Wonder Boys
Date: 2011-12-20 12:21:53+00:00
Keywords: Contemporary; Satire; Novels; Humor; Lgbt; Literary; Fiction; 20th Century; Literature; American; Literary Fiction; Adult Fiction
Description: The “wise, wildly funny story” of a self-destructive writer’s lost weekend by a Pulitzer Prize–winning, New York Times–bestselling author (Chicago Tribune). A wildly successful first novel made Grady Tripp a young star, and seven years later he still hasn’t grown up. He’s now a writing professor in Pittsburgh, plummeting through middle age, stuck with an unfinishable manuscript, an estranged wife, a pregnant girlfriend, and a talented but deeply disturbed student named James Leer. During one lost weekend at a writing festival with Leer and debauched editor Terry Crabtree, Tripp must finally co
Publisher: Open Road Media

Michael Chabon

WonderBoys

ROMAN

På dansk ved Juliane Wammen

Rosenkilde & Bahnhof

Wonderboys er oversat efter

Wonder Boys

Copyright ©1995 Michael Chabon

Published by agreement with

Licht & Burr Literary Agency, Denmark

Omslag Design & illustration Richard Bravery / Silvana Nikolic

Dansk udgave ©Forlaget Rosenkilde & Bahnhof 2013

Forlagsredaktion Lasse Rask Hoff

Forlægger Claus Lund Rosenkilde

Korrektur Louise Lundberg Claesen

Bogen er sat med Dante

1. udgave, 1. ebogsudgave, 2013

Trykt i Denmark af Scandinavian Book

ISBN 978-87-7128-346-4

Forfatteren vil gerne takke

Mary Evans og Douglas Stumpf,
dette lille riges Eufrat og Tigris

Kopiering af denne bog må kun finde sted på institutioner
eller virksomheder, der har indgået en aftale med Copydan

Tekst & Node, og kun inden for de rammer, der er nævnt i aftalen

Rosenkilde & Bahnhof
www.rbforlag.dk

Til Ayelet

De måtte tro, hvad de ville, men jeg havde ingen planer om at drukne mig. Jeg havde tænkt mig at svømme, til jeg gik under – men det er ikke det samme.

– Joseph Conrad

Den første rigtige forfatter, jeg lærte at kende, var en mand, der skrev alle sine værker under navnet August Van Zorn. Han boede på McClelland Hotel, som min bedstemor ejede, i det allerøverste værelse i hotellets tårn, og underviste i engelsk litteratur på Coxley, et lille college på den anden side af den uanselige pennsylvanske flod, som delte vores by i to. Hans rigtige navn var Albert Vetch, og jeg tror, hans område var Blake; jeg kan huske, at han havde et indrammet tryk af ”Den gamle af dage” fæstnet til det falmede fløjlstapet på sit værelse over det ludende jakkestativ af træ, der engang havde tilhørt min far. Mr. Vetchs kone havde boet på et sanatorium oppe i nærheden af Erie, lige siden deres teenagesønner nogle år tidligere omkom i en eksplosion i en baghave, og det var mit indtryk, at han til dels skrev for at kunne betale for, at hun blev der. Han skrev gyserhistorier i hundredvis, og mange af dem blev på et tidspunkt også udgivet i datidens blade, som for eksempel Weird Tales, Strange Stories, Black Tower og den slags. De var gotiske, i Lovecrafts stil, og foregik i små, rolige byer i Pennsylvania, der var så uheldige at være grundlagt på steder, der i glemte tider havde været hjemsøgt af blodtørstige, fremmede guder og iroquois torturkulte – men skrevet i en tør, ironisk, somme tider nærmest excentrisk sprogtone, som jeg senere skulle finde et ekko af i John Colliers værker. Han arbejdede om natten, med fyldepen, siddende i en wienergyngestol med et svært, stribet uldtæppe over skødet og en flaske bourbon på bordet foran sig. Når det gik godt med arbejdet, kunne man høre ham i hver en krog af det sovende hotel, høre lyden af stolen, der gyngede manisk frem og tilbage, mens han udsatte sine helte for den grusomme skæbne, som deres lidenskab for unævnelige ting gjorde dem fortjent til.

Men efterhånden som markedet for kulørte gyserhistorier svandt ind i årene efter Anden Verdenskrig, dukkede de dyre, hvide konvolutter med deres eventyrlige New York-adresser ikke længere så regelmæssigt op på porcelænstebakken på min bedstemors klaver, og inden længe holdt de helt op med at komme. Jeg ved, at August Van Zorn forsøgte at tilpasse sig. Han henlagde rammen for sine fortællinger til forstæderne og lagde større vægt på humor, og han forsøgte uden held at sælge disse tamme og spøgefulde fortællinger til Collier’s og Saturday Evening Post. Så en mandag morgen, da jeg var fjorten år og gammel nok til at kunne begynde at sætte pris på det, han skrev, denne anonyme, venlige mand med selvhadet, som havde boet under samme tag som min bedstemor og mig i de foregående tolv år, kastede Honoria Vetch sig i den lille, hurtigtstrømmende flod, der løb forbi sanatoriet, gennem vores by og ned til den gule Allegheny. Hendes lig blev aldrig bjærget. Søndagen efter, da min bedstemor og jeg kom fra kirke, sendte hun mig op ovenpå med Mr. Vetchs frokost. Almindeligvis ville hun selv være gået op – hun sagde altid, at man ikke kunne regne med, at Mr. Vetch og jeg ikke ville spilde hinandens tid – men hun var vred på ham over, at han af alle tomme søndage i sit liv havde afslået at gå med i kirke netop denne gang. Så hun skar skorperne af et par kyllingesandwich og lagde dem på en bakke sammen med en saltbøsse, en hvid fersken og en bibel, og jeg gik op ad trapperne til hans værelse, hvor jeg fandt ham siddende i sin stol med et lillebitte, sortkantet hul i venstre tinding, stadig langsomt gyngende frem og tilbage. Trods sin svaghed for litterære blodsudgydelser og i modsætning til min far, som jeg forstod havde lavet et værre svineri, sagde Albert Vetch farvel meget ordentligt og med et minimum af blod.

Når jeg siger, at Albert Vetch var den første rigtige forfatter, jeg lærte at kende, var det ikke, fordi han en overgang kunne sælge sine historier til nogle blade, men fordi han var den første, der led af midnatssygen; den første med gyngestolen og den trofaste flaske bourbon og det stirrende blik, der selv om dagen skinnede af søvnløshed. Under alle omstændigheder var han, nu hvor jeg tænker over det, den første forfatter, der nogen sinde krydsede min vej, virkelig eller ej, i et liv, der generelt set har været en anelse overbefolket med repræsentanter for netop den mopsede og småskøre slægt. Han blev en form for eksempel, jeg som forfatter har efterfulgt lige siden. Jeg håber bare ikke, at jeg har fundet på ham.

