved at se ham igen. Og se saa, som de valser? Det er som det pure Silke. Hvem kan sige noget til, at Pigebørnene render efter ham?“

Men Martin afleverede igen den blonde Pige til Jimmy, og de tre og en halv Snes andre gode Venner stod og saá paa de dansende Par og lo og spøgte med hinanden. De var allesammen glade over igen at se Martin iblandt sig. Han havde ikke udgivet en eneste Bog, og han havde ingen forloren Værdi i deres Øjne. De holdt af ham for hans egen Skyld. Han følte sig som en Konge, der var vendt tilbage fra Landflygtigheden, og hans ensomme Hjerte solede sig i den Venlighed, der vistes ham fra alle Sider.

Det var en vanvittig Dag, og han fik det mest mulige ud af den. Han havde Penge nok, og ligesom i gamle Dage, naar han kom tilbage fra Søen med sin Hyre i Lommen, lod han Skillingerne springe.

En Gang saá han Lizzie Connolly danse forbi med en ung Arbejder; og senere, da han gik en Runde i Pavillonen, fandt han hende siddende ved et af Bordene. Da den første Overraskelse havde lagt sig og Hilsener var udvekslede, førte han hende ud i Haven, hvor de kunde tale sammen uden at behøve at raabe for at overdøve Musiken. Fra det Øjeblik, da han talte til hende, var hun hans. Han vidste det. Den stolte Ydmyghed, som laa i hendes Blik, viste det, ligesom hver kærtegnende Bevægelse af den kække, ranke Skikkelse, og den Maade, hvorpaa hendes Øjne formelig hang ved hans Læber. Hun var ikke den purunge Pige, som hun havde været, da han sidst traf hende. Hun var i Mellemtiden blevet Kvinde, og Martin lagde Mærke til, at hendes vilde, trodsige Skønhed var større end nogen Sinde, fordi det var, som om hun havde faaet større Herredømme over den Trods og Glød, som lyste ud af hende, uden derfor at miste noget af sin Vildskab. „En Skønhed! En stor Skønhed!“ mumlede han beundrende. Og han vidste, at hun var hans, at alt, hvad han havde at gøre, var at sige „Kom“, og hun vilde følge ham til Verdens Ende, om han forlangte det.

Men i selve det Øjeblik, da Tanken fløj gennem hans Hjerne, modtog han et voldsomt Slag paa Siden af Hovedet, saa voldsomt, at det nær havde slaaet ham i Gulvet. Det var en Knytnæve, ført af en Mand, som var saa vred og havde haft et saadant Hastværk, at Næven ikke havde ramt den Kæbe, som den var rettet imod. Martin vendte sig om, i det Øjeblik, da han var ved at falde om, og han saá atter Næven rettet imod sig med voldsom Kraft. Han dukkede sig, som om det var den selvfølgeligste Sag af Verden, og Næven fløj forbi, uden at gøre mindste Fortræd, medens Manden, som havde langet ud, snurrede rundt som en Top. Saa langede Martin selv ud med venstre Haand, og Manden faldt om paa Siden, men kom med et Spring paa Benene og fo’r som en rasende ind paa ham. Martin saá et Ansigt, som var fordrejet af Lidenskab, og han spekulerede paa, hvad der vel kunde være Grunden til den andens Vrede. Men medens han spekulerede, rammede han igen ud med venstre Haand og hele Vægten af sit Legeme bagved Slaget. Manden styrtede bagover og laa sammensunken paa Jorden, og Jimmy og andre af Banden kom løbende henimod dem.

Martin dirrede af Tilfredshed. Det var de gamle Dage om igen, saa det kunde forslaa noget — de gamle Dage, med deres Dans og Slagsmaal og anden Morskab. Medens han holdt Øje med sin Modstander, kom han tilfældig til at se paa Lizzie. I Reglen hvinede Pigerne, naar deres Mandfolk gav sig til at slaas, men hun havde ikke hvinet. Hun saá paa ham med tilbageholdt Aandedræt, en lille Smule foroverbøjet af Spænding, med den ene Haand presset ind mod sit Bryst, med røde Kinder og et forbavset, beundrende Udtryk i Øjnene.

Manden var kommet paa Benene og kæmpede for at frigøre sig for de Hænder, der holdt ham tilbage.

„Hun sad og ventede paa, at jeg skulde komme tilbage!“ kundgjorde han for alle og enhver. „Hun ventede paa, at jeg skulde komme, og saa kommer der en ny Laban og skubber sig imellem. Slip mig, siger jeg! Jeg skal nok give ham det, han har godt af!“

„Hvad stikker dig?“ spurgte Jim, medens han hjalp til at holde den unge Fyr tilbage. „Den Laban er Martin Eden. Han er rap paa Fingrene, det vil jeg bare sige dig, og han kan æde dig med Hud og Haar, hvis du prøver paa at gøre Hundekunster med ham.“

„Han kan ikke saadan hugge hende fra mig!“ indvendte den anden.

„Han kløede „den flyvende Hollænder“, og ham kender du!“ fortsatte Jim med sine Forestillinger. „Og han gjorde det i fem Omgange. Du klarer den aldrig med ham — at du véd det!“

Det var, som om denne Oplysning havde en formildende Virkning paa den vrede, unge Mand, og han beærede Martin med en Stirren, der ligesom tog Maal af ham.

„Han ser ikke ud til det!“ spottede han, men der var ingen rigtig Klang i hans Spot.

„Det var ogsaa det, som „den flyvende Hollænder“ mente!“ sagde Jimmy beroligende. „Men kom nu og lad os se at komme væk herfra! Der er jo Pigebørn nok i Verden! Kom nu!“

Den unge Fyr lod sig føre bort i Retning af Pavillonen, og Banden fulgte efter ham.

„Hvem er han?“ sagde Martin til Lizzie. „Og hvad skal det hele sige?“

Den Kampiver, som i gamle Dage havde været saa stærk og vedvarende, var atter døet bort, og han opdagede, at han var blevet alt for selvanalyserende til at føre en primitiv Tilværelse, med enkle Tanker og Bestræbelser.

Lizzie slog med Nakken.

„Aa, han betyder ingenting!“ sagde hun. „Han har bare gaaet og været saadan lidt Kæreste med mig. Jeg var nødt til det, forstaar du?“ forklarede hun efter en Pause. „Jeg var ved at blive ligesom noget ensom. Men jeg har aldrig glemt det andet.“ Hendes Stemme sank ned til en Hvisken, og hun saá lige ud for sig. „Jeg vilde give ham Løbepas for din Skyld, hvad Dag det skulde være.“

Martin saá paa hendes bortvendte Ansigt, og han vidste, at han kun behøvede at strække Haanden ud for at tage hende. Han kunde ikke lade være at spekulere paa, om en god Udtale og en overfladisk Natur trods alt var saa meget værd, og under alt det glemte han helt at svare hende.

„Du gav ham en ordentlig én!“ sagde hun leende, for at føre Samtalen ind i et andet Spor.

„Jamen, han er nu alligevel en stærk ung Fyr!“ indrømmede han højmodigt. „Hvis de ikke havde halet ham væk, kunde han maaske endda have givet mig nok at bestille.“

„Hvem var den Veninde, jeg saá dig med den Aften?“ spurgte hun pludseligt.

„Aa, bare en Veninde!“ lød hans Svar.

„Det er længe siden,“ mumlede hun eftertænksomt. „Det er ligesom det er tusind Aar.“

Martin gik ikke videre ind paa Emnet og førte Samtalen ind paa andre Omraader. De spiste Frokost i Restauranten, hvor han bestilte Vin og andre gode Sager, og bagefter dansede han med hende og ikke med andre end hende, til hun var træt Senere paa Eftermiddagen vandrede de bort mellem Træerne, hvor hun paa den gode gamle Manér satte sig ned, medens han laa, saa lang han var, paa Ryggen med sit Hoved i hendes Skød. Hun strøg ham kærtegnende hen over Haaret, og pludselig saá han op og læste Kærligheden i hendes Ansigt. Hendes Øjenlaag sænkede sig, men saa slog hun Øjnene op og saá ham med et stolt, kærligt Blik ind i Ansigtet.

„Jeg har holdt mig pæn i alle disse Aar,“ sagde hun, og hendes Stemme var saa sagte, at den næsten lød som en Hvisken.

Og Martin vidste, at det, saa utroligt det lød, var den rene Sandhed, og en stor Fristelse kom over ham. Det stod i hans Magt at gøre hende lykkelig. Da Lykken var ham selv nægtet, hvorfor skulde han saa ikke gøre hende lykkelig? Han kunde gifte sig med hende og tage hende med sig over til Græstørvslottet paa Marquesas Øerne. Ønsket om at gøre det var stærkt, men endnu stærkere var det i hans Natur, som forbød ham at gøre det. Trods alt var han stadig Kærligheden tro. De gamle Dage med deres Tøjlesløshed og Ligegladhed var forsvundne. Han kunde ikke kalde dem tilbage igen, og han kunde heller ikke gaa tilbage til dem. Han var forandret — hvor forandret forstod han først i dette Øjeblik.

„Jeg er ikke af den Slags Mænd, der gifter sig, Lizzie,“ sagde han i en ligegyldig Tone.

Den Haand, som kærtegnede hans Haar, holdt et Øjeblik inde, men saa strøg den videre, blidt og kærtegnende som før. Han mærkede, hvorledes der kom et haardt Udtryk i hendes Ansigt, men det var den Haardhed, der følger med en stor Beslutning, for der var stadig samme varme Rødme i hendes Kinder, og hele hendes Person glødede og flød hen i Kærlighed.

„Aa, det var ikke det, jeg mente —“ begyndte hun, men Stemmen svigtede hende. „Men for Resten er jeg ogsaa ligeglad! Jeg er ligeglad!“ gentog hun. „Jeg er stolt af at være din Veninde. Jeg vilde gøre alt for dig. Det er nu vel min Natur.“

Martin rejste sig op og tog hendes Haand i sin. Han gjorde det med fuldt Overlæg, varmt, men uden Lidenskab, og den Slags Varme virkede afkølende paa hende.

„Lad os ikke tale mere om det,“ sagde hun.

„Du er en stor og ædel Kvinde!“ sagde han. „Det er mig, som burde være stolt af at kende dig. Og det er jeg, det er jeg! Du er for mig som en Lysstraale i en meget mørk Verden, og jeg maa være ærlig imod dig, lige saa ærlig, som du har været overfor mig.“

„Jeg er ligeglad, om du er ærlig overfor mig eller ej! Du kunde gøre, hvad det skulde være ved mig. Du kunde smide mig i Sølen og trampe paa mig. Og du er den eneste Mand i Verden, som kunde det,“ tilføjede hun med et Glimt af Trods. „Jeg har ikke for ingenting passet paa mig selv, siden jeg var en grøn Unge.“

„Og det er netop derfor, at jeg ikke vil gøre det,“ sagde han blidt. „Du er saa stor og ædel, at du ansporer mig til en lige saa stor Ædelhed. Jeg kan ikke gifte mig, og jeg kan ikke — naa ja, elske uden Ægteskab, skønt jeg har taget min Part af den Slags i gamle Dage. Jeg er ked af, at jeg kom herhen og traf dig. Men det er der ikke noget at gøre ved nu, og jeg havde aldrig tænkt mig, at det skulde gaa saadan. Men se nu her, Lizzie! Jeg kan ikke begynde med at sige, hvor godt jeg synes om dig, for det er mere, end at jeg synes om dig. Jeg beundrer og respekterer dig. Du er storslaaet, og du er storslaaet god. Men hvad kan det nytte at snakke? Og alligevel er der noget, jeg gerne vilde gøre for dig. Du har levet et strengt Liv — lad mig gøre det let for dig!“ Der kom et lykkeligt Udtryk i hendes Øjne, men saa svandt det atter bort. „Jeg er temmelig sikker paa, at jeg snart kommer til at tjene mange Penge — Masser af Penge.“

I det Øjeblik opgav han Tanken om Dalen og Bugten, Græstørvslottet og den sirlige, hvide Skonnert. Naar alt kom til alt, hvad betød det saa altsammen? Han kunde tage af Sted, som han saa tit havde gjort, som almindelig Matros, paa et hvilket som helst Skib, i en hvilken som helst Fart.

„Jeg vilde gerne overlade dig de Penge. Der maa da være noget, du har Lyst til — til at gaa i Skole eller paa Handelsskole. Maaske kunde du have Lyst til at blive Stenograf? Det kunde jeg altsammen ordne for dig. Eller maaske lever dine Forældre endnu? Jeg kunde sætte dem i Vej med en Urtekramforretning eller saadan noget. Det er ligegyldigt, hvad du har Lyst til — du behøver blot at nævne det, og jeg skal nok ordne det for dig.“

Hun svarede ikke, men sad og stirrede ud for sig med tørre Øjne, ubevægelig og med en stikkende Smerte i Struben, som Martin havde en saa kraftig Fornemmelse af, at det ligefrem gjorde ondt i hans egen Strube. Han fortrød, at han havde talt. Det var saa usselt, det, han havde budt hende — lumpne Penge — i Sammenligning med det, hun havde budt ham. Han bød hende en rent ydre Ting, som han kunde skilles ved uden Smerte, medens hun tilbød ham sig selv, med Vanære, Skam og Synd og sit Haab om den evige Salighed.

„Lad os ikke tale mere om det!“ sagde hun, og hendes Stemme svigtede, hvad hun søgte at dække over med en Hosten. Saa rejste hun sig. „Kom, lad os gaa hjem. Jeg er dødtræt!“

Aftenen var ved at falde paa, og de fleste af de glade Skovgæster var taget bort. Men da Martin og Lizzie kom ud fra Krattet, stod Banden og ventede paa dem. Martin vidste øjeblikkelig, hvad det betød. Der var Ugler i Mosen. Banden var hans Livvagt. De gik ud gennem Porten, og et Stykke efter den kom en anden spredt Bande — det var Lizzies Kæreste, som havde samlet sine Venner for at hævne sig over Tabet af den elskede. Der var ogsaa et Par Politibetjente, som havde faaet Færten af, at der var Ugler i Mosen, saa de fulgte efter for at forhindre Spektakler og drev de to Flokke enkeltvis, indtil de havde faaet dem i Toget til San Francisco. Martin sagde til Jimmy, at han vilde staa af ved Sixteenth Street Station og tage med den elektriske Sporvogn til Oakland. Lizzie var meget stille og interesserede sig aabenbart ikke for det, der forestod. Toget naaede Sixteenth Street Station, og de kunde se den ventende elektriske Sporvogn med Konduktøren, som stod og ringede utaalmodigt med Klokken.

„Dèr er den!“ sagde Jimmy. „Løb efter den — vi skal nok holde dem tilbage. Naa, skrup nu af med jer!“

Den fjendtlige Bande var et Øjeblik blevet bragt paa Vildspor af Manøvren; men saa satte de af Sted efter Flygtningene. De pæne, ædruelige Oakland Folk, som sad i Vognen, lagde knap Mærke til den unge Fyr og den unge Pige, som kom løbende og fik Plads paa en af de forreste Bænke i den aabne Vogn. De forbandt ikke Parret med Jimmy, som sprang op paa Trinene og raabte til Manden ved Motoren: „Dampen op, gamle Dreng, og se at faa den væk herfra!“

I næste Øjeblik havde Jimmy snurret sig rundt, og Passagererne saá ham plante sin Næve i Synet paa den Mand, som kom løbende og prøvede at komme op paa Vognen. Og helt ned igennem Sporvognen“ plantede Næver sig i Synet paa Mænd, som forsøgte at komme op — det var Jimmy og hans Bande, som stod i en lang Række paa de nederste Trin og gjorde Front mod den angribende Bande. Konduktøren ringede voldsomt, og Vognen satte sig i Bevægelse, medens Jimmys Bande, som nu havde jaget de sidste Angribere væk, sprang af for at fortsætte Kampen. Vognen kørte videre og var snart langt borte fra Kamptumlen, men de forbløffede Passagerer tænkte ikke et eneste Øjeblik paa, at den stilfærdige unge Mand og den unge Arbejderpige, som sad i et Hjørne af den aabne Vogn, havde været Skyld i hele Spektaklet.

Martin havde nydt Kampen, og den havde gennembævet ham med den gamle Glæde over at slaas. Men denne Følelse svandt hurtigt, og han tyngedes af en uendelig Sørgmodighed. Han følte sig meget gammel — Aarhundreder ældre end hine sorgløse, ubekymrede unge Mænd, som havde været hans Kammerater i de Dage, der ikke var mere. Han var naaet langt frem — alt for langt frem til at kunne gaa tilbage. Deres Levevis, som engang ogsaa havde været hans, var ham nu modbydelig. Han var skuffet over det altsammen. Han var blevet en fremmed iblandt dem. Ligesom Øllet havde haft en ram Smag, sar havde ogsaa deres Selskab forekommet ham ramt. Han var alt for langt borte fra dem. Der laa alt for mange Tusinder af Bøger — Bøger, han havde aabnet — mellem dem og ham. Han havde gjort sig til en landflygtig iblandt dem. Han havde rejst rundt i Kundskabens mægtige Rige, til han nu ikke længer kunde finde hjem. Men paa den anden Side var han kun et Menneske, og hans Trang til andre Menneskers Selskab var stadig utilfredsstillet. Han havde ikke fundet noget nyt Hjem. Ligesom Banden ikke kunde forstaa ham, ligesom hans egen Familie ikke kunde forstaa ham, ligesom Bourgeoisiet ikke kunde forstaa ham, saaledes Kunde denne unge Pige ved hans Side, som han ærede saa højt, ikke forstaa ham eller den Ære, han viste hende. Der var et vist Anstrøg af Bitterhed over hans Sørgmodighed, da han tænkte over alt dette.