August Van Zorns historie – og historier – spøgte i mine tan ker den fredag, da jeg kørte til lufthavnen for at hente Crabtree ved flyet. Det var umuligt for mig at se Terry Crabtree uden at huske på disse sære noveller, eftersom man kan sige, at vores venskab var blevet grundlagt på August Van Zorns ukendthed, på den selvsamme ynkelige fiasko, der var med til at knuse livskraften hos en mand, min bedstemor sammenlignede med en ødelagt paraply. Selve vores venskab var efter tyve år kommet til at minde om en by i en Van Zorn-fortælling: en konstruktion, der uden nogens vidende var blevet rejst oven på en meget tynd membran af virkelighed, hvorunder der lå en gigantisk, slumrende Ting, hvis ene, gule øje allerede stod halvt åbent og stirrede direkte på os. Tre måneder tidligere var Crabtree blevet annonceret som en af de officielle deltagere ved dette års WordFest – jeg havde skaffet ham invitationen – og i al den mellemliggende tid havde jeg, selvom han havde lagt utallige beskeder hos mig, kun talt med ham en enkelt gang i fem minutter en aften i februar, da jeg kom småskæv hjem fra et selskab hos Rektor for at tage et slips på og slutte mig til min kone ved et andet selskab, som hendes chef holdt samme aften nede i Shadyside. Mens jeg talte med Crabtree, røg jeg en joint og holdt i røret, som om det var en strop, og jeg stod i midten af en umådelig lang, blæsende vindtunnel med håret viftende om ansigtet og slipset flagrende bag mig. Selvom jeg havde et vagt indtryk af, at min ældste ven talte til mig i en vred og bebrejdende tone, blæste hans ord bare forbi mig som krøllede stykker træuld og avispapir, og jeg vinkede til dem, mens de fløj forbi. Den fredag markerede en af de få gange i vores venskab, hvor jeg ikke glædede mig til at se ham igen – jeg gruede for det.

Jeg kan huske, at jeg havde givet mine studerende på sidste år tidligt fri den eftermiddag og sagt, at det var på grund af WordFest-arrangementet, men alle kiggede over på stakkels James Leer, mens de en efter en forlod lokalet. Da jeg var færdig med at indsamle alle de understregede, kommenterede eksemplarer og maskinskrevne bedømmelser af hans seneste sære novelle, havde stoppet dem i min mappe og taget jakke på, og derefter vendte mig for at forlade undervisningslokalet, så jeg, at drengen stadig sad nede bagerst i lokalet i den tomme kreds af stole. Jeg vidste, at jeg burde sige noget for at trøste ham – det havde været en frygtelig hård omgang – og det virkede, som om han gerne ville høre min stemme; men jeg skulle skynde mig ud til lufthavnen og var irriteret på ham over, at han hele tiden var sådan en forbandet særling, så jeg sagde bare farvel til ham og begyndte at gå ud ad døren. ”Vil du ikke slukke lyset?” havde han sagt med sin lille, halvkvalte, pudderbløde stemme. Jeg vidste, at jeg ikke skulle have gjort det, men jeg gjorde det alligevel, og dér har I min gravskrift, eller en af dem, for min grav vil kræve et monument med bedrøvelige mottoer skrevet tæt på alle fire sider med meget små bogstaver. Jeg lod James Leer sidde dér alene i mørket og nåede ud til lufthavnen, omkring en halv time inden Crabtrees fly skulle lande, hvilket gav mig mulighed for at sidde i min bil i lufthavnens parkeringshus og ryge en fed og lytte til Ahmed Jamal, og jeg vil ikke foregive, jeg ikke havde set denne idylliske halve time for mig lige fra det øjeblik, jeg sendte de studerende hjem. Gennem årene havde jeg lagt mange laster på hylden, blandt andet whisky, cigaretter og de forskellige ikke-newtonske stoffer, men marihuanaen og jeg var stadig trofaste følgesvende. Jeg havde omkring tredive gram velduftende, californisk Humboldt County liggende i en pose i handskerummet på min bil.

Crabtree steg af flyet med en lille rejsetaske over skulderen, sin dragtpose over armen og en høj, flot person ved sin side. Denne person havde lange, sorte krøller, var iklædt en pragtfuld, rød frakke over en sort kjole, samt tyve centimeter høje, sorte stiletter og lo henrykt over et eller andet, Crabtree hviskede ud af den ene mundvig. Det virkede dog ikke, som om personen var en kvinde, men jeg var ikke helt sikker.

”Hej, Tripp,” sagde Crabtree og kom gående hen imod mig med sin frie hånd fremstrakt. Han rakte op med begge arme for at omfavne mig, og jeg holdt fast om ham et sekund eller to ekstra og forsøgte ud fra fastheden af hans ribben at fastslå, om han stadig elskede mig. ”Dejligt at se dig. Hvordan går det?”

Jeg slap ham og trådte et skridt bagud. Han havde det sædvanlige spottende Crabtree-udtryk i ansigtet, og hans øjne var klare og hårde, men han så ikke ud, som om han var vred på mig. Efterhånden som han var blevet ældre, havde han ladet håret vokse langt, ikke, som tilfældet er hos visse modebevidste mænd i fyrrene, som kompensation for en begyndende skaldethed, men ud fra en mere ren og ubestridelig forfængelighed: Han havde smukt hår, tykt og kastanjefarvet, der hang i et lydefrit tæppe ned til hans skuldre. Han var iført en velsyet olivengrøn regnfrakke med bælte over et flot jakkesæt – et italiensk et i en metallisk silke, der var grøn som bagsiden af en dollarseddel – et par flettede lædermokkasiner uden sokker og runde skoledrengebriller, som jeg ikke havde set før.

”Du ser godt ud,” sagde jeg.

”Grady Tripp, dette er Miss Antonia, øh, Miss Antonia…”

“Sloviak,” sagde personen med en helt almindelig, køn kvindes stemme. ”Hyggeligt at møde dig.”

”Det viser sig, at hun bor lige rundt om hjørnet fra mig, på Hudson Street.”

”Hej,” sagde jeg. ”Det er min yndlingsgade i New York.” Jeg forsøgte at foretage en stilfærdig undersøgelse Miss Sloviaks strubearkitektur, men hun havde bundet et mønstret tørklæde i klare farver om halsen. Det var vel i sig selv et slags fingerpeg. ”Bagage?”

Crabtree holdt fast i den blå lærredstaske og rakte mig dragtposen. Den var overraskende let.

”Ikke andet?”

”Ikke andet,” sagde han. ”Har vi mon mulighed for at give Miss Sloviak her et lift?”

”Jamen, selvfølgelig,” sagde jeg med et svagt stik af ængstelse, for jeg begyndte allerede at fornemme, hvad det ville blive for en slags aften. Jeg kendte kun alt for godt udtrykket i Crabtrees øjne. Han så på mig, som var jeg et monster, han havde skabt ud af sin egen tanke og med sine egne hænder, og han var parat til at trykke på strømkontakten, så jeg med spasmodiske skridt ravede af sted ud over markerne, hærgede de simple gårde og gjorde frygtelig vold på de lokale ungmøer. Og han havde masser af ideer, hvor den kom fra, og hvis han fandt et middel til at skabe yderligere ravage, ville han uden barmhjertighed udnytte det i aften. Hvis Miss Sloviak ikke allerede var transvestit, ville Crabtree uden tvivl sørge for, at hun blev det. ”Hvilket hotel er det?”

”Nej, nej, jeg bor her,” sagde Miss Sloviak med en klædelig rødmen. ”Det vil sige, mine forældre gør. I Bloomfield. Men I kan bare sætte mig af inde i byen, så tager jeg en taxa derfra.”

”Ja, vi skal ind til byen alligevel, Crabtree,” sagde jeg og for søgte at tilkendegive for alle parter, at selskabet i mine øjne bestod af ham og mig, og at jeg anså Miss Sloviak for blot at være en midlertidig tilføjelse til vores selskab. ”For at hente Emily.”

”Hvor er den middag, vi skal til?”

”I Point Breeze.”

”Er det langt fra Bloomfield?”

”Ikke særligt.”

”Udmærket,” sagde Crabtree, og med de ord tog han Miss Sloviak ved albuen og begyndte at gå over mod bagageudleveringen med fuld fart på de tynde ben for at holde trit med hende. ”Kom nu, Tripp,” kaldte han over skulderen.

Bagagen fra deres fly var længe om at blive rullet ud, og Miss Sloviak udnyttede forsinkelsen til at gå på toilettet – dametoilettet, naturligvis. Crabtree og jeg stod tilbage og smilede fåret til hinanden.

”Skæv igen,” sagde han.

”Dumme svin,” sagde jeg. ”Hvordan går det med dig?”

”Jeg er arbejdsløs,” sagde han uden at miste sit selvtilfredse udtryk.

Jeg skulle til at smile, men så var der noget, en krusning i hans kæbemuskel, som sagde mig, at det ikke var for sjov.

”Er du blevet fyret?” sagde jeg.

”Ikke endnu,” sagde han. ”Men det ser ud, som om det kommer. Det skal nok gå. Jeg har brugt det meste af ugen på at ringe rundt i byen. Jeg har spist frokost med et par folk, jeg kender.” Han blev ved at vippe med øjenbrynene og smile skævt, som om hans vanskeligheder blot morede ham – der fandtes en god portion selvforagt hos Terry Crabtree – og det gjorde de utvivlsomt også til en vis grad. ”De stod ikke ligefrem i kø.”

”Men for fanden, Terry, hvorfor? Hvad er der sket?”

”Omstruktureringer,” sagde han.

To måneder tidligere var mit forlag Bartizan blevet opkøbt af Blicero Verlag, en stor, tysk mediekoncern, og efterfølgende rygter om de nye ejeres skånselsløse hovedrengøring var nået helt ud til så afsides områder som Pittsburgh.

”Jeg passer vist ikke ind i den nye firmaprofil.”

”Som er?”

”Dygtighed.”

”Hvad vil du gøre?”

Han rystede på hovedet og trak på skuldrene.

”Nå, hvad synes du så om hende?” sagde han. ”Miss Sloviak? Hun sad ved siden af mig.” Et eller andet sted lød en højlydt alarm og advarede os om, at bagagebåndet skulle til at køre. Jeg tror, det gav et sæt i os begge to. ”Ved du, hvor mange fly jeg er gået om bord på med det inderlige ønske, at min billet ville placere mig på et sæde ved siden af sådan en som hende? Især på vej til Pittsburgh? Synes du ikke, det siger en hel del om Pittsburgh, at byen har produceret en Miss Sloviak?”

”Hun er transvestit.”

”Gud nej,” sagde han og så chokeret ud.

”Er hun ikke?”

”Jeg vil vædde på, at det er hendes,” sagde han. Han pegede på en stor, rektangulær kuffert af plettet ponyskind, lynet ind i noget, der lignede plastikhylsteret til en sofapude, som banede sig vej ud gennem bagagebåndets gummiflapper. ”Hun vil sikkert undgå, at den bliver snavset.”

”Terry, hvad vil der ske med dig?” sagde jeg. Jeg havde det, som om alarmklokken stadig gav genlyd i mit bryst. Hvad vil der ske med mig? tænkte jeg. Hvad vil der ske med min bog? ”Hvor mange år har du i det hele taget været hos Bartizan? Ti?”

”Det er kun ti år, hvis du ikke tæller de seneste fem med,” sagde han og vendte sig mod mig. ”Hvilket du åbenbart ikke gjorde.” Han kiggede på mig med et mildt udtryk i ansigtet og øjnene oplyst af den blanding af ondskabsfuldhed og hengivenhed, der så fint udtryktes i hans efternavn. Allerede inden han åbnede munden, vidste jeg præcis, hvad han ville spørge mig om.

”Hvordan går det med bogen?” sagde han.

Jeg rakte ud for at få fat i ponyskindstasken, inden den kørte forbi os.

”Det går fint,” sagde jeg.

Han talte om min fjerde roman, eller det, der skulle være min fjerde roman, nemlig Wonder Boys, som jeg havde lovet Bartizan i de første år af den foregående præsidentperiode. Min tredje roman, Landet nedenunder, havde vundet en PEN-award, og med sine tolv tusind eksemplarer havde den solgt dobbelt så godt som begge sine forgængere tilsammen, så i dens slipstrøm havde Crabtree og hans chefer på Bartizan følt sig så tilpas sikre på, at jeg stod umiddelbart for at opnå stjerne- eller i det mindste kultstaus, at de havde givet mig et latterligt stort forskud uden andet til gengæld end et fjoget grin fra den lamslåede forfatter og en bogtitel opfundet af luft og hjernespind ved aluminiumspissoiret på et herretoilet på Three Rivers Stadion. Heldigvis for mig fulgtes det kort efter op af en fuldkommen enestående idé til en roman – tre brødre i en hjemsøgt provinsby i Pennsylvania bliver født, vokser op og dør – og jeg gik i gang med at arbejde på den med det samme og havde flittigt knoklet løs lige siden. Motivation og inspiration var ikke noget problem; tværtimod var jeg altid glad og godt i gang ved skrivemaskinen og havde aldrig lidt af det, man kalder skriveblokering; jeg troede ikke på den slags.