„Du maa hellere se at blive gode Venner med ham igen,“ sagde han til Lizzie, da de stod og sagde Farvel til hinanden ved den Arbejderkaserne, hvor hun boede. Han hentydede til den unge Fyr, hvis Plads han samme Dag havde taget.

„Jeg kan ikke — — — ikke nu,“ sagde hun.

„Aa, hold op med den!“ sagde han spøgende. „Du behøver saamænd bare at fløjte — saa kommer han straks springende!“

„Det var ikke det, jeg mente,“ sagde hun ligefrem.

Og han vidste, hvad hun havde ment.

Hun lænede sig frem imod ham, da hun skulde til at sige Godnat. Men der var intet æggende eller forførende i Bevægelsen, kun noget drømmende og ydmygt. Han var dybt rørt, og hans store Overbærenhed kom atter op i ham. Han tog hende i sine Arme og kyssede hende, og han vidste, at det Kys, hun trykkede paa hans Læber, var saa rent og sandt, som nogen Kvinde nogen Sinde havde skænket en Mand.

„Aa Gud!“ hulkede hun. „Jeg kunde dø for dig! Jeg kunde dø for dig!“

Hun rev sig pludselig løs fra ham og løb op ad Trappen. Han følte, hvorledes Taarerne kom ham i Øjnene.

„Martin Eden,“ sagde han til sig selv, „du er ikke et Bæst og du er en forbandet daarlig Nietzsche-Tilhænger. Du vilde gifte dig med hende, hvis du kunde, og fylde hendes bævende Hjerte med Fryd. Men du kan ikke! Du kan ikke! Og det er en stor Skam — en stor Skam!“

XLIII KAPITEL

„Naar Solen beskæmmer —“ blev udsendt i Oktober. Da Martin skar Sejlgarnet over paa Postpakken, og de seks Frieksemplarer, som Forlaget sendte ham, faldt ud paa Bordet, kom en uendelig Sørgmodighed over ham. Han tænkte paa den vanvittige Glæde, som han vilde have følt, hvis dette var sket for blot et Par Maaneder siden, og han sammenlignede denne Glæde med den kølige Ligegladhed, han i Øjeblikket følte. Det var hans Bog, hans første Bog, og hans Puls bankede ikke den mindste Smule stærkere, og han var kun bedrøvet! Det hele betød nu saa lidt for ham. Det højeste, det kunde betyde for ham, var, at det kunde indbringe ham Penge, og han bekymrede sig endda ikke ret meget om Penge.

Han bar et Eksemplar ud i Køkkenet og gav det til Maria.

„Den har jeg lavet,“ sagde han, da hun saá betuttet paa ham. „Jeg har skrevet den i Stuen derinde, og jeg tror nok, at der er et Par Potter af Deres Grøntsuppe, som er med i den. Behold den, Maria! Den er til Dem. Bare som en Erindring om mig!“

Han gjorde det ikke for at prale eller for at vise sig. Hans eneste Motiv var at glæde hende, at gøre hende stolt af sig, at vise hende, at hun havde haft Ret i at blive ved at tro paa ham saa længe. Hun lagde Bogen i Dagligstuen, ovenpaa Familiebiblen. Det var en hellig Ting, denne Bog, som hendes Logerende havde lavet. Den mildnede det Slag, som det i sin Tid havde været for hende, da hun fik at vide, at han havde været Vaskerimand, og skønt hun ikke forstod en eneste Linie af den, vidste hun, at hver Linie i den var noget stort. Hun var en jævn, praktisk, strengt arbejdende Kvinde, men Tro besad hun i rigt Maal.

Med samme Ligegyldighed som den, hvormed han havde modtaget de første Eksemplarer af sin Bog, læste han Anmeldelserne, der hver Ugedag blev sendt ham fra et Bureau. Bogen gjorde Opsigt, det var sikkert nok. Den betød mere Guld i hans Pengeposer. Han kunde ordne det hele for Lizzie, indfri alle sine Løfter og endda have Penge tilovers til at bygge sit — Græstørvslot.

Singletree, Darnley & Co. havde været saa forsigtige kun at trykke et Oplag paa femten Hundrede Eksemplarer, men saa snart de første Anmeldelser kom, blev der straks paabegyndt et nyt Oplag, som var dobbelt saa stort; og før det var udsendt, var der bestilt et tredie Oplag paa fem Tusind. Et Londonerfirma traf pr. Telegram Aftale om en engelsk Udgave, og umiddelbart derefter kom der Meddelelse om, at franske, tyske og skandinaviske Oversættelser var under Arbejde. Angrebet paa den Maeterlinckske Skole kunde ikke være blevet gjort paa et mere belejligt Tidspunkt, og snart rasede der en hidsig Kamp om „Naar Solen beskæmmer —“. Maeterlincks Tilhængere samlede sig om Mysticismens Fane, Kritikere og Filosoffer paa begge Sider af Atlanterhavet udtalte sig for og imod, ja, selv Bernard Shaw optraadte paa Arenaen, med en Salve saa kraftig, at den nær havde gjort det af baade med de stridende og selve Striden, og Spektaklet blev efterhaanden øredøvende.

„Det er en højst mærkværdig Ting,“ skrev Singletree, Darnley & Co. til Martin, „at en kritisk, filosofisk Afhandling sælges som en Roman. De kunde ikke have valgt et bedre Emne, og desuden har de ydre Forhold været ganske usædvanlig gunstige. Vi behøver næppe at forsikre Dem om, at vi vil smede, medens Jernet er varmt. Der er allerede solgt over fyrretyve Tusind Eksemplarer i de Forenede Stater og Kanada, og et nyt Oplag paa tyve Tusind er under Arbejde. Vi arbejder Dag og Nat for at tilfredsstille Efterspørgslen, men selvfølgelig har vi paa den anden Side ogsaa selv hjulpet til at skabe den Efterspørgsel. Vi har allerede brugt fem Tusind Dollars til Avertissementer. Bogen vil sikkert slaa alle tidligere Rekorder.

De vil vedlagt finde Kopien af en Kontrakt paa Deres næste Bog, som vi har taget os den Frihed at sende Dem. De vil nok være saa venlig at lægge Mærke til, at vi har forhøjet Deres Andel til tyve Procent, hvilket er det højeste et solidt, konservativt Firma tør gaa. Hvis vort Tilbud passer Dem, vil vi bede Dem udfylde den dertil indrettede Plads med Titlen paa Deres nye Bog. Vi stiller ingen Betingelser med Hensyn til Indholdet En hvilken som helst Bog, om et hvilket som helst Emne. Hvis De har én liggende, saa meget desto bedre. Det gælder som sagt om at smede, medens Jernet er varmt, og det kan ikke være varmere.

Naar vi modtager Kontrakten med Deres Underskrift, vil vi tillade os at sende Dem en Anvisning paa fem Tusind Dollars som Forskud paa Procenter — De vil se, at vi har stor Tro til Dem, og at vi er bestemt paa at ofre noget paa denne Sag. Vi kunde ogsaa have Lyst til at forhandle med Dem om en Kontrakt paa Deres kommende Arbejder i — skal vi sige de næste ti Aar — indenfor hvilket Tidsrum vi alene skulde have Ret til at udgive alt, hvad De producerer i Bogform. Men det skal vi vende tilbage til ved en senere Lejlighed.“

Martin lagde Brevet paa Bordet og lavede et Regnestykke i Hovedet, hvorved han kom til det Resultat, at tres Tusind Gange 15 Cents maatte blive ni Tusind Dollars. Han underskrev den nye Kontrakt, føjede „Glædesrøgen“ ind paa den aabne Plads og sendte den tilbage til Forlæggerne tillige med de tyve Smaahistorier, han havde skrevet i de Dage, før han opdagede Formlen for den korte Avishistorie. Og saa hurtigt som de Forenede Staters Postvæsen kunde besørge Forsendelsen frem og tilbage, kom Singletree, Darnley & Co.s Anvisning paa fem Tusind Dollars.

„Jeg vil gerne have Dem med mig til Byen i Eftermiddag ved Totiden,“ sagde Martin til Maria den Morgen, Anvisningen kom. „Nej, for Resten, De maa hellere træffe mig paa Hjørnet af Fourteenth Street og Broadway Klokken to. Jeg skal nok holde Udkig efter Dem.“

Til det fastsatte Klokkeslet var hun der, men Sko var den eneste Løsning af Mysteriet, som hendes Hjerne havde været i Stand til at udtænke, og det var en meget stor Skuffelse for hende, da Martin førte hende forbi en Skotøjsforretning ind i en Ejendomshandlers Kontor. Hvad der skete derinde, stod til hendes Dages Ende for hende som en Drøm. Fine Herrer smilede venligt til hende, medens de talte med Martin og hinanden; saa klaprede en Skrivemaskine; der blev skrevet under paa et imponerende Dokument; hendes egen Vært var der ogsaa og skrev selv under paa Papiret; og da det hele var forbi, og hun igen befandt sig ude paa Fortovet, talte hendes Vært til hende og sagde: „Naa, Maria, nu skal De altsaa ikke betale mig syv og en halv Dollars denne Maaned.“

Maria var alt for fortumlet til at kunne svare.

„Eller næste Maaned, eller næste, eller næste igen,“ sagde hendes Vært.

Hun takkede ham med usammenhængende Ord, som om det var en Gunst, han beviste hende, og først da hun var kommet tilbage til North Oakland og havde ladet den portugisiske Urtekræmmer undersøge Papiret, var hun rigtig blevet klar over, at hun ejede det lille Hus, hvor hun havde boet saa længe, og som hun saa længe havde betalt Leje af.

„Hvorfor handler De ikke mere hos mig?“ spurgte den portugisiske Urtekræmmer Martin — han kom ud paa Gaden for at tale med ham samme Aften, da han stod af den elektriske Sporvogn; og Martin forklarede, at han ikke mere selv lavede sin Mad og gik saa indenfor og drak et Glas Vin i Forretningen. Han lagde Mærke til, at det var den bedste Vin, Urtekræmmeren havde paa Lager.

„Maria,“ meddelte Martin, „nu vil jeg forlade Dem. Og De skal ogsaa snart selv rejse bort. Saa kan De leje Huset ud og selv være Husejer. De har en Broder i San Leandro eller Haywards, og han er i Mejeribranchen. Jeg vil have, at De skal sende al Deres Vask tilbage, uvasket — forstaar De! — uvasket, og i Morgen skal De tage ud til San Leandro eller Haywards eller hvor det nu er og hilse paa Deres Broder. Sig til ham, at han skal komme ind og tale med mig. Jeg bor paa Hotel Metropole, nede i Oakland. Han maa da kende en god Mejerigaard, naar han ser den.“

Og saaledes gik det til, at Marie blev Husvært og Eneindehaver af et Mejeri, med to lejede Mænd til at gøre Arbejdet for sig, og en Bankkonto, som stadig blev større og større, til Trods for at hele hendes Børneflok nu altid var forsynet med Sko og allesammen gik i Skole. Der er kun meget faa Mennesker, som møder den Eventyrprins, de drømmer om, men Maria, som havde stridt saa haardt og aldrig havde drømt om Eventyrprinsen, havde fundet sin i den forhenværende Vaskerimand.

I Mellemtiden var Verden begyndt at spørge: „Hvem er denne Martin Eden?“ Han havde nægtet at give biografiske Oplysninger til sine Forlæggere, men Avisreporterne vilde ikke lade sig afvise. Oakland var hans egen By, og Reporterne opsnusede Snese af Individer, som kunde give dem Oplysninger om ham. Alt, hvad han var og ikke var, alt, hvad han havde gjort, og det meste af, hvad han ikke havde gjort, blev udspredt til Opbyggelse for Offentligheden, ledsaget af Amatørbilleder og Fotografier — sidstnævnte erhvervet hos den lokale Fotograf, som engang havde taget et Billede af Martin og nu skaffede sig Eneret paa det og sendte det ud paa Markedet. I Begyndelsen kæmpede Martin mod al denne Offentlighed, saa stor var hans Væmmelse ved Magasinerne og hele Bourgeoisiet, men til sidst gav han efter, fordi det var lettere end at lade være. Han gjorde den Opdagelse, at han ikke kunde nægte sig hjemme for de specielle Korrespondenter, som var rejst lange Strækninger for at tale med ham. Paa den anden Side havde hver Dag saa mange Timer, og nu da han ikke længer studerede og skrev, maatte disse Timer udfyldes paa den ene eller den anden Maade; og derfor føjede han sig efter det, som i hans Øjne kun var et Lune, lod sig interviewe og modtog endog Indbydelser fra Bourgeoisiet. Han var i de Dage gennemgaaende mærkværdig veltilfreds og ligeglad. Han bekymrede sig ikke længer om noget som helst. Han tilgav alle Mennesker, selv den unge Reporter, som havde malet ham saa rød, og gav ham en hel Side, med Fotografier, som var tagne af Bladets egen Fotograf.

Engang imellem traf han Lizzie, og det var tydeligt, at hun sørgede over den Berømmelse, som han havde opnaaet. Den gjorde blot Kløften mellem dem saa meget desto større. Maaske var det i Haab om at gøre den mindre, at hun gav efter for hans Overtalelser og begyndte at gaa paa Handelsskole, ligesom hun lod sit Tøj sy hos en vidunderlig Dameskræderinde, der forlangte aldeles ublu Priser. Hun forbedrede sig synligt fra Dag til Dag, indtil Martin begyndte at spekulere paa, om han nu ogsaa havde handlet rigtigt, for han vidste, at hun udelukkende bestræbte sig for at blive, som han ønskede, for hans Skyld. Og alligevel gav han hende intet Haab, behandlede hende fuldkommen, som om han kunde have været hendes Broder, og saá hende meget sjældent.

Medens hans Popularitet var paa sit højeste, sendte Meredith Lowell Co. „Bagefter“ ud paa Markedet, og da det var en Roman, blev den, som Salgsvare, en endnu større Succes end „Naar Solen beskæmmer —“. Uge efter Uge nød han den hidtil ukendte Ære at have to Bøger, som stod øverst paa Listen Over „Træffere“. „Bagefter“ slog ikke blot an hos de almindelige Romanlæsere, for de, som med Begærlighed havde læst „Naar Solen beskæmmer —“, følte sig ligeledes i høj Grad tiltrukne af hans Sømandshistorier med den mesterlige Behandling af det, som var det centrale i hele Universet. Først havde han angrebet Mysticismen og dens literære Dyrkere og havde gjort det fortræffeligt; dernæst havde han med Held frembragt selve den Form for Literatur, som han havde trukket Linierne op for, og paa den Maade havde han bevist, at hans Geni var af den meget sjældne Art — nemlig Kritikerens og Skaberens under ét.

Pengene strømmede ind over ham, Berømmelsen strømmede ind over ham; han kom som en lysende Komet ind paa Literaturens Firmament, og det var snarere med en vis Morskab end med virkelig Interesse, at han saá paa den Sensation, han vakte. Der var én Ting, som forbløffede ham — en lille Ting, som igen vilde have forbløffet Verden, hvis den havde vidst det. Men Verden vilde snarere have været forbløffet over hans Forbløffelse end over den lille Ting, der for ham antog saa kæmpemæssige Dimensioner. Dommer Blount inviterede ham til Middag. Han havde fornærmet Dommer Blount, behandlet ham aldeles modbydeligt, og Dommer Blount inviterede ham til Middag, en Dag da han mødte ham paa Gaden! Martin tænkte paa alle de talrige Lejligheder, da han havde truffet Dommer Blount i Familien Morses Hus, og da Dommer Blount ikke havde bedt ham til Middag. Hvorfor havde han i de Dage ikke bedt ham til Middag, spurgte han sig selv? Han havde ikke forandret sig. Han var den samme Martin Eden. Hvad var det, der gjorde hele Forskellen? Var det det, at de Ting, han havde skrevet, var udkommet i Bogform? Men det var Arbejde, han allerede tidligere havde gjort. Det var ikke noget, han havde lavet siden den Tid. Det var et Arbejde, han havde udført paa selve det Tidspunkt, da Dommer Blount delte den almindelige Opfattelse og spottede over hans Spencer og hans Intelligens. Derfor var det ikke paa Grund af en virkelig Værdi, men blot paa Grund af en ren tænkt Værdi, at Dommer Blount inviterede ham til Middag.

Martin grinede og tog mod Indbydelsen, og selv medens han gjorde det, undrede han sig over sin egen Skikkelighed. Og ved Middagen, hvor der var en fem-seks af de Mænd, som beklædte de høje Stillinger, med Damer, og hvor Martin afgjort var Løven, opfordrede Dommer Blount — ivrig støttet af Dommer Hanwell — ham til at lade sig foreslaa som Medlem af „Styx“ — den ekstrafine Klub, hvis Medlemmer ikke blot var rige Mænd, men Mænd, som virkelig havde udrettet noget. Og Martin sagde Nej Tak og var mere forbløffet end nogen Sinde.