Problemet var om noget det modsatte. Jeg havde for meget at skrive: for mange fine og elendige bygninger at opføre, gader at navngive og klokketårne at sætte til at ringe, for mange personer at løfte op fra skidtet som blomster, hvis kronblade jeg pillede af for at blotte de komplekse og skrøbelige organer indeni, for mange frygtelige biologiske og økonomiske hemmeligheder at grave frem og begrave og grave frem igen, for mange skilsmisser at bevilge, arvinger at gøre arveløse, stævnemøder at arrangere, breve at fejladressere til mennesker med ondt i sinde, uskyldige børn at ihjelslå med gigtfeber, kvinder at efterlade utilfredse og uden håb, mænd at drive ud i utroskab og tyveri, ildebrande at antænde i gamle huse. Romanen handlede om en enkelt familie og var samme morgen optalt til to tusind seks hundrede og elleve sider, hver eneste af dem gennemset og genskrevet en fem-seks gange. Og trods alle de år og alle de ord, der var blevet ofret på at kortlægge mine karakterers sære veje gennem de voldsomt blå himle, jeg havde sat dem til at krydse, havde de alligevel ikke en gang nået deres højdepunkt. Jeg var overhovedet ikke i nærheden af slutningen.

”Den er færdig,” sagde jeg. ”Den er stort set færdig. Jeg sidder bare og sådan, du ved, pudser lidt på den nu, makker.”

”Fantastisk. Jeg håbede, at jeg kunne kigge lidt på den på et tidspunkt i løbet af weekenden. Nå, der kommer vist én til.” Han pegede på en nydelig, lille, skotskternet og rød lædersag, ligeledes lynet ind i et plastikhylster, som nu kom rullende imod os hen ad båndet. ”Tror du, det vil være muligt?”

Jeg snuppede kuffert nummer to – den var mere sådan en, man ville kalde en håndkuffert, en tyk, lille halvmåne hængslet i siderne – og satte den på jorden ved siden af den første.

”Det ved jeg ikke,” sagde jeg. ”Tænk på, hvordan det gik Joe Fahey.”

”Ja, han blev berømt,” sagde Crabtree. ”Endda på sin fjerde bog.”

John Jose Fahey, endnu en rigtig forfatter, jeg havde kendt, havde kun skrevet fire bøger i alt – Sørgeligt nyt, Lavmælt blues, Fans og falmede stjerner og Otte massive lysår af bly. Joe og jeg blev venner i løbet af det semester for snart tolv år siden, som jeg tilbragte som gæsteprofessor på det college i Tennessee, hvor han stod for skrivekurserne. Da jeg mødte ham, var Joe en disciplineret forfatter med et beundringsværdigt talent for fortællemæssige ekskurser, noget han hævdede at have arvet fra sin mexicanske mor, og meget få dårlige eller umedgørlige vaner. Han var en beleven mand, nærmest sleben, med hår, der var blevet hvidt i en alder af toogtredive. Efter hans tredje bogs moderate succes havde hans forlæggere givet ham hundrede og femogtyve tusind dollars for at opmuntre ham til at skrive dem en fjerde. Hans første forsøg gik skævt næsten øjeblikkeligt. Han gik modigt i gang med forsøg nummer to; denne roman fortsatte han med i over to år, inden han erklærede den for totalt mislykket og opgav den. Det næste forsøg afviste Joes forlægger, allerede inden han var færdig, med den begrundelse, at det allerede var for langt og under alle omstændigheder ikke den slags bog, de var interesseret i at udgive.

Derefter forsvandt John Jose Fahey ind bag mure af uigennemtrængelig fiasko. Han gennemførte det yderst vanskelige kunststykke at miste sin stilling som fastansat på colleget i Tennessee, da han begyndte at møde beruset op på arbejde, talte med utilgivelig grusomhed til de talentløse på sine kurser og en dag viftede med en ladt pistol fra katederet og gav sine studerende besked på at skrive om Frygt. Han afsondrede sig desuden fra sin kone, og hun forlod ham modstræbende og tog halvdelen af udbyttet fra hans fantastiske kontrakt med sig. Efter et stykke tid flyttede han tilbage til Nevada, hvor han kom fra, og boede på det ene motel efter det andet. Få år senere, da jeg skulle skifte fly i lufthavnen i Reno, løb jeg ind i ham. Han skulle ingen steder, han var bare på visit i McCarran-lufthavnen. Til at begynde med lod han, som om han ikke genkendte mig. Han havde mistet hørelsen på det ene øre, og hans væremåde var uopmærksom og kølig. Men efter adskillige magaritaer i lufthavnsbaren fortalte han mig, at han til sidst efter syv forsøg havde sendt sin forlægger det, han mente var et acceptabelt endeligt manuskript til en roman. Jeg spurgte ham, hvordan han havde det med det. ”Det er acceptabelt,” sagde han koldt. Så spurgte jeg ham, om det at afslutte bogen ikke havde fået ham til at føle sig meget lykkelig. Jeg var nødt til at gentage spørgsmålet to gange.

”Skide overlykkelig,” sagde han.

Efterfølgende begyndte jeg at høre rygter. Jeg hørte, at Joe kort tid efter vores møde havde forsøgt at tilbagekalde sit syvende forsøg, noget han kun opgav, da hans forlægger, hvis tålmo dighed var brugt op, havde truet ham med sagsanlæg. Jeg hørte, at man havde været nødt til at fjerne hele afsnit på grund af manglende formål og logik og en upassende bitterhed i tonen. Jeg hørte alle mulige uheldige ting. Men i sidste ende viste Bly sig at være en ganske udmærket bog, og med Joes alt for tidlige og absurdistiske død, og den ekstra omtale/opmærksomhed, den affødte – som bekendt blev han kørt ned af en pengetransport fyldt med casinogevinster på Virginia Street – klarede den sig ganske fint i butikkerne. Hans forlæggere fik det meste af deres forskud igen, og alle sagde, at det var en skam, at Joe Fa hey ikke nåede at opleve sin succes, men jeg var ikke helt sikker på, at jeg var enig. Hvis I ikke har læst bogen, så er otte massive lysår af bly den tykkelse af metallet, som man ville være nødt til at indkapsle sig i, hvis man ville undgå at blive ramt af neutrinoer. De små skiderikker er åbenbart over det hele.