Han havde i denne Tid nok at gøre med at ordne Udgivelsen af alle sine Manuskripter. Han blev fuldkommen oversvømmet med Anmodninger fra Magasiner. Folk var kommet paa det rene med, at han var Stilist, og at der var Kraft bagved hans Stil. Efter at Northern Review havde udgivet „Skønhedens Vugge“, havde det skrevet til ham om at overlade sig fem-seks lignende Essays, og han vilde have sendt dem af sin Overflod, saafremt ikke Burtons Magazine, der ikke var bange for at indlade sig paa store Spekulationer, havde tilbudt ham fem Hundrede Dollars for Stykket af fem Essays. Han skrev tilbage, at han gerne vilde efterkomme deres Anmodning, men at han vilde have tusind Dollars pr. Stk. Han huskede, at alle disse Manuskripter var blevet returneret af de selv samme Magasiner, som nu raabte paa at faa dem. Og deres Afslag havde været koldsindige, automatiske, holdt i de mest stereotype Vendinger. De havde pint ham, og nu havde han til Hensigt at pine dem til Gengæld. Burtons Magazine betalte, hvad han forlangte for de fem Essays, og de andre fire tilfaldt Mackintosh’s Monthly, da Northern Review var for fattig til at være med i den Væddekamp. Og saaledes blev Verden da delagtig i „Mystikens Ypperstepræster“, „Vidunder-Drømmerne“, „Jeg’ets Maalestok“, „Filosofiens Illusion“, „Gud og Ler“, „Kunst og Biologi“, „Stjernestøv“ og den „Værdige Aagernæring“ — Arbejder, som vakte uhyre Larm og gav Anledning til Storme, der først døde bort, efter at der var hengaaet lang Tid.

Redaktører skrev til ham og bad ham sige, hvad han vilde have for en Artikel eller Fortælling, og han gjorde det, men altid kun for Arbejde, som han allerede havde gjort. Han vilde ikke paa nogen Maade forpligte sig til noget nyt Arbejde. Han havde set Brissenden revet i Stykker af Pøbelen, og skønt Pøbelen tiljublede ham, kunde han ikke komme sig af sin Skræk eller faa Respekt for Pøbelen. Selve hans Popularitet var i hans Øjne en Skændsel og et Forræderi imod Brissenden. Den virkede paa ham som en Piskesnært, men alligevel var han bestemt paa, at han vilde blive ved at fylde sine Pengesække.

Han modtog Breve fra Redaktører af Indhold som følgende: „For henved et Aar siden var vi saa uheldige at refusere Deres Samling Kærlighedsdigte. Vi var den Gang stærkt betagne af dem, men visse allerede trufne Dispositioner forhindrede os i at akceptere dem. Hvis De endnu har dem og vil være saa venlig at sende dem til os, saa skal det være os en Glæde at udgive hele Samlingen paa de Vilkaar, De selv nævner. Vi er ogsaa villige til at gøre Dem et fordelagtigt Tilbud med Hensyn til Udgivelsen i Bogform.“

Martin kom i Tanker om sin „blank-verse“ Tragedie og sendte den i Stedet. Han læste den igennem, før han pakkede den ind, og den slog ham som et svulstigt, amatøragtigt og, kort sagt, meget slet Arbejde. Men han sendte den, og den blev udgivet, til Redaktørens evige Sorg. Publikum var opbragt og vantro. Der var et alt for langt Spring fra Martin Edens sædvanlige fortrinlige Arbejder til dette højtravende Sludder. Folk paastod, at han aldrig selv havde skrevet den, at Magasinet havde gjort et meget kluntet Forsøg paa at efterligne ham, eller at Martin Eden bar sig ad som den ældre Dumas, der, da hans Popularitet var paa sit højeste, lod andre skrive sine Bøger for sig. Men da han forklarede, at Tragedien var et Arbejde fra hans literære Barndom, og at Magasinet havde plaget Livet af ham for at faa den, saa morede Folk sig kosteligt over det uheldige Magasin, og et Redaktørskifte blev den nødvendige Følge. Tragedien blev aldrig udgivet i Bogform, skønt Martin beholdt det Forskud, han havde faaet paa denne Udgave.

Coleman’s Weekly sendte Martin et langt Telegram, der kostede næsten tre Hundrede Dollars, og tilbød ham tusind Dollars pr. Artikel for tyve Artikler. Han skulde rejse gennem de Forenede Stater, med alle Udgifter betalt, og vælge de Emner, som særlig interesserede ham. Hovedmassen af Telegrammet gik ud paa at opramse forskellige Emner, for at vise ham, hvor fuldkommen frit stillet han var i saa Henseende. Den eneste Indskrænkning, der paalagdes ham, var, at han skulde holde sig til de Forenede Stater. Martin telegraferede, at han desværre ikke kunde tage mod Tilbudet, og han sendte sit Svar paa Opkrævning.

„Wiki-Wiki“, som blev udgivet af Warrens Monthly, blev straks en stor Sukces. Den blev senere udgivet som en smukt udstyret Bog med meget bred Margen, og denne Udgave, der faldt sammen med Julesalget, blev ligefrem revet bort. Kritikerne var enstemmigt begejstret for Fortællingen og erklærede, at den fuldt ud stod paa Højde med de første Klassikere i den Genre.

Derimod stillede Publikum sig noget køligt overfor den Samling Fortællinger, som han havde kaldt „Glædesrøgen“. Det dristige og ukonventionelle, der var over disse Historier, forargede i Begyndelsen Bourgeoisiet med dets specielle Moral og Fordomme; men da Pariserne tabte Hovedet over den franske Oversættelse, som udkom næsten samtidig, fulgte den amerikanske og engelske Læseverden Trop og købte saa mange Eksemplarer, at Martin tvang det konservative Firma Singletree, Darnley & Co. til at betale femogtyve Procent af en tredie Bog og endda tredive Procent af en fjerde. Disse to Bind omfattede alle de korte Historier, han havde skrevet, og som tidligere var udkommet i Magasinerne. „Klokkeringningen“ og hans andre Rædselshistorier udgjorde den ene Samling; den anden Samling bestod af „Eventyrtrang“, „Krukken“, „Livets Vin“, „Malstrømmen“ og fem andre Historier. Meredith-Lowell Co. sikrede sig alle hans Essays, og Macmillan Co. fik hans „Sølyrik“ og „Kærligheds-Cyclus“ — sidstnævnte blev dog først udgivet i Ladies’ Home Companion, som maatte betale en vanvittig høj Pris for den.

Martin drog et Lettelsens Suk, da han havde anbragt sit sidste Manuskript. Græstørvslottet og den hvide, kobberforhudede Skonnert var nu meget nær. Naa ja, han havde da i hvert Fald modbevist Brissendens Paastand om, at godt Arbejde aldrig naaede frem til Magasinerne. Den Sukces, han havde haft, viste, at Brissenden havde haft Uret. Og alligevel havde han en Følelse af, at Brissenden trods alt havde haft Ret. „Naar Solen beskæmmer —“ havde været Skyld i hans Sukces snarere end de andre Ting, han havde skrevet. Deres Sukces havde været rent tilfældig. De var blevet refuserede til højre og venstre af Magasinerne. „Naar Solen beskæmmer —“ havde givet Anledning til Diskussion og havde vendt Strømmen til Fordel for ham. Hvis han ikke havde skrevet „Naar Solen beskæmmer —“, vilde der ikke være sket noget Mirakel, og hvis der ikke var sket et Mirakel med „Naar Solen beskæmmer —“, vilde Strømmen aldrig have vendt sig. Singletree, Darnley & Co. leverede selv Beviset for det Mirakel. De havde udsendt et første Oplag paa femten Hundrede Eksemplarer, og de havde været i Tvivl om, hvorvidt de kunde sælge det. De var erfarne Forlæggere, og ingen var blevet mere overrasket end de over den Sukces, de havde haft. For dem havde det i Ordets egentlige Forstand været et Mirakel. De kom aldrig over det, og i hvert eneste Brev, de skrev til ham, kunde han læse deres Forundring og Betagelse over denne første hemmelighedsfulde Hændelse. De forsøgte ikke at forklare den. Det var umuligt at forklare den. Det var sket. Hvor meget Erfaringen end pegede i modsat Retning, saa var det sket.

Og ud fra den Betragtning var det, at Martin tvivlede om Gyldigheden af sin Popularitet. Det var Bourgeoisiet, som købte hans Bøger og hældte sit Guld i hans Pengesække, og efter det lidt, han kendte til Bourgeoisiet, var det ham ufatteligt, hvordan det kunde skatte eller forstaa, hvad han havde skrevet. Den Skønhed og Kraft, som boede i ham, betød intet for de Hundreder af Tusinder, der tiljublede ham og købte hans Bøger. Han var Øjeblikkets Lune, den Eventyrer, som havde stormet Parnasset, medens Guderne nikkede bifaldende til ham. De Hundreder af Tusinder læste ham og tiljublede ham med samme dyriske Mangel paa Forstaaelse som den, hvormed de havde kastet sig over Brisseridens „Døgnflue“ og revet den i Stumper og Stykker — dette Ulvepak, som logrede for ham i Stedet for at vende Tænderne imod ham. Om de logrede eller viste Tænder, det var altsammen det rene Tilfælde. En Ting vidste han med absolut Sikkerhed: „Døgnflue“ var uendelig større end noget af, hvad han havde lavet, uendelig større end noget af, hvad han havde i sig — det største Digt gennem flere Aarhundreder. Saa den Hyldest, Pøbelen viste ham, var kun en sørgelig Hyldest, for den samme Pøbel havde trampet „Døgnflue” i Sølen. Han sukkede dybt, men det var et veltilfreds Suk. Han var glad over, at det sidste Manuskript var solgt, og over, at han snart kunde være færdig med det hele.

XLIV KAPITEL

Hr. Morse traf Martin i Vestibulen paa Hotel Metropole. Om det var tilfældige Forretningsanliggender, der havde ført ham derhen, eller om han var kommet dèr med det udtrykkelige Formaal at invitere Martin til Middag, det kunde Martin ikke rigtig blive klog paa, skønt han nærmest var tilbøjelig til at hælde til den sidste Antagelse. I hvert Fald blev han da inviteret til Middag af Hr. Morse — Ruths Fader, som havde forbudt ham at sætte sine Ben i deres Hjem og havde hævet Forlovelsen mellem ham og Datteren.

Martin var ikke vred. Han var ikke engang afvisende. Han fandt sig i Hr. Morse og spekulerede under hele Samtalen paa, hvordan det maatte være i den Grad at søbe den Kaal, man havde spyttet i. Han afslog ikke Indbydelsen. I Stedet for skød han den ud paa ubestemt Tid og spurgte efter Familien, især Fru Morse og Ruth. Han udtalte hendes Navn uden Tøven, skønt han i al Hemmelighed var forbavset over, at han ikke følte den mindste Bevægelse, intet i Lighed med den gamle, velkendte hastigt bankende Puls og Blodet, der jog gennem ham, som var det en varm Bølge.

Han havde mange Indbydelser til Middag, og nogle af dem tog han imod. Folk lod sig præsentere for ham for at kunne invitere ham til Middag. Og han blev ved at grunde over den lille Ting, som var ved at blive en stor Ting. Bernard Higginbotham inviterede ham til Middag. Han spekulerede mere end nogen Sinde. Han mindedes de Dage, hvor han havde sultet saa vanvittigt, og hvor ingen inviterede ham til Middag. I de Dage havde han trængt til Middage, han var blevet mat og syg af Mangel paa Middage, og han havde tabt i Vægt af bare Sult. Det var det paradoksale ved det. Da han trængte til Middage, var der ingen, der havde givet ham dem, og nu, da han kunde købe hundred Tusind Middage og var paa Vej til at miste sin Appetit, saa blev han paanødt Middage fra højre og venstre. Men hvorfor? Der var ingen Retfærdighed i det, og det skyldtes ingen Fortjeneste fra hans Side. Han var ikke anderledes, end han altid havde været Alt det Arbejde, han havde lavet, var paa det Tidspunkt allerede gjort. Hr. og Fru Morse havde fordømt ham som en Mand, der drev sin Tid bort og ikke vilde gøre sin Pligt, og gennem Ruth havde de forlangt, at han skulde tage en Stilling som Kontorist paa et Kontor. Paa den anden Side havde de meget godt vidst, hvad Arbejde han havde gjort Det ene efter det andet af hans Manuskripter var kommet dem i Hænde gennem Ruth. De havde læst dem. Det var det selv samme Arbejde, som havde faaet alle Aviserne til at beskæftige sig med ham, og det var det, at hans Navn var kommet i alle Aviserne, der havde faaet dem til at invitere ham.

Een Ting var sikker nok: Familien Morse havde ikke brudt sig om ham for hans egen Skyld eller for hans Arbejdes Skyld. Derfor kunde de heller ikke nu ønske at komme i Berøring med ham for hans egen Skyld eller for hans Arbejdes Skyld, men for den Berømmelse, han havde erhvervet sig, fordi han regnedes for noget iblandt Mænd, og fordi han — ja, hvorfor ikke? var sine hundred Tusind Dollars værd. Det var paa den Maade, at Bourgeoisiet regnede en Mand; og hvem var han, at han kunde vente sig andet? Men han var stolt. Han brød sig ikke om at blive regnet paa den Maade. Han vilde regnes for sig selv eller for sit eget Arbejde, der, naar alt kom til alt, var et Udtryk for hans eget Jeg. Saadan regnede Lizzie ham for Eksempel. Hos hende talte ikke engang Arbejdet. Hun regnede ham, ham selv. Det var paa samme Maade, Jimmy og hele den gamle Bande havde regnet ham. De havde bevist det tit nok i de Dage, da han løb omkring med dem; de havde bevist det den Søndag i Shell Mound Park. De bekymrede sig ikke en Døjt om hans Arbejde. Hvad de holdt af og var villige til at slaas for, det var simpelthen Martin Eden, en af Kompagniet og en Satans flink Fyr!

Og saa var der Ruth. Hun havde holdt af ham for hans egen Skyld — det var uomtvisteligt. Og alligevel — hvor meget hun saa havde holdt af ham, saa havde hun holdt mere af den Maalestok, Bourgeoisiet anlagde. Hun havde været imod hans Forfattervirksomhed, og det væsentlig, forekom det ham, fordi han ikke tjente Penge paa den. Det var paa det Grundlag, at hun havde kritiseret hans „Kærligheds-Cyclus“. Hun havde ogsaa trængt ind paa ham, for at han skulde skaffe sig Arbejde — hun kaldte det ganske vist „en Stilling“, men i Virkeligheden var det nu det samme, og han holdt mest af den gamle Betegnelse. Han havde læst alt, hvad han skrev, for hende — Digte, Fortællinger, Essays, „Wiki-Wiki“, „Naar Solen beskæmmer —“, det hele. Og hun havde altid konsekvent opfordret ham til at skaffe sig Arbejde. Du gode Gud, som om han ikke havde arbejdet, plyndret Søvnen for, hvad der tilkom den, slidt Sjælen ud af Kroppen paa sig selv for at blive hende værdig!

Og paa den Maade blev den lille Ting stadig større. Han var sund og rask, spiste regelmæssigt, sov mange Timer, og dog var den lille Ting, som stadig voksede, ved at blive til en ren Besættelse. Det var Arbejde, der var gjort! Den Sætning blev ved at lyde i hans Hjerne. Han sad lige overfor Bernard Higginbotham, ved en tung Søndagsmiddag i Etagen over Higginbothams Kontant-Forretning, og det var alt det, at han kunde afholde sig fra at raabe højt:

„Det var Arbejde, der var gjort! Og nu giver du mig Mad, medens du i gamle Dage lod mig sulte, forbød mig at sætte mine Ben i dit Hus og forbandede mig, fordi jeg ikke vilde skaffe mig fast Arbejde. Og Arbejdet var allerede gjort — altsammen gjort. Og nu, naar jeg taler, saa standser du og lader være at sige det, du selv vilde have sagt, og du lytter med Andagt til, hvad jeg finder for godt at sige. Jeg siger, at dit Parti er raaddent og fuldt af Mænd, der tager imod og anvender Bestikkelse, og i Stedet for at fare op, saa siger du Hm! og Ha! og indrømmer, at der er en hel Del i, hvad jeg siger. Og hvorfor? Fordi jeg er berømt; fordi jeg har en Masse Penge. Ikke fordi jeg er Martin Eden, en meget skikkelig Fyr og ikke særlig dum! Jeg kunde fortælle dig, at Maanen er lavet af en grøn Ost, og du vilde give mig Medhold — i hvert Fald vilde du ikke afvise den Paastand — fordi jeg har Penge, Masser af Penge. Og det var altsammen gjort for længe siden; det var Arbejde, jeg havde udført, siger jeg dig, dengang da du spyttede paa mig og behandlede mig som det Snavs, du traadte paa.“

Men Martin raabte ikke højt. Tanken groede i hans Hjerne som en evig Pine, medens han smilede og med Held tvang sig til at være overbærende. Da han tav, tog Bernard Higginbotham Samtalens Tøjler i sin Haand og sagde det, der skulde siges. Han havde selv haft Held med sig i Verden og var stolt af det. Han var en self-made Mand. Der var ingen, der havde hjulpet ham frem. Han skyldte ikke noget Menneske noget. Han gjorde sin Pligt som Borger og opdrog en stor Familie. Og saa var der Higginbothams Kontant-Forretning, det synlige Vidnesbyrd om hans egen Flid og Dygtighed. Han elskede Higginbothams Kontant-Forretning, som nogle Mænd elskede deres Koner. Han aabnede sit Hjerte for Martin og viste, med hvilken Skarpsindighed og hvilken uhyre Forudseenhed han havde skabt Forretningen. Og han havde Planer med den — store Planer. Nabolaget var i stærk Vækst. Butiken var i Virkeligheden for lille. Hvis han havde mere Plads, kunde han indføre en hel Snes Forbedringer, som baade vilde spare Tid og Penge. Og han skulde ogsaa nok naa sit Maal. Han sled og sparede i Forventning om den Dag, da han kunde købe den tilstødende Grund og bygge endnu en to-Etages Bindingsværks Bygning. Den øverste Etage vilde han leje ud, og hele Stueetagen i begge Bygninger skulde være Higginbothams Kontant-Forretning. Hans Øjne ligefrem lyste, da han talte om det nye Skilt, som skulde strække sig tværs over begge Bygninger.

Martin glemte at høre paa ham. Det evige Omkvæd: Det var Arbejde, der var gjort! overdøvede helt den andens Snak. Det var ved at gøre ham helt gal, og han prøvede at slippe væk fra det.

„Hvor meget var det, du sagde, det vilde koste?“

Hans Svoger standsede midt i en lang Udvikling om Kvarterets Forretningsmuligheder. Han havde ikke sagt, hvor meget det vilde koste. Men han vidste, hvor meget det vilde koste. Ja, han vidste det. Han havde regnet det ud de Snese af Gange.

„Med den Pris, der for Øjeblikket er paa Tømmer,“ sagde han, „saa vil det kunne gøres for fire Tusind Dollars.“

„Med Skiltet?“

„Det havde jeg ikke regnet med. Det maa selvfølgelig komme, naar først Bygningen staar der.“

„Og Grunden?“

„Andre tre Tusind.“

Han bøjede sig frem, vædede Læberne med Tungen, spredte Fingrene ud og knugede dem sammen igen, medens han saá Martin skrive en Anvisning. Da den blev rakt over til ham, saá han paa Beløbet — den var paa syv Tusind Dollars.

„Jeg — jeg har ikke Raad til at betale mere end seks Procent,“ sagde han hæst.

Martin havde mest Lyst til at le højt, men i Stedet for spurgte han:

„Hvor meget vilde det blive?“

„Lad mig se! Seks Procent — seks Gange syv — fire Hundrede og tyve.“

„Det bliver femogtredive Dollars om Maaneden, ikke sandt!“

Higginbotham nikkede.

„Ja, hvis du ikke har noget imod det, saa vil vi ordne det paa den Maade.“ Martin saá paa Gertrude. „Du skal faa Hovedsummen i evig Arv og Eje, hvis du vil bruge de femogtredive Dollars om Maaneden til at lave Mad og vaske og skure. De syv Tusind er dine, hvis du vil love mig, at Gertrude skal blive fri for at gaa her og trælle. Er det en Aftale?“

Bernard Higginbotham trak Vejret tungt. At hans Kone ikke længer skulde gøre, hvad Arbejde der forefaldt i Huset, krænkede hans økonomiske Sjæl. Den storslaaede Gave var svøbt uden om en Pille, en bitter Pille. At hans Kone ikke skulde arbejde! Det var til at faa Kvalme af.

„Naa ja, da,“ sagde Martin, „saa betaler jeg de femogtredive om Maaneden, og — —“

Han rakte Haanden ud efter Anvisningen. Men Bernard Higginbotham kom ham i Forkøbet, lagde Haanden paa den og raabte:

„Jeg gaar ind paa det! Jeg gaar ind paa det!“

Da Martin kom op i den elektriske Sporvogn, følte han sig meget syg og træt. Han saá op paa det anmassende Skilt.

„Det Svin!“ stønnede han. „Det Svin! Det Svinl“

Da Mackintosh’s Magazine udgav „Spaakvinden“, med Randtegninger af Berthier og to Billeder af Wenn, glemte Hermann von Schmidt rent, at han havde kaldt Versene obskøne. Han kundgjorde vidt og bredt, at det var hans Kone, der havde inspireret Digteren til de Vers, sørgede for, at Efterretningen kom en Reporter for Øre og lod sig interviewe af en af Bladets Journalister, der var ledsaget af en af Bladets Fotografer og en af Bladets Tegnere, Resultatet var en hel Side i et af Søndags-Tillægene, med mange Fotografier og en idealiseret Tegning af Marian, foruden en Del intime Oplysninger om Martin Eden og hans Familie og hele „Spaakvinden“ trykt med store Typer, ifølge særlig indhentet Tilladelse fra Mackintosh’s Magazine. Det vakte formelig Sensation i Kvarteret, og brave Husmødre var helt stolte af at kende den store Digters Søster, medens de, som ikke allerede havde gjort hendes Bekendtskab, skyndte sig at dyrke hende. Hermann von Schmidt lo nok saa fornøjet i sit lille Reparationsværksted og bestemte sig til at bestille en ny Drejebænk. „Det er bedre end at avertere,“ sagde han til Marian, „og det koster ingenting.“

„Vi maa vist hellere bede ham til Middag,“ foreslog hun.

Og Martin kom til Middag, gjorde sig behagelig for den fede en gros Slagter og hans endnu federe Kone — meget betydningsfulde Folk, som kunde blive til stor Nytte for en ung Mand, der vilde i Vejret, saaledes som Hermann von Schmidt vilde. Og den Lokkemad, der trak dem til hans Hus, var ingen ringere end hans store Svoger. Der var en anden Mand til Stede, som havde ladet sig lokke af det samme, og det var Inspektøren for Stillehavsagenturerne for Asa Bicycle Company. Ham vilde von Schmidt gerne indynde sig hos, fordi han gennem ham kunde erhverve sig Agenturet for Oakland. Og Hermann von Schmidt havde gjort den Opdagelse, at det var et godt Aktiv at have Martin til Svoger, skønt han i sit inderste Hjerte ikke kunde fatte, hvordan det gik til. I stille Nattetimer, naar hans Kone sov, havde han slidt sig igennem Martins Bøger og Digte, og han var kommet til det Resultat, at Folk var nogle gode Tosser, at de købte dem.

Og i sit inderste Hjerte var Martin kun alt for klog paa Situationen, medens han sad tilbagelænet i sin Stol og stirrede paa von Schmidts Hoved, som han i Tankerne næsten dunkede helt af, med det ene velrettede Slag efter det andet — den grinende Tysker! Men der var én Ting, han godt kunde lide hos ham. Saa fattig og fast besluttet han var paa at komme frem i Verden, havde han alligevel fæstet en Tjenestepige, saaledes at Marian ikke behøvede at gøre det grove Arbejde. Martin talte med Inspektøren for Asa Agenturerne, og efter Middagen trak han han og Hermann til Side og lovede at støtte Svogeren, saa han kunde indrette den bedste Cykle-Forretning i Oakland. Han gik endnu videre, og i en privat Samtale med Hermann opfordrede han ham til at se sig om efter et Automobil-Agentur og en Garage, for der var ikke noget i Vejen for, at han kunde drive begge Forretninger med godt Udbytte.

Ved Afskeden slyngede Marian Armene om Martins Hals og fortalte ham, med Taarer i Øjnene, hvor meget hun holdt af ham og altid havde holdt af ham. Hun tøvede ganske vist et Øjeblik, da hun naaede til den sidste Del af sin Paastand, men det dækkede hun over med flere Taarer og Kys og usammenhængende, stammende Ord, og Martin gik ud fra, at det var hendes Bøn om Tilgivelse for den Gang, hun ikke havde haft Tro paa ham og havde trængt ind paa ham for at faa ham til at søge fast Arbejde.

„Han kan aldrig holde paa sine Penge, det er sikkert nok!“ sagde Hermann von Schmidt i Enrum til sin Kone. „Han blev helt rasende, da jeg talte om Renter, og han sagde: „Pokker staa i Hovedsummen!“ og hvis jeg nogen Sinde nævnede den igen, saa vilde han slaa Hovedet i Stykker paa mig. Og han kaldte mig en tykhovedet Tysker, ja, det gjorde han! Men han er nu alligevel en flink Fyr, selv om han ikke er Forretningsmand. Han har givet mig min Chance, og han er en flink Fyr!“

Indbydelser til Middag blev ved at strømme ind over Martin, og jo mere de strømmede ind over ham, jo mere grundede han. Han sad som Æresgæst ved en Middag i Bohemian Club, sammen med fremragende Mænd, som han havde hørt om og læst om hele sit Liv, og de fortalte ham, at de, dengang da de læste „Klokkeringningen“ i Transcontinental og „Perien og Perlen“ i The Hornet, øjeblikkelig havde følt sig overtydede om, at han var af dem, der vilde slaa an. „Min Gud, og jeg gik og sultede og var klædt i Laser!“ tænkte han ved sig selv. „Hvorfor gav I mig ikke Middag i de Dage? Det var den Gang, I skulde have gjort det. Da udrettede jeg noget. Hvis I bespiser mig nu for Arbejde, der var gjort, hvorfor bespiste I mig saa ikke i de Dage, da jeg trængte til det? Der er ikke forandret et eneste Ord i „Klokkeringningen“ eller i „Perien og Perlen“. Nej, nu bespiser I mig for Arbejde, der er gjort. I bespiser mig, fordi alle andre Mennesker bespiser mig, og fordi det er en Ære at bespise mig. I bespiser mig nu, fordi I er en Del af Pøbelen, fordi den ene blinde, mekaniske Tanke hos Pøbelen for Øjeblikket er at bespise mig. Og hvor er der saa Plads for Martin Eden og det Arbejde, Martin Eden havde udført?“ klagede han ved sig selv, og saa rejste han sig for at svare behændigt og vittigt paa en behændig og vittig Skaaltale.

Og saaledes gik det. Hvor han saa befandt sig — i Journalistklubben, i Sequeia Klubben, ved Dameteer og literære Sammenkomster — saa mindedes man altid „Klokkeringningen“ og „Perien og Perlen“, da de først var kommet frem. Og altid lød Martins fortvivlende og uudtalte Spørgsmaal: „Jamen, hvorfor bespiste I mig da ikke dengang? Det var Arbejde, der var gjort. „Klokkeringningen“ og „Perien og Perlen“ er ikke forandret den mindste Smule. De var lige saa kunstnerisk fuldkomne, lige saa værdifulde, som de nu er. Men I bespiser mig ikke for deres Skyld, eller for noget af det andet, som jeg har skrevet. I bespiser mig, fordi det er Mode for Øjeblikket, fordi hele Pøbelen er vild efter at bespise Martin Eden.“

Og ved saadanne Lejligheder kunde han pludselig se en ung Bølle komme drivende ind i Forsamlingen, en ung Bølle med en kort, dobbeltspændt Jakke og en stiv Hat. Det hændte en Eftermiddag i Ebell Society i Oakland. Idet han rejste sig fra sin Stol og gik over mod Forhøjningen, saá han pludselig den unge Bølle med den dobbeltspændte Jakke og den stive Hat komme vandrende ind gennem den store Dør ved den bageste Ende af Lokalet. Fem Hundrede Damer i Kjoler efter sidste Mode vendte sig ligeledes om for at se, hvad det var han saá — saa stift og stirrende var Martin Edens Blik. Men de saá ikke andet end den tomme Midtergang. Han saá den unge Bandit svinge ned ad Midtergangen, og han spekulerede paa, om han nu vilde tage den stive Filthat af, som han aldrig havde set ham uden. Han kom lige ned ad Midtergangen og op paa Forhøjningen. Martin kunde have grædt ved Synet af denne ungdommelige Skygge af sig selv, naar han tænkte paa, hvad der ventede ham. Han slentrede over Forhøjningen, lige hen til Martin og forsvandt ind i Forgrunden af Martins Bevidsthed. De fem Hundrede Kvinder klappede i deres behandskede Hænder for at opmuntre den generte store Mand, der var deres Gæst. Og Martin rystede Synet af sig, smilede og begyndte at tale.

Skoleinspektøren — den skikkelige, gamle Mand! — standsede Martin paa Gaden og mindede ham om forskellige Scener i hans Kontor, da Martin var blevet jaget ud af Skolen paa Grund af Slagsmaal.

„Jeg læste „Klokkeringningen“ i et af Magasinerne for længe siden,“ sagde han. „Det er lige saa godt som Poe. Storartet, sagde jeg allerede den Gang — storartet!“

„Ja, og to Gange i de kommende Maaneder gik De forbi mig paa Gaden og kendte mig ikke,“ var Martin lige ved at sige højt. „Begge Gange var jeg sulten og paa Vej til Pantelaaneren. Og alligevel var mit Arbejde altsammen gjort. De kendte mig ikke i de Dage. Hvorfor kender De mig da nu?“

„Jeg sagde netop til min Kone forleden,“ sagde den anden, „at det vilde være en udmærket Idé at se at faa dig ud til os til Middag en Dag. Og hun var ganske enig med mig. Ja, hun var ganske enig med mig.“

„Til Middag?“ sagde Martin saa skarpt, at det næsten lød som en arrig Hunds Knurren.

„Ja vist saa, til Middag — i al Tarvelighed — hos din gamle Inspektør, din Slubbert!“ sagde den anden nervøst, medens han frygtsomt dunkede Martin i Siden med et Forsøg paa at etablere et vist spøgefuldt Kammeratskab.

Martin gik som i en Døs ned ad Gaden. Saa standsede han paa Hjørnet og saá sig om med et uforstaaende Blik.

„Jeg vil lade mig hænge!“ mumlede han omsider. „Den gamle Fyr var jo ligefrem bange for mig.“

XLV KAPITEL

En Dag kom Kreis til Martin — Kreis, som var en af „de rigtige“, og Martin vendte sig mod ham, med en Følelse af Lettelse, for at høre alle de straalende Detailler ved en Plan, der var tilstrækkelig vild til at appellere til ham i Egenskab af Romanforfatter snarere end i Egenskab af Kapitalist. Kreis standsede et Øjeblik midt i sin Udvikling for at fortælle Martin, at han havde været et „Hoved“ i det meste af det, han havde skrevet i „Naar Solen beskæmmer —.” „Men jeg er nu ikke kommet her for at snakke Filosofi,“ vedblev Kreis. „Hvad jeg ønsker at vide, er, om De vil stikke tusind Dollars i den Forretning?“

„Nej, det er jeg da i alt Fald ikke „Hoved“ nok til!“ svarede Martin. „Men jeg skal sige Dem, hvad jeg vil gøre. De skaffede mig den bedste Aften, jeg nogen Sinde har oplevet. De gav mig, hvad man ikke kan købe for Penge. Nu har jeg Penge, og Penge betyder ikke noget for mig. Jeg vil gerne overlade Dem tusind Dollars af det, jeg ikke selv sætter Pris paa, for det, som De gav mig den Aften, og som i og for sig ikke var til at betale. De trænger til Pengene. Jeg har mere, end jeg behøver. De trænger til dem. De kom for at faa dem. De behøver ikke at lave alle de snedige Planer for at narre dem fra mig. Tag dem bare!“

Kreis lagde ingen Overraskelse for Dagen. Han stak Anvisningen i Lommen.

„For den Betaling kunde jeg nok lide at paatage mig at skaffe Dem mange lignende Aftener,“ sagde han.

„Det er for sent!“ Martin rystede paa Hovedet. „Den Aften var den eneste for mig. Jeg var i Paradis. Det var en ganske hverdagsagtig Ting for Dem, véd jeg nok. Men det var det ikke for mig. Jeg naar aldrig mere op til saadanne Højder. Jeg er færdig med Filosofien. Jeg vil aldrig høre et eneste Ord mere om den.“

„Den første Dollar, jeg nogen Sinde har tjent paa min Filosofi,“ sagde Kreis og standsede i Døren. „Og saa brød Markedet sammen.“

Fru Morse kørte forbi Martin en Dag og smilede og nikkede. Han smilede tilbage og lettede paa Hatten. Episoden gjorde intet Indtryk paa ham. En Maaned forinden vilde den maaske have gjort ham rasende eller i det mindste nysgerrig, og han vilde have givet sig til at spekulere over, hvordan hun vel kunde være til Mode i det Øjeblik. Men nu skænkede han det ikke en Tanke, undtagen lige i Øjeblikket, og glemte det straks igen. Han glemte det, som han vilde have glemt Central Banken eller Raadhuset, saa snart han var kommet forbi dem. Og dog var hans Hjerne overnaturlig virksom. Hans Tanker bevægede sig stadig rundt og rundt i en Kreds. Midtpunktet i den Kreds var: Det var Arbejde, der var gjort! og den Tanke aad sig ind i hans Hjerne som en Maddike, der ikke vilde dø. Han vaagnede op til den om Morgenen. Den pinte ham i Drømme om Natten. Hver eneste af Livets Foreteelser, som tængte igennem til hans Sanser, blev øjeblikkelig sat i Forbindelse med: „Det var Arbejde, der var gjort!“ En ubønhørlig Logik drev ham frem til den Slutning, at han ingenting var. Bøllen Martin Eden og Sømanden Martin Eden havde været virkelige Personer, havde været ham selv; men Martin Eden, den berømte Forfatter, eksisterede ikke. Martin Eden, den berømte Forfatter, var en Damp, som var opstaaet i Pøbelhjernen, og som af Pøbelhjernen var blevet presset ind i det Legeme, som havde været Martin Eden, Banditten og Matrosen. Men de kunde ikke narre ham. Han var ikke den Solmyte, som Pøbelen tilbad og ofrede Middage til. Han vidste bedre Besked.