”Okay, helt sikkert, Crabtree,” sagde jeg. ”Du får lov til at læse en ti-tolv sider eller sådan noget.”

”Og jeg må selv vælge hvilke tolv sider?”

”Bestemt. Du siger bare til.” Jeg lo, men jeg var bange for, at jeg vidste, hvilke tolv sider han ville vælge: de sidste tolv. Det ville blive et problem, for i løbet af den sidste måned havde jeg, fordi jeg vidste, at Crabtree var på vej, faktisk skrevet fem forskellige ”afslutningskapitler” og udsat mine stakkels, halvtudviklede romanfigurer for et bredt spektrum af bibelske katastrofer, shakespearske blodbade og små, muntre bump på livets vej i et desperat forsøg på at nødlande det umådelige, svævende luftskib, som jeg var den vanvittige kaptajn på. Der fandtes ingen ”sidste tolv sider”; eller rettere, der fandtes tres styk, alle latterligt pludselige, tilfældige og voldsomme – de litterære modstykker til den vindblæste, flammeomspændte flyveplads i Lakehurst, New Jersey. Jeg sendte Crabtree et fåret smil og holdt det lige et øjeblik for længe. Crabtree forbarmede sig over mig og kiggede væk.

”Se engang,” sagde han.

Jeg kiggede. Indpakket ligesom de to kufferter i tykt, gennemsigtigt plastik, som blev holdt på plads af gaffatape, kom et mærkeligt, sort læderetui kørende imod os, stort som en skraldespand og formet efter en forunderlig geometri, som om det var designet til sikker transport af en elefants hjerte med klapper og kamre og det hele.

”Det må være en tuba,” sagde jeg. Jeg sugede kinden ind og så på ham gennem halvt lukkede øjne. ”Er det mon …?”

”Det kan vist ikke være andet, tror jeg,” sagde Crabtree. ”Den er pakket ind i plastik.”

Jeg løftede den ned fra båndet – den var endnu tungere, end den så ud til at være – og satte den ved siden af de andre to, og så vendte vi os mod dametoilettet og ventede på, at Miss Sloviak skulle komme tilbage til os. Da Miss Sloviak få minutter efter endnu ikke havde vist sig, besluttede vi, at jeg hellere måtte leje en bagagevogn. Jeg lånte en dollar af Crabtree, og efter en kort kamp med vognholderen lykkedes det os at få læsset vognen og kørt den hen over gulvtæppet til toilettet.

”Miss Sloviak?” kaldte Crabtree og bankede som en gentleman på døren til dametoilettet.

”Jeg kommer nu,” sagde Miss Sloviak.

”Hun er sikkert i gang med at pakke kalorius ind i plastik igen,” sagde jeg.

”Tripp,” sagde Crabtree. Nu så han direkte på mig og fastholdt mit blik, så længe det var ham muligt i betragtning af hans lystreceptorers ophidsede tilstand. ”Er det rigtigt, at den næsten er færdig?”

”Ja da,” sagde jeg. ”Selvfølgelig er den det. Crabtree, er det stadig dig, der er min redaktør?”

”Ja da,” sagde han. Han brød øjenkontakten med mig og vendte sig for igen at holde øje med det stadigt svindende antal kufferter, der kom kørende hen ad bagagebåndet. ”Alting skal nok gå.”

Så kom Miss Sloviak ud fra dametoilettet med frisuren i orden, rouge på kinderne, øjenlågene malet i en dæmpet metalgrøn farve og duftende af en parfume, jeg genkendte som Cristalle, den duft som både min hustru Emily og min elskerinde Sara Gaskell brugte. For mig duftede den en anelse bittert, som man måske kan forestille sig. Miss Sloviak så ned på bagagen på vognen, og derefter på Crabtree, og lyste op i et bredt, tandfyldt, næsten utåleligt flirtende læbestiftsmil.

”Jamen, Mr. Crabtree dog,” sagde Miss Sloviak i en overbevisende Mae West-imitation. ”Er det en tuba på Deres trolley, eller er De bare glad for at se mig?”

Da jeg kiggede på Crabtree, så jeg til min forbløffelse, at han var blevet pæonrød i hovedet. Det var længe siden, jeg havde set ham sådan.

H

Crabtree og jeg mødtes på college, et sted hvor jeg aldrig havde haft nogen intention om at møde nogen. Efter gymnasiet gjorde jeg mig store anstrengelser for at undgå at være nødt til at gå på college overhovedet, og især ikke på Coxley, som havde tilbudt mig deres årlige bysbarnslegat sammen med en plads som fast bak på footballholdet. Jeg var og er stadigvæk et stort brød, over én halvfems høj – jeg er blevet fed, det ved jeg udmærket – og selvom jeg dengang stadig havde en vis hvallignende elegance i mine bevægelser på hundrede yard-banens store, åbne hav, gik jeg med firkantede briller med sort stel og de laksko, stumpede sergesbukser og fornuftige, strikkede veste med V-hals, som min bedstemor havde forlangt af mig. Så det må have krævet en god fantasi at se mig som footballstjerne med fire års friplads; men under alle omstændigheder havde jeg intet ønske om at spille for Coxley – eller nogen andre – og en dag sidst i juni 1968 lagde jeg en temmelig kæphøj seddel til min stakkels bedstemor og stak af fra det vestlige Pennsylvanias alvorstunge bakker, byer og skæve tårne, som i den grad havde hjemsøgt August Van Zorn. Der gik femogtyve år, før jeg vendte tilbage.

Jeg vil springe let hen over en masse af det, der skete efter min kujonagtige afrejse fra mit hjem. Lad mig nøjes med at sige, at jeg havde læst Kerouac året før og havde undfanget det sædvanlige billede af mig selv som fredløs/digter/stifinder, en slags John C. Frémont-zenmester på amfetamin, med en billig, linjeret skriveblok i baglommen på mine cowboybukser. Egentlig ser jeg stadig mig selv på den måde, og det har sikkert ikke hjulpet spor. Jeg tog pligtskyldigst på alle blafferturene, sprang af og på togene, morede mig med de smidige provinsbypiger bag musiktribunerne i deres lokale parker, arbejdede som markarbejder og daglejer og stod i isbod, så det amerikanske landskabs grelle skuer glide forbi mig, mens jeg lå i en åben godsvogn og drak billig rødvin; og gjorde jeg ikke alt dette, kunne jeg lige så godt have gjort det. En halv sommer arbejdede jeg som den spottende klovn i et frygteligt tivoli i Texarkana; ham folk får lov at smide i et vandbassin, efter han har kaldt dem vatpik. Jeg fik et kødsår i venstre hånd ved et skyderi på en bar uden for La Crosse i Wisconsin. Alt dette fyldige materiale gjorde jeg god brug af i min første roman, De nedre lande fra 1976, som blev godt modtaget, og som jeg somme tider, i fortvivlede øjeblikke, anser for at være mit sandeste værk. Efter nogle få års ulykkelig og ofte fordærvet eksistens endte jeg, atter efter den klassiske opskrift, i Californien, hvor jeg forelskede mig i en filosofistuderende fra Berkeley, som overtalte mig til ikke at flakke om og at spilde det, hun med en mine af fuldstændig, sjælevarmende overbevisning, der har ført til store kvaler, og som jeg ikke et øjeblik har glemt, kaldte mit talent. Jeg blev naglet til stedet af denne rørende hyldest til min genialitet og blev hængende længe nok til at sammensætte en ansøgning til Berkeley. Jeg var sådan omtrent klar til at skride igen – alene – da optagelsesbrevet dumpede ind ad brevsprækken.