Han læste, hvad der blev skrevet om ham i Bladene, og han stirrede paa Portrætter af sig selv, som fremkom deri, indtil han var ude af Stand til at finde Forbindelsen mellem sit eget Jeg og de Portrætter. Han var den unge Fyr, som havde levet og skælvet og elsket; som havde været ligeglad og overbærende overfor Menneskenes Skrøbeligheder; som havde været Matros, havde vandret omkring i fremmede Lande og i hine gamle Dage havde ført an i Slagsbrødrenes Flok. Han var den unge Fyr, som i Begyndelsen havde været lammet af de Tusinder af Bøger i Folkebiblioteket, og som efterhaanden havde lært at finde sig til Rette i dem og beherske deres Indhold; han var den unge Fyr, som havde studeret i de sene Nattetimer, havde haft en Spore til Sengekammerat og selv havde skrevet Bøger. Men det eneste, han ikke var, var den vældige Appetit, som hele Pøbelen var bestemt paa at tilfredsstille.

Men der var ogsaa Ting i Aviserne, som morede ham. Alle Magasinerne gjorde Fordring paa ham som deres Opdagelse. Warrens Monthly fortalte sine Abonnenter, at de altid var paa Udkig efter nye Forfattere, og at de, blandt andre, havde præsenteret Martin Eden for det læsende Publikum. White Mouse gjorde ogsaa Fordring paa ham, og det samme gjorde Northern Review og Mackintosh’s Magazine, indtil de blev bragt til Tavshed af Globe, som sejrsstolt pegede paa tidligere Numre, hvor den mishandlede „Sølyrik“ laa begravet. Youth and Age, som var kommet til Live igen efter at have sluppet for at betale sine Regninger, gjorde Fordring paa, at de havde Førsteretten, en Paastand, som ikke blev læst af andre end Bønderbørn. Transcontinental kom med en værdig og overbevisende Erklæring om, hvorledes de havde været de første, der havde opdaget Martin Eden, en Paastand, som blev ivrig bestridt af The Hornet, der kunde møde op med „Perien og Perlen“. Singletree, Darnley & Co.s beskedne Krav overdøvedes fuldkomment af det voldsomme Spektakel, og desuden ejede dette Forlæggerfirma ikke noget Magasin, hvormed det kunde gøre sit Krav mindre beskedent.

Aviserne anstillede Beregninger med Hensyn til Martins Indtægter. Paa en eller anden Maade var de storslaaede Tilbud, som visse Magasiner havde gjort ham, sivet ud, og Præster fra forskellige Dele af Oakland aflagde ham i al Venskabelighed Visiter, medens hans Post begyndte at indeholde Snese af professionelle Tiggerbreve. Men værre end alt andet var Kvinderne. Hans Fotografier blev solgt til højre og venstre, og Specialkorrespondenter slog Mønt af hans stærke, solbrændte Ansigt, hans Ar, hans svære Skuldre, hans klare, rolige Øjne og de svage Hulninger i Kinderne, som gav ham et vist asketisk Præg. Naar han læste denne sidste Bemærkning, kom han til at tænke paa sin stormfulde Ungdom og smilede. Blandt de Kvinder, han mødte, var der snart én, snart en anden, som saá paa ham, syntes om ham og udvalgte sig ham. Han lo ved sig selv. Han mindedes Brissendens Advarsel og lo igen. Kvinderne vilde aldrig ødelægge ham — saa meget var sikkert. Han var kommet over det Stadium.

En Aften, da han spadserede med Lizzie til Aftenskolen, mødte de en smuk, velklædt Kvinde af Bourgeoisiet. Hun saá paa ham med et Blik, der var en lille Smule for dvælende, for eftertænksomt. Lizzie vidste, hvad det betød, og hendes Legeme ligesom stivnede af Vrede. Martin lagde Mærke til det, lagde ogsaa Mærke til, hvad der var Grunden til hendes Vrede, fortalte hende, at han var ved at blive helt vant til det, og at han under ingen Omstændigheder brød sig det fjerneste om det.

„Jamen, du burde bryde dig om det,“ svarede hun med lynende Øjne. „Du er syg — det er det, der er i Vejen!“

„Jeg har aldrig været raskere. Jeg vejer fem Pund mere, end jeg nogen Sinde har vejet.“

„Det er ikke dit Legeme. Det er dit Hoved. Der er noget i Vejen med din Tænke-Maskine. Selv jeg kan se det, og jeg er da ikke noget stort.“

Han gik ved Siden af hende, hensunken i dybe Tanker.

„Jeg vilde give — jeg véd ikke hvad, for at se dig komme over det!“ udbrød hun lidenskabeligt. „Du burde bryde dig om det, naar Kvinder ser paa dig paa den Maade. Det kan være meget godt for Pigedrengene, men ikke for et Mandfolk som dig! Du er ikke skabt saadan. Gud hjælpe mig, om jeg ikke vilde være glad, hvis den rigtige kom og fik dig til at bryde dig om det!“

Da han havde fulgt Lizzie til Aftenskolen, vendte han tilbage til Metropole, trak sig straks tilbage til sine Værelser, smed sig i en stor Lænestol og sad og stirrede ud for sig. Han sov ikke, men han tænkte heller ikke. Hans Hjerne var et tomt Rum undtagen i de Øjeblikke, da ukaldede Billeder antog Form og Farve og Straaleglans lige under hans Øjenlaag. Han saá disse Billeder, men han var sig dem knap bevidst — ikke mere end om de kunde have været Drømme. Og dog sov han ikke. En Gang tog han sig — sammen og saá paa sit Ur. Klokken var lige otte. Han havde intet at tage sig for, og det var for tidligt til at gaa i Seng. Saa blev hans Hjerne atter et tomt Rum, medens Billederne paa ny begyndte at danne sig og svinde under hans Øjenlaag. Der var ikke noget rigtigt tydeligt ved de Billeder. Det var altid Masser af Blade og Grene som i et tæt Krat, gennemtrukket af varmt Solskin.

En Banken paa Døren vækkede ham af hans Drømmerier, og hans Hjerne satte øjeblikkelig denne Banken i Forbindelse med et Telegram eller et Brev, eller maaske var det blot en af Tjenerne, som bragte ham rent Tøj fra Vaskeriet. Han kom til at tænke paa Joe og paa, hvor han vel kunde være, og imedens sagde han: „Kom ind!“

Han tænkte stadig paa Joe og vendte sig ikke om mod Døren. Han hørte den blive lukket ganske forsigtigt. Saa fulgte der en lang Pause. Han glemte, at der var blevet banket paa Døren og sad og stirrede ud for sig med et tomt Blik, da han pludselig hørte en Kvindes Hulken. Den var uvilkaarlig, krampagtig, og i samme Nu standsede den som ved en Villiesanspændelse — det lagde han Mærke til, idet han vendte sig om. I næste Øjeblik var han sprunget op.

„Ruth!“ sagde han forbløffet og forvirret.

Hendes Ansigt var blegt og fortrukket. Hun stod lige indenfor Døren med den ene Haand paa Dørhaandtaget som for at finde Støtte, og den anden presset ind til Siden. Hun strakte begge Hænder ud med en ynkelig Bevægelse og gik saa henimod ham. Da han greb hendes Hænder og førte hende hen til den store Lænestol, lagde han Mærke til, hvor kolde de var. Han trak en anden Stol hen foran den og satte sig paa det brede Armlæn. Han var alt for forvirret til at sige noget. I hans Tanker var Affæren med Ruth en afsluttet Episode. Han følte omtrent paa samme Maade, som han vilde have følt, hvis Vaskeriet i Shelley Hot Springs pludselig havde trængt sig ind i Hotel Metropole med en Uges Vask, som han skulde gaa i Gang med. Han forsøgte et Par Gange paa at sige noget, men hver Gang betænkte han sig.

„Der er ingen, der véd, at jeg er her!“ sagde Ruth med svag Stemme og et bønfaldende Smil.

„Hvad var det, du sagde?“ spurgte han, ganske forbavset over Lyden af sin egen Stemme.

Hun gentog det.

„Aa!“ gentog han, og saa spekulerede han paa, hvad mere han kunde finde paa at sige.

„Jeg saá dig gaa ind i Hotellet, og jeg ventede et Par Minutter.“

„Aa!“ sagde han igen.

Han havde aldrig følt sig saa maalbunden som i dette Øjeblik. Han havde bogstavelig talt ikke en Tanke i sin Hjerne. Han følte sig saa dum og kejtet, og om det saa skulde gælde hans Liv, kunde han ikke finde paa noget at sige. Det vilde have været lettere, hvis det havde været Shelley Hot Springs Vaskeri, der var trængt ind til ham. Saa kunde han da have smøget Ærmerne op og være gaaet i Gang med Arbejdet.

„Og saa kom du herind,“ sagde han til sidst.

Hun nikkede, med et svagt Anstrøg af Skælmeri og løste det Chiffontørklæde, hun havde om Halsen.

„Jeg saá dig fra den anden Side af Gaden, da du gik med den unge Pige.“

„Ja,“ sagde han ligefrem. „Jeg fulgte hende ned til Aftenskolen.“

„Jamen, er du da ikke glad ved at se mig?“ sagde hun efter en ny Pause.

„Jo, jo!“ sagde han hurtigt. „Men var det ikke uforsigtigt af dig at komme herhen?“

„Der er ingen, der véd, at jeg er her. Jeg maatte se dig. Jeg kom for at fortælle dig, at jeg har været meget dum. Jeg kom, fordi jeg ikke længere kunde holde mig herfra, fordi mit Hjerte tvang mig til at komme, fordi — — fordi jeg maatte komme.“

Hun rejste sig og kom hen til ham. Et Øjeblik stod hun med Haanden paa hans Skulder, men saa kastede hun sig i hans Arme. Og han, som altid var saa bange for at krænke andre, og som vidste, at den største Krænkelse, man kunde tilføje en Kvinde, var at støde hende tilbage, naar hun tilbød sig selv, han lagde Armene omkring hende og holdt hende tæt ind til sig. Men der var ingen Varme i hans Favntag, ingen Kærtegn i Berøringen. Hun havde kastet sig i hans Arme, og han holdt hende ind til sig — det var det hele. Hun lagde sig tæt ind til ham, og saa flyttede hun sig lidt, løftede Hænderne og lagde dem om hans Hals. Men hans Kød brændte ikke længere som Ild ved Berøringen af hendes Hænder, og han følte sig genert og ilde tilpas.

„Hvorfor skælver du saadan?“ spurgte han. „Fryser du? Skal jeg tænde i Kaminen?“

Han gjorde en Bevægelse for at frigøre sig for hende, men hun klyngede sig blot endnu tættere ind til ham og rystede over hele Kroppen.

„Det er bare Nervøsitet,“ sagde hun med klaprende Tænder. „Det gaar snart over. Se! Jeg er allerede bedre.“

Hendes Skælven fortog sig langsomt, og han blev ved at holde hende i sine Arme, men han spekulerede ikke mere. Han vidste nu, hvorfor hun var kommet.

„Min Moder vilde absolut, at jeg skulde gifte mig med Charley Hapgood,“ meddelte hun.

„Charley Hapgood, den Fyr, som altid siger de banaleste Ting!“ Martin stønnede. Saa tilføjede han: „Og nu vil din Moder sagtens have dig til at gifte dig med mig.“

Det kom ikke som et Spørgsmaal. Han fremsatte det som noget, der var aldeles sikkert, og i samme Nu saá han et Regnestykke i Luften foran sig, Regnestykket over hans Indtægter.

„Hun vilde ikke have noget imod det — det véd jeg da!“ sagde Ruth.

„Hun anser mig for et fuldkomment passende Parti?“

Ruth nikkede.

„Og alligevel er jeg ikke i mindste Maade et mere passende Parti nu, end jeg var, da hun hævede vor Forlovelse,“ sagde han grundende. „Jeg har ikke forandret mig en Smule. Jeg er den samme Martin Eden, skønt for den Sags Skyld er jeg snarere lidt værre — for nu ryger jeg. Kan du ikke lugte min Aande?“

I Stedet for at svare pressede hun Fingrene mod hans Læber, med en yndefuld, spøgende Bevægelse, og stod saa dèr i Forventning om det Kys, som i gamle Dage altid havde været Følgen af denne Handling. Men Martins Læber svarede ikke med et Kærtegn. Han ventede, til hun havde taget Fingrene bort, og gik saa videre:

„Jeg er ikke forandret. Jeg har ingen fast Stilling. Jeg søger ikke en fast Stilling, og hvad mere er — jeg vil heller ikke søge mig en fast Stilling. Og jeg tror stadig, at Herbert Spencer er en stor og ædel Mand, og at Dommer Blount er et stort Fæ. Jeg spiste til Middag hos ham forleden Aften, saa jeg maa vel vide det.“

„Jamen, du tog jo ikke mod Faders Indbydelse,“ sagde hun bebrejdende.

„Naa, saa det véd du! Hvem var det, der havde sendt ham? Din Moder?“

Hun tav.

„Saa var det altsaa hende, der havde sendt ham. Ja, det tænkte jeg nok. Og nu har hun vel ogsaa sendt dig?“

„Der er ingen, som véd, at jeg er her,“ sagde hun ivrigt. „Tror du virkelig, at Moder vilde tillade det?“

„Hun vilde tillade dig at gifte dig med mig, det er sikkert nok.“

Hun udstødte et lille Skrig. „Aa, Martin, du maa ikke være saa grusom! Du har ikke kysset mig en eneste Gang. Du er saa kold som en Sten. Og tænk paa, hvad jeg har vovet for din Skyld!“ Hun saá sig gysende om, skønt der ogsaa var Nysgerrighed i hendes Blik. „Tænk blot paa, hvor jeg er!“

„Jeg kunde dø for dig! Jeg kunde dø for dig!“ lød Lizzies Ord i hans Øren.

„Jamen, hvorfor vovede du ikke det før!“ spurgte han haardt. „Den Gang jeg ikke havde en Stilling? den Gang jeg sultede? Den Gang jeg var akkurat, som jeg nu er — som Mand, som Kunstner, den samme Martin Eden? Det er det Spørgsmaal, jeg har gaaet og stillet mig selv i mange Dage — ikke for dit Vedkommende, men for alle Menneskers Vedkommende. Du ser nok, at jeg ikke er forandret, skønt den Værdi, jeg tilsyneladende lige paa én Gang har faaet, stadig tvinger mig til at forvisse mig om den Ting. Jeg har det samme Kød paa Benene, de samme ti Fingre og Tæer. Jeg er den samme. Jeg har ikke udviklet nye Kræfter eller nye Dybder. Min Hjerne er den samme, som den altid har været. Jeg har ikke engang lavet en eneste Generalisering i Literaturen eller Filosofien. Jeg er personlig akkurat lige saa meget værd, som jeg var, da ingen havde Brug for mig. Og hvad jeg ikke kan fatte, er, hvorfor de nu vil have fat i mig. De kan da umulig ville have fat i mig for min egen Skyld, for jeg er det samme gamle Jeg, som de ingen Brug havde for tidligere. Saa maa de altsaa ville have fat i mig for noget andet, for noget, som ligger udenfor mig selv, for noget, som ikke er mig selv. Skal jeg fortælle dig, hvad det noget er? Det er den Anerkendelse, jeg har vundet Men den Anerkendelse er ikke mig selv. Den eksisterer blot i andre Menneskers Hjerner. Og saa igen de Penge, jeg har tjent og stadig tjener. Men de Penge er ikke mig selv. De findes i Banker og i alle mulige andre Menneskers Lommer. Og det er paa Grund af de Ting, Anerkendelsen og Pengene, at du nu vil have fat i mig.“

„Du knuser mit Hjerte,“ hulkede hun. „Du véd godt, at jeg elsker dig, at jeg er her, fordi jeg elsker dig.“

„Jeg tror ikke, at du rigtig forstaar, hvad jeg mener,“ sagde han blidt. „Hvad jeg mener er blot dette — hvis du elsker mig, hvordan kan det saa være, at du nu elsker mig saa meget højere, end du gjorde dengang, da din Kærlighed var svag nok til at fornægte mig?“

„Glem og tilgiv!“ udbrød hun lidenskabeligt. „Jeg har elsket dig hele Tiden — husk vel paa det! Og nu er jeg her i dine Arme.“

„Jeg er bange for, at jeg er som en snu Købmand, der vejer din Kærlighed paa Vægtskaalen for at finde ud af, hvad den er værd.“

Hun trak sig ud af hans Favntag, rettede sig og saá længe og forskende paa ham. Hun vilde til at sige noget, men saa betænkte hun sig og tav.