Terry Crabtree og jeg mødtes i begyndelsen af vores næstsidste år, da vi havnede på det samme kursus i novelleskrivning, et begynderkursus, som jeg havde forsøgt at blive optaget på hvert eneste semester. Crabtree havde skrevet sig op til det efter en pludselig indskydelse og var blevet optaget på baggrund af en fortælling, han havde skrevet i tiende klasse; den handlede om et møde i et kurbad mellem den aldrende Sherlock Holmes og en ung Adolf Hitler, der var rejst fra Wien til Karlsbad for at frarøve invalide damer deres juveler. Det var et imponerende arbejde af en femtenårig, men det stod alene: Crabtree havde ikke skrevet noget siden dengang, ikke en linje. Fortællingen havde sære seksuelle undertoner, og det samme er man nødt til at sige om dens forfatter. Dengang var han en kejtet, skrøbelig ung mand; ansigtet bestod nærmest kun af pande og tænder, og han holdt sig for sig selv bagerst i klassen, klædt i et stramt, umoderne jakkesæt og slips, og med et rødt cashmeretørklæde stukket ind under den opretstående revers som en halsklud, når det var koldt i vejret. Jeg sad i mit eget hjørne af lokalet med mit nyanlagte skæg og et par små, runde sygekassebriller og tog omhyggeligt noter til alt, hvad læreren havde at sige.

Læreren var også en rigtig forfatter, en flot, mager cowboyforfatter fra en gammel ranchfamilie fra Central Valley, som ærede Faulkner, og som i sine yngre dage havde udgivet en tyk, kontroversiel roman, der blev filmatiseret med Robert Mitchum og Mercedes McCambridge. Han havde hang til epigrammer, og jeg fyldte en hel notesbog, der siden er forsvundet, med hans aforistiske udtalelser, som jeg alle sammen hver aften overgav min siden hen ødelagte hukommelse at passe på. Jeg sværger, men kan ikke uafhængigt få bekræftet, at en af dem lød: ”Ved afslutningen på enhver novelle skal læseren føle det, som om en sky er gledet fra månen.” Han havde en aristokratisk væremåde og gik i støvler lavet af klapperslangeskind, og han kørte i en Jaguar E-Type, men hans tænder var dårlige, gylpen i hans bukser stod altid åben, og hans familieliv, der var ret så kendt i offentligheden, var et miskmask af retssager, tilfældige ulykker og indlæggelser. Ligesom Albert Vetch virkede han på én gang plaget og distræt, sådan et menneske, som det ene øjeblik med betagende kølighed kan gætte ens hjertes inderste sorger og øjeblikket efter vender sig og med en munter vinken marcherer sorgløst direkte gennem en glasrude og må have syet toogtyve sting i kinden.

Det var på denne mands kursus, at jeg for første gang begyndte at overveje, om folk, der skrev skønlitteratur, mon havde en eller anden form for lidelse – det jeg siden hen, da jeg huskede Albert Vetchs vilde, natlige rokken, har tænkt på som midnatssygen. Midnatssygen er en form for følelsesmæssig søvnløshed; i hvert eneste bevidst øjeblik har den lidende det – selv hvis han eller hun skriver ved daggry eller midt på eftermiddagen – som en, der ligger i et kogende varmt soveværelse med vinduet slået op, mens han kigger op på en himmel fyldt med stjerner og fly og lytter til det, den klaprende persienne, ambulancen, den summende flue i colaflasken har at fortælle, mens naboerne til alle sider sover sødt. Dette er efter min mening årsagen til, at forfattere – ligesom mennesker, der lider af søvnløshed – er så udsatte for ulykker, så optagede af sandsynligheden for uheld og spildte muligheder, så tilbøjelige til grublerier og i tråd hermed så utilbøjelige til at slippe et emne, selv når de gentagne gange indtrængende bliver opfordret til at gøre det.

Men disse observationer har jeg først gjort mig senere efter i mange år at have været udsat for virkningerne af midnatssygen. Dengang blev jeg simpelthen skræmt af vores lærers berømmelse, af hans slangeskindsstøvler og af den hemmelige viden om skrivehåndværket, som jeg var sikker på, at han var i besiddelse af. Klassen gennemgik to noveller hver gang, og i den første runde stod jeg nederst på listen sammen med Crabtree, som jeg bemærkede ikke gjorde sig nogen som helst anstrengelser for at skrive de aksiomer ned, der fyldte det tilrøgede klasselokale, og som heller aldrig havde noget at bidrage med til klassen, bortset fra en gang imellem at komme med en klar og kortfattet, men altid høflig kommentar om banaliteten i det værk, der blev diskuteret den eftermiddag. Naturligvis blev hans reserverethed opfattet som arrogance, og folk mente, han var en snob, i særdeleshed når han havde sit cashmeretørklæde på, men jeg havde fra begyndelsen af bemærket, hvor nedbidte hans negle var, hvor dæmpet og uimposant hans stemme, hvordan han fór sammen, hver gang nogen henvendte sig til ham. Han blev i sit hjørne i sit dårligt siddende jakkesæt og så altid bleg og en anelse kvalm ud, som om han var frastødt af vores selskab, men for venlig til at lade sig mærke med det.

Jeg havde en mistanke om, at han led af sygen – men gjorde jeg?