„Ser du, det staar nu saadan for mig!“ vedblev han. „Da jeg ikke var alt det, som jeg nu er, var der aabenbart ingen udenfor min egen Klasse, der brød sig om mig. Da alle mine Bøger var skrevne, var der ingen af dem, som havde læst Manuskripterne, der tilsyneladende brød sig det mindste om dem. Ja, det var i Virkeligheden, som om de brød sig mindre om mig, fordi jeg havde skrevet de Ting. Ved at skrive de Ting var det, som jeg havde begaaet noget, der var — for at bruge et mildt Udtryk — nedsæt —“ tende. Skaf dig Arbejde,“ det var det, alle Mennesker sagde.“

Hun gjorde en Bevægelse som for at modsige ham. „Jo, jo,“ sagde han, „undtagen du — du sagde, at jeg skulde skaffe mig en Stilling. Ordet Arbejde krænker dig som saa meget af det, jeg har skrevet. Det er brutalt. Men jeg forsikrer dig — det var ikke mindre brutalt mod mig, naar alle de Mennesker, jeg kendte, anbefalede mig at arbejde, som de vilde anbefale en umoralsk Person at opføre sig ordentligt. Men lad os vende tilbage til Sagen. Udgivelsen af det, jeg havde skrevet, og den Opmærksomhed, som mit Arbejde vakte, bevirkede en Forandring i selve Arten af din Kærlighed. Martin Eden, som stod dèr med alt det Arbejde, han havde gjort, vilde du ikke gifte dig med. Din Kærlighed var ikke stærk nok til, at du kunde gifte dig med ham. Men nu er din Kærlighed stærk nok, og jeg kan ikke lade være at drage den Slutning, at dens Styrke skyldes det, at mine Bøger er blevet udgivne og har vundet offentlig Anerkendelse. For dit Vedkommende vil jeg ikke nævne mine Indtægter, skønt jeg er vis paa, at de har været medvirkende til den Forandring, der er foregaaet med din Fader og Moder. Selvfølgelig er alt dette ikke meget smigrende for mig. Men det værste af det hele er, at det faar mig til at tvivle om Kærligheden — den hellige Kærlighed. Er Kærligheden saa jordbunden, at den maa hente Næring af, at éns Bøger bliver udgivne og vinder offentlig Anerkendelse? Det kunde næsten synes saadan. Jeg har siddet og tænkt paa det, til det ligefrem gjorde ondt i mit Hoved?“

„Det stakkels, kære Hoved!“ Hun løftede Haanden og strøg beroligende hen over hans Haar. „Men nu skal det ikke længer gøre ondt i dit stakkels, kære Hoved. Lad os begynde forfra igen. Jeg har elsket dig hele Tiden. Jeg véd, at det var svagt af mig at give efter for min Moders Villie. Jeg skulde ikke have gjort det. Men jeg har ogsaa tit hørt dig tale saa uendelig overbærende om Menneskenes Fejlbarlighed og Skrøbelighed. Jeg handlede forkert. Tilgiv mig!“

„Ja, jeg tilgiver dig jo saa gerne!“ sagde han utaalmodigt. „Det er let at tilgive, hvor der i Virkeligheden ikke er noget at tilgive. Intet af, hvad du har gjort, kræver Tilgivelse. Man handler efter sin Forstand, og mere end det kan ingen gøre. Saa kunde jeg lige saa godt bede dig tilgive mig, at jeg ikke skaffede mig Arbejde.“

„Jeg mente det jo kun godt!“ protesterede hun. „Det véd du da ogsaa. Jeg kunde ikke have elsket dig uden at mene dig det godt.“

„Det er sandt, men fordi du mente mig det godt, vilde du have ødelagt mig. Ja! ja!“ Han afskar hendes Forsøg paa at gøre Indvendinger. „Du vilde have ødelagt mit Skriveri og min Karriere. Realismen er en nødvendig Ting i min Natur, og Bourgeoisiet hader Realismen. Bourgeoisiet er en krysteragtig Ting, ja, og det er bange for Livet. Og alle dine Bestræbelser gik ud paa at gøre mig bange for Livet. Du vilde have støbt mig i den faste Form. Du vilde have klemt mig ind i en lille, bitte Niche i Livet, hvor alle Livets Værdier er uvirkelige og uægte og simple.“ Han følte, at hun vilde til at protestere. „Simpelhed, en rigtig kraftig Simpelhed er, det indrømmer jeg, Grundlaget for Bourgeoisiets Forfinelse og Kultur. Som jeg siger, vilde du støbe mig i den faste Form, lave mig om til én af din egen Klasse, med dine egne Klasseidealer, Klasseværdier og Klassefordomme. Han rystede bedrøvet paa Hovedet. „Og du forstaar ikke engang nu, hvad jeg siger. Mine Ord betyder ikke det for dig, som jeg forsøger at faa dem til at betyde. Hvad jeg siger, lyder som det rene Fantasteri i dine Øren. Og alligevel er det for mig den alt beherskende Virkelighed. I bedste Fald er du lidt forbløffet, eller du morer dig over, at denne ufærdige Dreng, som er kravlet op af Afgrundens Dyb, vover at sætte sig til Doms over din Klasse og kalde den simpel.“

Hun lænede sit Hoved ind mod hans Skulder og rystede atter over hele Kroppen i tilbagevendende Nervøsitet. Han ventede i nogen Tid paa, at hun skulde sige noget, men gik saa selv videre:

„Og nu vil du, at vi igen skal elske hinanden. Du vil, at vi skal gifte os. Du vil have fat i mig. Men hør nu her — hvis ingen havde lagt Mærke til mine Bøger, saa vilde jeg alligevel have været den, jeg nu er. Og du vilde være blevet borte. Det er bare de Satans Bøger —“

„Du maa ikke bande!“ afbrød hun ham.

Han fo’r sammen under hendes Bebrejdelse, men saa brast han i Latter, en spottende Latter.

„Ja, dèr har vi det!“ sagde han. „I et stort Øjeblik, da din Livslykke tilsyneladende staar paa Spil, saa er du bange for Livet paa samme Maade, som du altid har været det — bange for Livet og en sund Ed.“

Hans Ord gav hende en pinlig Følelse af, at hun havde baaret sig barnagtigt ad, men samtidig syntes hun, at han lagde utilbørlig Vægt paa en saadan Ubetydelighed, og hun var dybt krænket. En Tid lang sad de nu uden at sige noget, hun spekulerende af alle Kræfter paa, hvordan hun skulde gribe Sagen an, og han grundende over den Kærlighed, som var død. Han vidste nu, at han aldrig rigtig havde elsket hende. Det var en idealistisk Ruth, han havde elsket, et æterisk Væsen, som han selv havde skabt, den straalende, lyse Aand fra de Kærlighedsdigte, han havde skrevet. Den rigtige Ruth, Bourgeoisi-Pigen, med alle Bourgeoisiets Svagheder og hele den haabløse Sneverhed, som kendetegnede Bourgeoisiets Tankegang, havde han aldrig elsket.

Saa pludselig begyndte hun at tale.

„Jeg véd godt, at meget af det, du her har sagt, er sandt. Jeg har været bange for Livet. Jeg har ikke elsket dig højt nok. Jeg har lært at elske dig højere. Jeg elsker dig for det, du er, for det, du var, ja, for selve de Veje, ad hvilke du er naaet frem til det, du er. Jeg elsker dig for den Maade, hvorpaa du adskiller dig fra det, du kalder min Klasse, for din Tro, som jeg ikke forstod, men som jeg véd, jeg kan komme til at forstaa. Jeg vil gøre alt for at komme til at forstaa den. Og selv det, at du ryger og bander — det er en Del af dig, og jeg vil ogsaa elske dig af den Grund. Jeg kan jo dog lære. I Løbet af de sidste ti Minutter har jeg allerede lært en hel Del. At jeg har vovet at komme herhen, er jo dog et Bevis paa, hvad jeg allerede har lært. Aa, Martin —“

Hun hulkede og gemte sig ind til ham.

For første Gang lagde han Armene om hende med virkelig Kærlighed og Forstaaelse, og hun gemte sig lykkelig ind til ham, medens hendes Ansigt klaredes op.

„Det er for sent!“ sagde han. Han mindedes Lizzies Ord. „Jeg er en syg Mand — aa nej, ikke paa Legemet — det er min Sjæl, min Hjerne! Det er, ligesom om jeg har mistet alt, hvad jeg brød mig om. Jeg glæder mig ikke over noget. Hvis du havde været saadan for et Par Maaneder siden, saa vilde det hele have været anderledes. Nu er det for sent.“

„Det er ikke for sent!“ raabte hun. „Jeg vil vise dig det. Jeg vil bevise, at min Kærlighed er vokset, at den er større i mine Øjne end Klasse og alt, hvad der ellers er mig kærest. Alt, hvad Bourgeoisiet holder mest af, vil jeg lade haant om. Jeg er ikke længer bange for Livet. Jeg vil forlade min Fader og Moder og lade mit Navn blive til et Mundheld blandt mine Venner. Jeg vil komme til dig, nu i dette Øjeblik, i fri Kærlighed, om du vil, og jeg vil være stolt og glad over at være hos dig. Hvis jeg har forraadt Kærligheden, saa vil jeg nu, for Kærlighedens Skyld, forraade alt det, som drev mig til at begaa hint tidligere Forræderi.“

Hun stod nu foran ham, med lysende Øjne.

„Jeg venter, Martin,“ hviskede hun — „venter paa, at du skal tage imod mig. Se paa mig!“

Det var virkelig storslaaet, tænkte han, medens han sad og saá paa hende. Hun havde i dette Øjeblik gjort Bod for alt, hvad hun hidtil havde fejlet, og hun havde, som den sande Kvinde, endelig hævet sig over Bourgeoisiets jernhaarde Regimente. Det var storslaaet, pragtfuldt, en fortvivlet Kvindes Handling. Og alligevel — hvad var der i Vejen med ham? Der rørte sig intet i hans Indre ved Tanken om, hvad hun havde gjort. Han syntes, det var storslaaet og pragtfuldt, men kun fra et Forstandssynspunkt. I et Øjeblik, hvor alt skulde have været flammende Ildsluer, sad han og anstillede en kølig Vurdering af hende. Hans Hjerte var uberørt. Han følte ingen Attraa efter hende. Han mindedes atter Lizzies Ord.

„Jeg er syg, meget syg,“ sagde han med en haabløs Bevægelse. „Hvor syg har jeg ikke vidst før nu. Der er gaaet noget i Stykker i mig. Jeg har aldrig været bange for Livet, men jeg havde aldrig drømt om, at jeg kunde blive mæt af Livet. Livet har givet mig saa meget, at jeg ikke føler Attraa efter noget som helst. Hvis der var Rum for noget, da vilde jeg attraa dig nu. Du ser selv, hvor syg jeg er.“

Han lænede Hovedet tilbage, med lukkede Øjne, og snart havde han glemt sin Sygdom, Ruths Nærværelse, alt, hvad der pinte ham, over de Masser af Blade og Grene, gennemtrukne af det varme Sollys, som tog Form og flammede mod Øjenlaagenes Baggrund. Men der var ingen Hvile i det grønne Løv. Sollyset var for skarpt og skærende. Det gjorde ondt i hans Øjne at se paa det, og dog saá han paa det — han vidste ikke selv hvorfor.

Han blev kaldt tilbage til Bevidstheden ved, at der var nogen, som tog i Dørhaandtaget. Det var Ruth, som forsøgte at komme ud.

„Hvordan skal jeg komme ud?“ spurgte hun med graadkvalt Stemme. „Jeg er bange.“

„Aa, tilgiv mig!“ raabte hán og sprang op. „Jeg er ikke mig selv, forstaar du? Jeg glemte rent, at du var her.“ Han tog sig til Hovedet. „Du ser selv, at jeg ikke er rask. Men lad mig nu følge dig hjem. Vi kan gaa Bagvejen — dèr er der ingen, der kan se os. Træk det Slør ned — saa gaar det hele af sig selv.“

Hun klamrede sig til hans Arm, medens de gik gennem de daarligt oplyste Gange og ned ad de snevre Trapper.

„Nu kan jeg selv klare mig!“ sagde hun, da de kom ud paa Fortovet, og hun forsøgte at tage Haanden til sig.

„Vist ikke, jeg vil følge dig hjem,“ svarede han.

„Nej, det maa du endelig ikke!“ indvendte hun. „Det er slet ikke nødvendigt.

Hun vilde igen tage Haanden til sig, og et Øjeblik følte han en vis Nysgerrighed. Nu da hun var udenfor Fare, var hun bange. Hun var næsten hysterisk ivrig for at blive af med ham. Han kunde ikke se nogen fornuftig Grund for hendes Iver og tænkte, at den blot skyldtes hendes Nervøsitet. Derfor holdt han ogsaa fast paa hendes Haand, da hun vilde trække den tilbage, og begyndte at gaa ned ad Gaden med hende. Et lille Stykke længere nede saá han en Mand i en lang Frakke trække sig tilbage i en Gadedør. Han tilkastede ham et hastigt Blik, idet han gik forbi, og til Trods for den høje, opslaaede Frakkekrave var han vis paa, at det var Ruths Broder Norman.

Under Spadsereturen sagde Ruth og Martin meget lidt til hinanden. Hun var lamslaaet. Han var apatisk. En Gang nævnede han lige, at han tænkte paa at rejse bort med det første, tilbage til Sydhavsøerne, og én Gang bad hun ham tilgive sig, at hun var kommet til ham. Afskeden ved hendes Dør var fuldkommen konventionel. De gav hinanden Haanden, sagde Godnat, og han lettede paa Hatten. Saa lukkede Døren sig efter hende, og han tændte en Cigaret og begyndte at gaa tilbage i Retning af Hotellet. Da hankom til den Port, som han havde set Norman trække sig tilbage i, standsede han og saá grundende paa den.

„Hun løj!“ sagde han højt. „Hun bildte mig ind, at hun havde vovet saa meget, og i al den Tid vidste hun, at den Broder, som havde fulgt hende herhen, stod og ventede paa at følge hende tilbage.“ Han brast i Latter. „Aa, de Bourgeoisi-Mennesker! Da jeg var ruineret, var jeg ikke værdig til at ses i Selskab med hans Søster. Nu, da jeg har en Bankkonto, fører han hende selv til mig.“

Idet han vendte sig om for at gaa, var der en Vagabond, der gik i samme Retning, som sagde til ham bagfra:

„Hør, gode Herre, kan De ikke give mig lidt til Nattelogi!“

Men det var Stemmen, som fik Martin til at vende sig om, og i næste Øjeblik stod han og trykkede Joes Haand.

„Husker du, den Gang vi skiltes ved Shelley Hot Springs?“ sagde den anden. „Den Gang sagde jeg, at vi nok skulde mødes igen. Jeg følte det i mine Ben. Og her staar vi nul“

„Du ser rask ud!“ sagde Martin beundrende. „Og du har da ogsaa taget paa i Vægt.“

„Det har jeg!“ Joes Ansigt straalede. „Jeg har aldrig vidst, hvad det vilde sige at leve, før jeg gav mig til at vagabondere. Jeg vejer tredive Pund mere, end jeg før har gjort, og jeg har haft det storartet hele Tiden. Ja, Vagabondlivet passer mig brillant.“

„Jamen, du saá dig da nu alligevel om efter Nattelogi,“ skændte Martin. „Og det er en kold Aften.“

„Hm! Saá mig om efter Nattelogi!“ Joe stak Haanden ned i Bukselommen og halede den op igen, fyldt med Smaapenge. „Det kan da lade sig høre!“ sagde han triumferende. „Nej, men du saá ud som en fin Herre, og det var derfor, jeg ramlede ud efter dig.“

Martin lo og erklærede sig for overvunden.

„Du har til flere velvoksne Bjørne i den Lomme,“ antydede han.

Joe stak Pengene tilbage i Lommen.

„Ikke for mig!“ meddelte han. „Jeg skal ikke have noget af at drikke mig fuld, skønt der ikke er noget til at forhindre mig i det — undtagen at jeg ikke bryder mig om at drikke. Jeg har ikke været fuld, siden vi sidst saas, og da var det uventet, fordi jeg drak paa en tom Mave. Naar jeg slider som et Bæst, drikker jeg som et Bæst. Naar jeg lever som et Menneske, drikker jeg som et Menneske — et lille Slag en Gang imellem, naar jeg synes, jeg har Lyst til det — det er det hele.“

Martin aftalte med ham, at de skulde mødes næste Morgen, og gik saa hjem til Hotellet. Han gik ind i Kontoret for at se efter Dampskibslejlighed. Mariposa sejlede til Tahiti i Løbet af fem Dage.