Hidtil havde jeg altid følt mig sikker på mine egne evner, men efterhånden som ugerne gik, og vi blev bebyrdet med alle skrivekunstens uundgåelige doktriner og skræmmebilleder – at forstå, hvad der var ”på spil” i en fortælling, hvornår den mystiske åbenbaringens trylleild skulle sættes til at danse over en figurs hoved, vigtigheden for en god personkarakteristik af det vores lærer holdt af at kalde ”åndelig fare”– og den nonchalante Crabtrees præstation uafvendeligt overskyggede min egen, blev det umuligt for mig at færdiggøre noget som helst. I den uge, hvor jeg skulle aflevere min novelle, sad jeg oppe hele natten foran skrivemaskinen, drak bourbon og forsøgte at udrede det frygtelige rod af symboler, jeg havde fået kreeret af en simpel historie, min bedstemor engang fortalte mig om en ondsindet, sort hane, der slog hendes hund ihjel, da hun var en lille pige.

Klokken seks den sidste morgen gav jeg op og besluttede at gøre noget samvittighedsløst. I den seneste time var mine tanker vandret gennem de stuer, hvor min bedstemor havde tilbragt sit liv (et år før havde jeg ringet hjem fra en telefonboks langt ude på bøhlandet i Kansas og fundet ud af, at den kvinde, som havde opfostret mig, var død af lungebetændelse selv samme morgen), og lige pludselig sad jeg med bourbonens brændte smag af sukker i munden og tænkte på Albert Vetch og de hundredvis af glemte fortællinger, som han havde hældt al sin kosmiske søvnløsheds bitterhed ned i. Der var en bestemt fortælling, som jeg huskede nogenlunde godt – det var en af hans bedste – og som hed ”Mørkets søster”. Den handlede om en amatørarkæolog, naturligvis, som boede sammen med sin syge, ugifte søster i et gammelt hus med små tårne, og som, mens han snusede omkring i ruinerne af en lokal indiansk gravhøj, faldt over en mærkelig, ikke-indiansk sarkofag, tom og med et falmet billede af en kvinde med et ildevarslende smil, som han slæbte med sig hjem i nattens mulm og mørke og udviklede en besættelse af. Under restaureringen af genstanden skar han sin hånd på et barberblad, og da hans blod sprøjtede ud på sarkofagen, blev den med ét varm og udsendte en sær stråleglans; hans hånd heledes, og samtidig følte han sig gennemstrømmet af en følelse af intenst velbefindende. Efter nogle forsøg med husets ulykkelige kæledyr, som han sårede og derefter helbredte, overtalte vores hovedperson sin lamme lillesøster til at lægge sig i sarkofagen, så hendes polioramte ben kunne blive helbredt, hvorefter hun, i nogen grad uforklarligt, som jeg huskede det, blev forvandlet til en inkarnation af Yshtaxta, en succubus fra en fjern galakse, som tvang vor helt til at ligge med sig – Van Zorns genre tillod en vis saftighed, så længe udførelsen var grotesk og eufemistisk – og så, efter at have drænet den ulykkelige helt for hans livskraft, drog ud for at give sig i lag med resten af byen, eller det var det, jeg altid havde forestillet mig, i et svagt håb om, at en lysende, tre meter høj kvinde med hugtænder og et udødeligt begær måske på et eller andet tidspunkt ville dukke op ved mit vindue i den pennsylvanske nats ensomste time.

Jeg gik i gang med at sætte fortællingen sammen igen, så godt jeg kunne. Jeg nedtonede de okkulte elementer ved at forvandle hele det navnløse Væsen-fra-hinsides-Tiden-element til en sælsom psykose hos min jeg-fortæller, gjorde incesttemaet tydeligere og tilføjede mere sex. Jeg skrev som i en feber, og det tog mig omkring seks timer. Da jeg var færdig, var jeg nødt til at løbe hele vejen til timen, og jeg kom ind i lokalet fem minutter for sent. Læreren var allerede i gang med at læse Crabtrees fortælling højt, hvilket var hans foretrukne måde at få os til at ”opleve” en historie på, og det tog mig ikke lang tid at opdage, at jeg lyttede til noget, der snarere end et forvansket og dårligt faulkneriseret opkog af en obskur gotisk gyserhistorie af en ukendt forfatter tværtimod var den originale ”Mørkets søster”, selve August Van Zorns egen klare, skarptskårne, solide prosa. Det chok, jeg følte over at være blevet fanget, slået og mest af alt overhalet i mit eget spil, blev kun overgået af min forbløffelse over at opdage, at jeg ikke var det eneste menneske i verden, som nogen sinde havde læst stakkels gamle Albert Vetchs værker, og midt i min græmmelse, i den gru der bredte sig i mit sind, efterhånden som underviseren lod side efter side af manuskriptet glide ind under bunken, mærkede jeg den første glød af den blafrende kærlighed, som jeg stadig den dag i dag føler for Terry Crabtree.

Jeg sagde ikke noget i løbet af den diskussion, der fulgte oplæsningen af Van Zorns fortælling; der var ikke nogen, der brød sig særligt meget om den – vi var alle sammen alt for alvorlige til at nyde sådan en omgang sorte narrestreger og for unge til at fange undertonen af sorg i dens stil – men der var heller ikke nogen, der genkendte den. Det var mig, der ville blive taget med bukserne nede. Jeg gav min fortælling til underviseren, og han begyndte at læse op på sin særlige facon, der var flad og tør som ranch-land og lige så fyldt med tomhed. Jeg har aldrig kunnet afgøre, om det skyldtes hans trættende måde at læse op på, den bombastiske, labyrintiske pseudo-Faulkner-prosa helt uden tegnsætning, som han var tvunget til at slås med, eller den totalt overdrevne uforståelighed ved min afmystificerede, brandvarme, sexede afslutning, forfattet på ti minutter efter seksogfyrre timer uden søvn, men i sidste ende var der ingen, der opdagede, at det i bund og grund var den samme historie som Crabtrees. Underviseren blev færdig og så på mig med et udtryk, der på en gang var trist og velsignende, som om han for sit indre blik så den fine karriere, jeg i fremtiden ville få som sælger af ledninger og kabler. De, der var faldet i søvn, vågnede op, og en kort, forknyt diskussion fulgte, under hvilken underviseren gik med til, at min tekst viste ”ubestridelig energi”. Ti minutter senere vandrede jeg ned ad Bancroft Way på vej hjemad, forlegen og skuffet, men på en eller anden måde ved godt mod: Fortællingen havde trods alt ikke rigtig været min. Jeg følte mig mærkeligt opkørt, nærmest glad, mens jeg overvejede min teksts ubestridelige energi, den syndflod af verdensomvæltende historier, som nu kom brusende ind i mit hoved og krævede at blive skrevet, og den simple, lykkelige kendsgerning, at jeg var sluppet af sted med mit fupnummer.

Eller næsten; da jeg standsede på hjørnet af Dwight, var der en, der prikkede mig på skulderen, og jeg vendte mig og så Crabtree, der stod med skinnende øjne og sit røde cashmeretørklæde blafrende bag sig.