„Telefonér til Dampskibsselskabet i Morgen og reserver en Separatkahyt til mig,“ sagde han til Portièren. „Ikke en af de Separatkahytter paa Dækket, men nedenunder til Bagbordsside. Husk paa det — Bagbordsside. De maa hellere skrive det op.“

Saa snart han naaede tilbage til sit eget Værelse, gik han i Seng, og han faldt straks i Søvn og sov saa trygt som et lille Barn. Aftenens Hændelser havde intet Indtryk gjort paa ham. Hans Sjæl var død for Indtryk. Den Glæde og Varme, som han havde følt ved Mødet med Joe, var ganske forbigaaende. I næste Øjeblik havde han følt sig plaget af den Tvang, det var at holde en Samtale gaaende. At han om fem Dage skulde sejle til sine elskede Sydhavsøer, betød intet for ham. Men derfor kunde han ogsaa lukke Øjnene og sove en rolig, normal, uafbrudt Søvn i otte Timer. Han skiftede ikke en eneste Gang Stilling, og han drømte heller ikke. Søvnen var for ham blevet Glemselen, og hver Dag, naar han vaagnede, vaagnede han med Sorg til en ny Dag. Livet pinte og plagede ham, og Tiden voldte ham kun Besvær.

XLIV KAPITEL

„Hør, Joe,“ sagde han til sin gamle Arbejdskammerat, da han næste Morgen kom til ham paa Hotellet, „der er en Franskmand ude i Twenty-eigth-Street, som har tjent en Masse Penge, og nu vil tilbage til Frankrig. Han har et fint, lille Dampvaskeri med alle moderne Indretninger. Det vil være en Chance for dig, hvis du skulde have Lyst til at falde til Ro. Her er Penge — køb dig nogle Klæder for dem og gaa saa hen paa den Mands Kontor — du skal være der Klokken ti. Han har fundet Vaskeriet til mig, og han vil følge med dig derud og vise dig rundt. Hvis du synes om det og mener, at det er saa meget værd, som der forlanges — tolv Tusind — saa lad mig det vide, og det er dit. Saa stik nu af! Jeg har travlt. Vi ses nok senere.“

„Hør nu, Mart,“ sagde den anden langsomt og med stigende Forbitrelse. „Jeg kommer her til Morgen for at hilse paa dig, savvy, og ikke for at faa et Vaskeri. Jeg kommer her for at faa en Passiar for gammelt Venskabs Skyld, og saa rammer du mig et Vaskeri ud. Jeg skal ellers sige dig noget — du kan gaa Fanden i Vold med dit Vaskeri!“

Han gik hastigt henimod Døren, men Martin greb ham i Skulderen og snurrede ham rundt.

„Hør nu, Joe,“ sagde han, „hvis du bærer dig saadan ad, saa dunker jeg dig i Hovedet. Og for gammelt Venskabs Skyld saa vil jeg dunke haardt. Savvy! — Naa, hvad siger du saa?“

Joe havde grebet fat i ham og forsøgte at kaste ham omkuld, og et Øjeblik efter tumlede de rundt i Stuen med Armene om hinanden, indtil de med et Brag stødte mod en Kurvestol, som knustes under dem. Joe laa nederst, med Martins Knæ paa Brystet og Armene holdt ud til begge Sider. Han stønnede og snappede efter Vejret, da Martin slap ham.

„Naa, lad os saa tale sammen et Øjeblik!“ sagde Martin. „Du kan ikke tjære mig. Jeg vil allerførst have den Historie med Vaskeriet bragt i Orden. Saa kan du komme tilbage, og saa vil vi tale sammen, for gammelt Bekendtskabs Skyld. Jeg sagde dig jo, at jeg havde travlt. Se paa det her!“

En Tjener var lige kommet ind med Morgenposten, en Masse Breve og Magasiner.

„Hvordan kan jeg vade gennem alt det og endda snakke med dig? Gaa du nu hen og træf Aftale om det Vaskeri — saa kan vi altid være sammen bagefter.“

„Ja, ja da!“ sagde Joe modstræbende. „Jeg troede, at du vilde gøre Grin med mig, men jeg har vist alligevel taget fejl. Men du kan ikke klø mig, Mart, naar vi staar overfor hinanden i lige Kamp. Jeg har Krammet paa dig.“

„Vi kan jo engang tage Boksehandsker paa og se ad,“ sagde Martin smilende.

„Det kan vi, saa snart jeg faar det Vaskeri sat i Gang.“ Joe rakte Armen frem. „Kan du se den dèr? Den skal nok ordne dig!“

Martin drog et Lettelsens Suk, da Døren lukkede sig efter den forhenværende Vaskerimand. Han var kommet paa det Punkt, hvor han ikke kunde udholde at være sammen med andre. Med hver Dag faldt det ham sværere at opføre sig ordentligt overfor Folk. Deres Nærværelse forstyrrede ham, og den Anstrengelse, som det voldte ham at tale med dem, irriterede ham. De gjorde ham nervøs, og han var aldrig saa snart sammen med dem, før han søgte efter Undskyldninger for at blive af med dem igen.

Han gav sig ikke i Lag med sin Post, og i en halv Time sad han og drev i sin Stol uden at bestille noget som helst, medens Tanker, som var saa vage, at de knapt kunde kaldes Tanker, sivede gennem hans Forstand, eller rettere med lange Mellemrum udgjorde hans Hjernes flakkende Virksomhed.

Saa tog han sig sammen og begyndte at undersøge sin Post. Der var en halv Snes Anmodninger om Autografer — han kendte dem alle paa Udskriften; der var professionelle Tiggerbreve, og der var Breve fra alle Slags Mennesker med en vild Idé — fra Manden med en Model til Perpetuum mobile og Manden, som paastod, at Jordens Overflade var Indersiden af en Kugle, til den Mand, som ønskede pekuniær Støtte til at købe Halvøen Nedre-Kalifornien i det Øjemed at lave den om til en kommunistisk Koloni. Der var Breve fra Damer, som ønskede at gøre hans Bekendtskab, og et af dem fralokkede ham et Smil, for Brevskriverinden vedlagde en Kvittering for Leje af Kirkestol som Bevis paa, at hun havde reelle Hensigter og var en respektabel Person.

Redaktører og Forlæggere gjorde deres til at øge den daglige Bunke af Breve — Redaktørerne, som tiggede og bønfaldt ham om Manuskripter, og Forlæggerne, som smed sig i Støvet for ham for at faa hans Bøger — hans stakkels, foragtede Manuskripter, som i saa mange triste Maaneder havde tvunget ham til at pantsætte alt, hvad han ejede og havde, for at de kunde blive forsynet med Frimærker. Saa var der uventede Anvisninger for Fortællinger, brugt som Feuilletoner i engelske Blade, og à Conto Betalinger for Oversættelser til fremmede Sprog. Hans Agent i England meddelte ham, at han havde solgt den tyske Oversættelsesret til tre af hans Bøger og fortalte endvidere, at svenske Udgaver — som han ikke kunde faa noget for, da Sverige endnu ikke var med i Bernerkonventionen — allerede var paa Markedet. Endelig var der en Anmodning om hans Tilladelse til en Oversættelse til Russisk — Rusland stod ligesom Sverige udenfor Bernerkonventionen.

Han vendte sig til den mægtige Bunke Udklip, som Bureauet stadig sendte ham, og han læste om sig selv og den Sukces, han havde haft — en Sukces, som efterhaanden havde antaget rent fantastiske Former. Hele hans literære Produktion var blevet slynget Publikum i Ansigtet med et eneste vældigt Kast. Det var det, som tilsyneladende var Forklaringen. Han havde slaaet Benene væk under Læseverdenen, som Kipling havde gjort det, dengang han laa for Døden, og hele Pøbelen — ansporet af en Tanke, som var opstaaet i Pøbelhjernen — pludselig begyndte at læse ham. Martin mindedes, hvorledes den samme Pøbel, som havde læst ham og tiljublet ham uden at forstaa et Ord af ham, pludselig, et Par Maaneder senere, havde styrtet sig over ham og revet ham i Stykker. Martin grinede ved Tanken. Hvem var han, at han ikke kunde vente sig en lignende Behandling, inden der var gaaet ret mange Maaneder? Naa ja, han vilde nu narre Pøbelen. Til den Tid vilde han være borte, ovre paa Sydhavsøerne, hvor han vilde ligge og handle med Perler og Copra, sætte over Revler i skrøbelige Outriggerkanoer, fange Hajer og Boniter og jage vilde Geder mellem Klipperne i den Dal, som laa nærmest ved Taiohae Dalen.

I det Øjeblik, da hans Tanker beskæftigede sig med alt dette, gik det pludselig op for ham, hvor vanvittig fortvivlet Situationen var. Han saá tydeligt, at han befandt sig i Skyggedalen. Alt det Liv, som var i ham, sygnede hen og søgte frem mod Døden. Det stod ham klart, hvor meget han sov, og hvor meget han ønskede at sove. I gamle Dage havde han hadet Søvnen. Den havde berøvet ham nogle af de dyrebare Minutter, som Livet skænkede ham. Fire Timers Søvn af de fireogtyve havde været ensbetydende med, at han blev plyndret for fire Timers Liv. Hvor vred han dog havde været paa Søvnen! Nu var det Livet, han var vred paa. Livet var ikke en rar Ting, den Smag, det efterlod i Munden, var flov og bitter. Det var dèr, Faren laa for hans Vedkommende. Det Liv, som ikke tragtede mod Liv, var godt paa Vej til at ophøre. Langt inde var der et Selvopholdelsesinstinkt, som rørte sig, og han vidste, at han maatte sørge for at komme væk. Han saá sig omkring i Stuen, og den Tanke at skulle pakke var meget besværlig. Maaske vilde det være bedst at vente med det lige til Slut. I Mellemtiden maatte han sørge for at skaffe sig den nødvendige Udrustning.

Han tog sin Hat og gik hen til en Bøssemager, hvor han tilbragte hele Formiddagen med at købe Rifler, Ammunition og Fiskegrejer. Moderne skiftede ogsaa i Handelsvarer, og han vidste, at han maatte vente, til han naaede Tahiti, med at bestille de Varer, han vilde bruge til Tuskhandel. De kunde under alle Omstændigheder komme fra Australien. Denne Løsning voldte ham stor Glæde. Han havde undgaaet at foretage sig noget, og for Øjeblikket var det ham ubehageligt overhovedet at skulle foretage sig noget. Han gik glad tilbage til Hotellet med en behagelig Følelse af, at hans store Lænestol stod og ventede paa ham, og han stønnede indvendigt, da han kom ind i Stuen og saá Joe sidde i den magelige Stol.

Joe var henrykt over Vaskeriet. Det hele var aftalt, og han skulde tiltræde det allerede næste Dag. Martin laa paa Sengen med lukkede Øjne, medens den anden snakkede. Hans Tanker var langt borte — saa langt borte, at han sjældent var sig bevidst, at han tænkte. Det var kun med en Kraftanstrengelse, at han nu og da svarede paa Joes Bemærkninger. Og alligevel var dette Joe, Joe, som han altid havde sat Pris paa. Men Joe var alt for hidsig paa Livet. Det var en Pine for Martins udmattede Hjerne, naar den larmende Livsglæde slog imod den. Det var som en nagende Sonde i hans trætte Følelsesliv. Da Joe mindede ham om, at de en Dag skulde iføre sig Boksehandsker og tage en Dyst med hinanden, kunde han næsten have skreget højt.

„Husk paa, Joe, at du skal drive Vaskeriet efter de gamle Regler, som du saa tit opvartede mig med nede ved Shelley Hot Springs,“ sagde han. „Ingen Overanstrengelse! Intet Nattearbejde, og ingen Børn ved Rullerne. Ingen Børn noget Sted. Og ordentlige Lønninger.“

Joe nikkede og halede sin Notebog frem.

„Se her. Jeg var ved at kigge de Regler igennem i Dag før Frokost. Hvad siger du til det?“

Han læste dem højt, og Martin gav sin Tilslutning, medens han samtidig spekulerede paa, naar dog Joe vilde gaa sin Vej.

Det var sent ud paa Eftermiddagen, da han vaagnede, og ganske langsomt vendte han tilbage til Bevidstheden om Livets Krav. Saa saá han sig om i Stuen. Joe havde aabenbart listet sig bort, da han var faldet i Søvn. Det var hensynsfuldt af Joe, tænkte han. Saa lukkede han Øjnene og faldt paa ny i Søvn.

I de følgende Dage var Joe alt for optaget af at indrette og overtage Vaskeriet til at plage ham ret meget; og det var først Dagen før Afrejsen, at Aviserne bragte den Meddelelse, at han skulde sejle med Mariposa. En Gang, da Selvopholdelsesinstinktet blussede op, gik han til en Læge og underkastede sig en grundig Undersøgelse. Men Lægen kunde ikke opdage, at der var noget i Vejen med ham. Hans Hjerte og Lunger blev erklæret for fortrinlige. Hvert eneste Organ var, saa vidt Lægen kunde se, normalt og virkede normalt.

„Der er ikke noget i Vejen med Dem, Hr. Eden,“ sagde han — „der er absolut ikke noget i Vejen med Dem. Fysisk set er Deres Konstitution glimrende. Ærlig talt saa misunder jeg Dem Deres Helbred. Det er storslaaet. Se paa det Bryst! Dèr og i Deres Mave ligger Hemmeligheden ved Deres ualmindelig glimrende Konstitution. De har et Helbred som én iblandt tusind — iblandt ti Tusind. Hvis der ikke sker et Ulykkestilfælde, burde De kunne blive hundrede Aar.“

Og Martin vidste, at Lizzies Diagnose havde været korrekt. Fysisk set var der ikke noget i Vejen med ham. Det var hans „Tænke-Maskine“, der var gaaet i Stykker, og det gaves der ingen Helbredelse for undtagen at rejse til Sydhavsøerne. Ulykken var, at han nu, da Afrejsen stod for Døren, ikke havde Lyst til at tage af Sted. Sydhavsøerne havde ikke større Charme for ham end Bourgeoisiet med dets overfladiske Kultur. Der var ikke noget inspirerende i Tanken om Afrejsen, og selve den Handling at skulle rejse forfærdede ham som en legemlig Anstrengelse. Han vilde føle sig bedre tilpas, hvis han allerede var om Bord og var kommet af Sted.

Den sidste Dag var en slem Prøvelse. Bernard Higginbotham havde læst i Morgenaviserne, at Martin skulde rejse, og han og Gertrude, saa vel som Hermann von Schmidt og Marian, kom for at sige Farvel. Saa var der Forretninger, som skulde afgøres, Regninger, der skulde betales, og de evige Reportere, som han maatte finde sig i. Han sagde et hastigt Farvel til Lizzie Connolly ved Indgangen til Aftenskolen og skyndte sig bort. Paa Hotellet fandt han Joe, som havde været alt for optaget hele Dagen igennem til at komme tidligere. Det var den Draabe, der nær havde faaet Bægeret til at flyde over, men Martin greb fat i Armene paa sin Stol og snakkede og hørte paa ham i en halv Time.

„Du véd nok, Joe,“ sagde han, „at du ikke er bundet til det Vaskeri. Der følger ingen Forpligtelser med det. Du kan sælge det naar som helst og solde Pengene op. Naar som helst du bliver ked af det og vil til at vagabondere igen, saa træk dig ud af det. Du skal bare gøre det, som du selv vil blive lykkeligst ved.“

Joe rystede paa Hovedet.

„Nej, jeg skal ikke have mere af at vagabondere, ellers Tak! Vagabonderen kan være meget godt, men man mangler én Ting — de smaa Pigebørn. Jeg kan ikke gøre for det, men jeg er nu en Dameven. Jeg kan ikke klare den uden Pigebørn, og man er nødt til at klare sig uden, naar man marcherer. Alle de Gange, jeg er kommet forbi Huse, hvor der var Baller og Selskaber, og har hørt Kvinderne le og set deres hvide Dragter og smilende Ansigter gennem Vinduerne — naa da! Jeg siger dig, saa har jeg haft en Følelse af, at jeg var i Helvede. Jeg holder alt for meget af at danse og tage paa Skovture og spadsere omkring i Maaneskinnet og alt det dèr. Nej, maa jeg bede om Vaskeriet, en pæn Facade og rare Penge raslende rundt i Bukselommerne! Jeg har allerede set et Pigebarn — ja, jeg saá hende i Gaar, og jeg kunde saamænd have morderlig Lyst til at gifte mig med hende. Jeg har gaaet og fløjtet hele Dagen ved Tanken om hende. Hun er en vældig køn Pige med de venligste Øjne og den blødeste Stemme, du nogen Sinde har hørt. Ja, hende skal det nu være, det kan du tage Gift paa. Hør, hvorfor gifter du dig ikke, med alle de Penge du har at solde op? Du kunde jo faa den flotteste Pige i Landet.“

Martin rystede smilende paa Hovedet, men i sit inderste Hjerte spekulerede han paa, hvor noget Menneske kunde have Lyst til at gifte sig. Han syntes, det var en forbavsende og uforstaaelig Ting.

Fra Dækket paa Mariposa saá han, lige inden de skulde sejle, Lizzie Connolly, som stod halvt gemt i Udkanten af Sværmen. „Tag hende med dig!“ fløj det igennem hans Hjerne. „Det er saa let at være venlig, og hun vilde blive usigelig lykkelig.“ Et Øjeblik virkede det næsten som en Fristelse, men i næste Øjeblik forfærdede det ham usigeligt. Han var rædselslagen ved Tanken. Hans trætte Sjæl gjorde Indvendinger. Han vendte sig med en Stønnen bort fra Rælingen og mumlede: „Menneske, du er for syg, du er for syg!“

Han flygtede ned i sin Kahyt, hvor han opholdt sig, til Damperen var ude af Dokken. Ved Frokostbordet befandt han sig paa Hæderspladsen ved Kaptajnens højre Side, og han var ikke længe om at opdage, at han var den „store Mand“ paa den Rejse. Men aldrig havde nogen mere utilfredsstillende „stor Mand“ været Passager paa en Oceandamper. Han tilbragte Eftermiddagen i en Liggestol, med lukkede Øjne, og efter at have sovet af og til hele Dagen igennem gik han tidligt i Seng.

Efter den anden Dag, da Passagererne var kommet over Søsygen, viste de sig fuldtallige, og jo mere han saá til dem, jo mere var de ham imod. Og alligevel vidste han, at han var uretfærdig imod dem. De var gode, venlige Mennesker, tvang han sig selv til at indrømme, men i selve det Øjeblik, da han gjorde sin Indrømmelse, tilføjede han den Indskrænkning — gode og venlige som hele Bourgeoisiet, med det psykologiske Sneversyn og den intellektuelle Ørkesløshed, der kendetegnede Racen. De ældre kedede ham, naar de talte med ham, fordi deres smaa overfladiske Hjerner kun rummede Tomhed; medens Ungdommen forfærdede ham med deres støjende Livsglæde og deres uhyre Energi. De var aldrig rolige, spillede altid et eller andet Selskabsspil paa Dækket, smed med Ringe, promenerede eller fo’r med høje Raab hen til Rælingen for at se paa de springende Tumlere og de første Flokke af Flyvefisk.

Han sov meget. Efter den første Frokost søgte han hen til sin Stol med et Magasin, som han aldrig fik læst ud. De trykte Bogstaver trættede ham. Han kunde ikke begribe, hvordan Folk kunde finde saa meget at skrive om, og medens han grundede over det, sad han og faldt i Søvn i sin Stol. Naar Gongong’en vækkede ham til den anden Frokost, var han irriteret over, at han skulde vaagne. Der var ingen Glæde ved at være vaagen.

En Gang prøvede han paa at ruske sig selv op af sin Sløvhed og gik forud til Lugaret. Men det var, ligesom om der var kommet en ny Slags Matroser, siden han havde sejlet i Lugaret. Han var ikke det mindste beslægtet med disse dyriske Skabninger med de sløve Ansigter og Hjerner som Okser. Han var fuldkommen fortvivlet. I de højere Klasser var der ingen, der brød sig om Martin Eden for hans egen Skyld, og han kunde ikke gaa tilbage til sin egen Klasse, som i fordums Dage gerne havde villet have fat i ham. Han vilde ikke have fat i dem. Han kunde ikke udholde dem, lige saa lidt som han kunde udholde de dumme Første Kahyts-Passagerer og de selvretfærdige unge Mennesker.

Livet var for ham som et stærkt, hvidt Lys, der gør ondt i en syg Mands trætte Øjne. I hvert eneste bevidst Øjeblik flammede Livet omkring ham og mod ham som et brutalt Lysskær. Det gjorde ondt — ulidelig ondt. Det var første Gang i sit Liv, at Martin rejste paa første Klasse. Ellers havde han altid været i Lugaret, paa Dæksplads eller nede i Kulrummets sorte Dyb. Han havde, naar han i de Dage klatrede op ad Jernstiger fra dette kvælende Helvede, tit set Glimt af Passagererne, som sad i deres kølige, hvide Klæder og ikke havde andet at bestille end at more sig, sad dèr under Solsejl, som var bredt ud for at holde Sol og Vind borte fra dem, medens ærbødige Stewarter sørgede for at tilfredsstille enhver Fornødenhed og ethvert Lune, og han havde syntes, at det Rige, de bevægede sig i, og hvor de hørte hjemme, maatte være et sandt Paradis. Ja, og nu sad han her, som Midtpunkt i det hele og anbragt paa Kaptajnens højre Haand, medens han forgæves længtes tilbage mod Lugar og Fyrrum for dèr at finde det Paradis, han havde mistet. Han havde ikke fundet noget nyt Paradis, og nu kunde han heller ikke finde det gamle.

Han stred for at tage sig sammen og finde noget, der kunde interessere ham. Han vovede sig ind i Dæksofficerernes Messe og var glad ved at slippe væk. Han snakkede med en Kvartermester, som havde Frivagt, en intelligent Mand, som øjeblikkelig anfaldt ham med socialistisk Propaganda og stak en hel Pakke Smaaskrifter i Haanden paa ham. Han hørte paa denne Mand, som sad og udviklede Slaveteorier, og medens han hørte paa ham, tænkte han sløvt paa sin egen Nietzsche-Filosofi. Men hvad var det saa altsammen værd? Han mindedes en af Nietzsches vanvittige Udtalelser, hvori denne gale Mand havde tvivlet om Sandheden. Og maaske havde Nietzsche haft Ret? Maaske var der ingen Sandhed i noget som helst, ikke noget sandt i Sandheden — ikke noget, der kunde kaldes Sandhed. Men hans Hjerne blev hurtig træt, og han var glad, da han kunde vende tilbage til sin Stol og døse.

Endelig, som han var paa Damperen, maatte han snart kæmpe mod en ny Form for Elendighed. Hvad vilde der ske, naar Damperen naaede Tahiti? Han vilde blive nødt til at gaa i Land. Han vilde blive nødt til at bestille sine Handelsvarer, se at komme om Bord paa en Skonnert til Marquesas Øerne og i det hele taget gøre de Tusinder af Ting, som det var saa frygteligt at tænke paa. Hver Gang han tog sig sammen og tænkte alvorligt over Sagerne, kunde han se den frygtelig farlige Situation, han befandt sig i. Det var sandt, at han var i Skyggedalen, og Faren laa deri, at han ikke var bange. Hvis han var bange, vilde han stræbe henimod Livet, men fordi han ikke — var bange, vilde han komme dybere og dybere ind i Skyggen. Han kunde ikke glæde sig over de velkendte Ting, som før havde været hans Liv. Mariposa var nu midt ude i Nordostpassaten, og den berusende Vind, som bølgede imod ham, irriterede ham. Han lod sin Stol flytte for at blive fri for dens Favntag, denne hans muntre Kammerat i hine Dage og Nætter for længe siden.

Den Dag, da Mariposa kom ind i det stille Bælte, følte Martin sig mere elendig end nogen Sinde. Han kunde ikke sove. Han var som gennemtrukket af Søvn, saa han var tvungen til at holde sig vaagen og finde sig i Livets stærke, hvide Lys. Han bevægede sig rastløs omkring. Luften var klæbrig og fugtig, og Regnbygerne forfriskede ham ikke. Han gik omkring paa Dækket, til det gjorde ondt paa ham, og saa sad han i sin Stol, til han blev tvungen til igen at gaa rundt. Saa tvang han sig omsider til at læse sit Magasin ud, og derefter hentede han et Par Bind Digte fra Damperens Bibliotek. Men de kunde ikke holde hans Opmærksomhed fangen, og han begyndte atter at spadsere rundt.

Efter Middag gik han op paa Dækket og blev dèr til langt ud paa Aftenen; men det hjalp ham ikke, for da han kom nedenunder, kunde han ikke sove. Dette Livets midlertidige Ophør havde svigtet ham. Det var for meget. Han tændte det elektriske Lys og forsøgte at læse. En af de Bøger, han havde taget fra Biblioteket, var nogle Digte af Swinburne. Han laa i sin Køje og kiggede i Bogen, indtil det pludselig gik op for ham, at han interesserede sig for det, han læste. Han læste Verset til Ende, forsøgte saa at læse videre, men kom igen tilbage til det. Han lagde Bogen paa sit Bryst, med Bindet op ad, og begyndte at tænke. Ja, det var det — det var netop det! Det var underligt, at han aldrig før havde tænkt paa det! Det var Meningen med det hele; det var i den Retning, han var drevet, og nu havde Swinburne vist ham, hvad der var den lykkelige Udgang paa det altsammen. Han trængte til Hvile, og her laa Hvilen og ventede paa ham. Han saá paa det aabne Koøje. Jo, det var stort nok. For første Gang i mange Uger følte han sig lykkelig. Nu endelig havde han opdaget, hvad der kunde helbrede ham for al hans Elendighed. Han greb Bogen og læste langsomt Verset højt for sig selv:

Naar Livet os forlader,
er ude Haab og Savn,
vi takker dig, Gudfader,
skønt kun du er et Navn
for Evighedens Øde.

De døde, de er døde.

Selv Floderne forbløde
i Havets stille Favn.

Saa saá han igen paa det aabne Koøje. Swinburne havde givet ham Nøglen. Livet var ondt, eller rettere, det var blevet ondt — utaaleligt „De døde er døde“. Den Linie gennembævede ham med en inderlig Følelse af Taknemlighed. Det var det eneste gode i hele Universet. Naar Livet blev til en Byrde og en Pine, saa var Døden der — Døden, som førte ind til den evige Hvile. Men hvad ventede han paa? Det var paa Tide at komme væk.

Han rejste sig, stak Hovedet ud gennem Koøjet og saá ned i det mælkehvide Kølvand. Mariposa var tungt lastet, og naar han hang i Hænderne, kunde han røre med Fødderne ved Vandet. Han kunde — lade sig glide ud, ganske stille. Ingen vilde høre det. En Sky af Skumsprøjt vædede hans Ansigt. Det smagte af Salt, og Smagen tiltalte ham. Han spekulerede paa, om han skulde skrive en Svanesang, men han skubbede leende Tanken til Side. Han havde ikke Tid. Han var alt for utaalmodig efter at komme af Sted.

Saa slukkede han Lyset i sin Kahyt, for at det ikke skulde forraade ham, og svang sig ud af Koøjet med Benene først. Hans Skuldre blev siddende fast, og han arbejdede sig tilbage igen for at prøve det med det ene Arm ned langs Siden. En rullende Bevægelse af Damperen hjalp ham, og han var igennem og hang nu kun fast i Hænderne. Saa snart hans Fødder berørte Vandet, gav han Slip. Han var midt ude i det fraadende, mælkehvide Kølvand. Mariposas Skrog fo’r forbi ham som en mørk Mur, hist og her brudt af et oplyst Koøje. Ja, den skød saamænd en god Fart! Næsten inden han vidste af det at sige, var han sejlet agterud og laa og svømmede ganske jævnt paa den skumknitrende Vandflade.

En Bonit ramte hans hvide Legeme, og han lo højt. Den havde revet et Stykke ud af det, og Smerten mindede ham om, hvorfor han var dèr. Fordi han havde haft noget at gøre, havde han glemt, hvad der var Formaalet med det hele. Lysene paa Mariposa var ved at forsvinde i det fjerne, og her laa han og svømmede nok saa tillidsfuldt, som om det var hans Mening at naa den nærmeste Kyst, der laa henved tusind Mil borte.

Det var det rent mekaniske Selvopholdelsesinstinkt. Han holdt op med at svømme, men i det Øjeblik, da Vandet naaede hans Mund, greb han hastigt for sig med en løftende Bevægelse. Villien til at leve, tænkte han og lo haanligt. Naa jo, han havde nu Villie, en Villie, som var stærk nok til at tilintetgøre sig selv med en sidste Anstrengelse, saa at den kunde ophøre at eksistere.

Han skiftede Stilling, saa han kom til at staa lodret i Vandet. Han saá op paa de rolige Stjerner og udtømte samtidig den Luft, der var i hans Lunger. Med en hastig, kraftig Bevægelse af Hænder og Fødder fik han sine Skuldre og Halvdelen af Brystet løftet op af Vandet. Dette var for at faa lidt stærkere Fart paa, naar han skulde synke. Saa slappedes hans Muskler, og han sank, uden Bevægelse, som en hvid Statue ned gennem Bølgerne. Han trak Vejret dybt, med fuldt Overlæg, som en Mand, der indaander et Bedøvelsesmiddel. Da han var ved at kvæles, begyndte hans Arme og Ben ganske uvilkaarligt at bevæge sig i Vandet, og den Bevægelse drev ham igen op til Overfladen, til de klare, rolige Stjerner, som saá ned paa ham.

Villien til at leve, tænkte han foragteligt, medens han forgæves bestræbte sig paa ikke at indaande Luften i sine bristefærdige Lunger. Naa, men nu vilde han forsøge paa en ny Maade. Han fyldte Lungerne med Luft — saa stærkt som han kunde fylde dem. Med den Luftforsyning kunde han naa langt ned. Saa vendte han sig om og lod sig glide ned i Vandet med Hovedet først, svømmende af al sin Kraft og af al sin Villie. Dybere og dybere ned kom han, med aabne Øjne, medens han vogtede paa de pilsnare Boniters uhyggelige, fosforlysende Spor. Medens han svømmede, ønskede han blot, at de ikke vilde ramme ham, for det kunde maaske faa hans spændte Villie til at slappes. Men de ramte ham ikke, og han havde lige Tid til at være taknemlig for denne sidste Tjeneste, som Livet viste ham.

Langt, langt svømmede han ned, til Arme og Ben trættedes, og han knap kunde røre sig. Han vidste, at han var paa dybt Vand. Presset paa hans Trommehinder var en Pine, og der lød en Summen i hans Hoved. Det var næsten uudholdeligt, men han tvang sine Arme og Ben til at drive sig endnu dybere ned, indtil hans Villie glippede, og Luften pressedes ud fra hans Lunger med et Brag som en Eksplosion. Boblerne slog og gned mod hans Kinder som smaa bitte Balloner paa deres Fart op mod Overfladen. Saa kom Smerte og Kvælningsfornemmelser. Denne Pine var ikke Døden, det var den Tanke, som svingede gennem hans svigtende Bevidsthed. Døden gjorde ikke ondt. Dette var Livet, Livets Pine, denne forfærdelige kvælende Fornemmelse: det var det sidste Slag, som Livet kunde rette imod ham.

Hans genstridige Hænder og Fødder begyndte at slaa og hamre til alle Sider, krampagtigt og kraftesløst. Men han havde narret dem og den Villie, der tvang dem til at slaa og hamre til alle Sider. Han var paa alt for dybt Vand. De kunde aldrig bringe ham op til Overfladen. Det var, som om han drev villieløst omkring i et Hav af Drømmesyner. Han var omgivet af Farver og Straaleglans, badet i dem og gennemtrængt af dem. Hvad var det? Det var som et Fyrtaarn, men det var inde i hans Hjerne — et hastigt glimtende, klart, hvidt Lys. Hastigere og hastigere glimtede det. Saa lød der en langtrukken Rumlen, og det forekom ham, at han faldt ned ad en mægtig Trappe, en Trappe, som aldig vilde faa Ende. Og et Sted langt nede paa denne Trappe styrtede han ud i Mørket. Saa meget vidste han. Han var styrtet ud i Mørket. Og i samme Øjeblik, som han vidste det, hørte han op med at vide.

Om Martin Eden

Martin Eden er en ung selvlært forfatter, der kæmper for at bryde ud af den arbejderklasse, han er født i, ved at slå igennem som forfatter. Men som bogens forfatter, Jack London, selv kunne skrive under på, var det sin sag overhovedet at få et forlag til at kaste et blik på ens manuskript.
Handlingen følger på mange måder Jack Londons eget liv, men forskellene på Martin Eden og Jack Londons tilgang til livet og deres egen plads i samfundet gør bogen til et spændende psykologisk værk. Jack London var tiltrukket af socialismen, hvorimod Martin Eden tilskriver sig Nietzsches tanker om individualisme.

Table of Contents

- Titel
- Kolofon
- I KAPITEL
- II KAPITEL
- III KAPITEL
- IV KAPITEL
- V KAPITEL
- VI KAPITEL
- VII KAPITEL
- VIII KAPITEL
- IX KAPITEL
- X KAPITEL
- XI KAPITEL
- XII KAPITEL
- XIII KAPITEL
- XIV KAPITEL
- XV KAPITEL
- XVI KAPITEL
- XVII KAPITEL
- XVIII KAPITEL
- XIX KAPITEL
- XX KAPITEL
- XXI KAPITEL
- XXII KAPITEL
- XXIII KAPITEL
- XXIV KAPITEL
- XXV KAPITEL
- XXVI KAPITEL
- XXVII KAPITEL
- XXVIII KAPITEL
- XXIX KAPITEL
- XXX KAPITEL
- XXXI KAPITEL
- XXXII KAPITEL
- XXXIII KAPITEL
- XXXIV KAPITEL
- XXXV KAPITEL
- XXXVI KAPITEL
- XXXVII KAPITEL
- XXXVIII KAPITEL
- XXXIX KAPITEL
- XL KAPITEL
- XLI KAPITEL
- XLII KAPITEL
- XLIII KAPITEL
- XLIV KAPITEL
- XLV KAPITEL
- XLIV KAPITEL
- Om Martin Eden