”August Van Zorn,” sagde han og rakte hånden frem.

”August Van Zorn,” sagde jeg. Vi gav hånd. ”Utroligt.”

”Jeg er talentløs,” sagde han. ”Hvad er din undskyldning?”

”Desperation. Har du læst andet af ham?”

”Masser. ’Menneskeæderne’. ’Tilfældet Edward Angell’. ’Huset i Polfax Street’. Han er fantastisk. Det er helt utroligt, at du også har hørt om ham.”

”Hør,” sagde jeg, mens jeg tænkte, at jeg havde meget mere end hørt om Albert Vetch. ”Skal vi drikke en øl?”

”Jeg drikker aldrig,” sagde Crabtree. ”Giv en kop kaffe i stedet.”

Jeg havde lyst til en øl, men kaffe var unægtelig lettere at få fat i i omegnen af universitetet, så vi gik ind på en café, en, jeg havde undgået i de forgange uger, eftersom det var stamsted for den følsomme og indsigtsfulde filosofistuderende, som så sødt havde tryglet mig om ikke at klatte mit talent bort. Et par år senere blev jeg gift med hende en kort overgang.

”Der er et bord under trappen nede bagerst,” sagde Crabtree. ”Der sidder jeg tit. Jeg bryder mig ikke om at blive set.”

”Hvorfor ikke?”

”Jeg foretrækker at forblive et mysterium for mine ligemænd.”

”Aha. Hvorfor taler du så med mig?”

”’Mørkets søster’,” sagde han. ”Det tog mig faktisk et par sider at fange den. Det var den der linje med, hvordan den spids hår, der voksede ned i panden på ham, sad ’en anelse skævt i forhold til resten af ansigtet’.”

”Den må jeg have husket i sin helhed,” sagde jeg. ”Jeg arbejdede ud fra hukommelsen.”

”Så har du en syg hukommelse.”

”Men i det mindste har jeg talent.”

”Måske,” sagde han og så skelende ned på flammen på en tændstik, mens han hulede hånden omkring enden af en filterløs cigaret. Dengang røg han Old Gold. Nu har han skiftet til et eller andet mærke med lavt tjæreindhold i en vandblå nuance; en bøsset cigaret, kalder jeg det, når jeg vil have ham til at lade, som om han bliver vred.

”Hvis du ikke har talent, hvordan blev du så optaget?” spurgte jeg ham. ”Skulle du ikke indsende en prøve på dit arbejde?”

”Jeg havde talent,” sagde han og slukkede tændstikken med et ubekymret ryst med hånden. ”Nok til én historie. Men det er helt fint. Jeg har ikke planer om at blive forfatter.” Han gjorde en kort pause, efter han havde sagt det, for at lade det synke ind, og jeg fik en fornemmelse af, at han havde ventet meget længe på denne samtale. Jeg forestillede mig ham derhjemme, hvor han pustede sofistikerede røgskyer mod spejlbilledet i ba deværelsesspejlet, mens han bandt sit cashmeretørklæde om og om igen. ”Jeg tager dette kursus lige så meget for at lære noget om forfattere som for at lære at skrive.” Han lænede sig tilbage i stolen og snoede tørklædet af halsen en vinding ad gangen. ”Min plan er at blive vores generations Max Perkins.”

Hans ansigtsudtryk var værdigt og alvorligt, men der var alligevel en lillebitte, spottende rynke i øjenkrogene, som om han udfordrede mig til at indrømme, at jeg ikke vidste, hvem Maxwell Perkins var.

”Virkelig?” sagde jeg, fast besluttet på at matche hans grandiositet og arrogance med min egen. Jeg havde brugt rigelig tid på at gøre indtryk på mit eget spejl med smarte bemærkninger og uforfærdede, forfatteragtige blikke. Jeg var iført den græske fiskersweater, jeg altid gik i, og bildte mig ind, at jeg havde Hemingways pande. ”Nå, men så er min plan at blive generationens Bill Faulkner.”

Han smilede. ”Du har en meget længere rejse foran dig, end jeg har,” sagde han.

”Rend mig i røven,” sagde jeg og tog en cigaret fra hans skjortelomme.

Mens vi drak vores espressoer, fortalte jeg ham om mig selv og min flakken omkring gennem de seneste par år, og jeg pyntede på min beretning med skamløse referencer til vilde, om end vage seksuelle møder. Jeg fornemmede en vis forlegenhed fra hans side, hvad emnet piger angik, og jeg spurgte, om han havde en kæreste, men han begyndte at tale i enstavelsesord, så jeg trak mig hurtigt. I stedet for fortalte jeg ham historien om Albert Vetch, og da jeg var færdig, kunne jeg se, at den rørte ham.

”Nå,” sagde han med en højtidelig mine. Han rakte ned i lommen på sin overfrakke og trak en tynd bog i stift bind med gulbrunt smudsomslag frem. Han rakte den hen over bordet til mig med begge hænder, som om det var et bæger, der var ved at flyde over. ”Så må du have set den her.”

Det var en samling på tyve noveller af August Van Zorn, udgivet af Arkham House.

”Plunkettsburg-rædslerne og andre fortællinger,” sagde jeg. ”Hvornår udkom den?”

”For et par år siden. Det er et specialforlag. Man er nødt til at lede efter den.”

Jeg vendte mig mod de opsprættede sider i den bog, som Albert Vetch ikke havde levet længe nok til at stå med i hånd en. På omslagets flapper stod der en hyldesttekst, og der var et slående fotografi af en almindelig, bebrillet mand med høj pande; den mand som i sit tårnværelse på McClelland Hotel i årevis havde kæmpet med unævnelig sorg, med sit ydre livs tomhed, med midnatssygens hærgen. Man kunne bestemt ikke se noget af alt det på billedet. Han så afslappet, endda godt ud, og hans hår var blot en anelse uredt, sådan som det passede sig for en Blake-forsker.

”Behold den,” sagde Crabtree. ”Eftersom du kendte ham.”

”Tak, Crabtree,” sagde jeg, endnu en gang opfyldt af en pludselig, fornuftstridig hengivenhed over for denne lille, magre person med hans halstørklæde, hans kejtethed og hans indstuderede opvisninger af arrogance og foragt. Senere mistede de selvfølgelig denne indstuderethed og forhærdedes til automatiske manerer, som det ikke var alle, der satte pris på. ”Måske du en dag vil være min redaktør, hva’?”

”Måske,” sagde han. ”Du har i hvert fald helt sikkert brug for en.”

Vi smilede og gav hinanden hånden, og så kom den unge kvinde, jeg havde forsøgt at undgå, hen bagfra og hældte en kande isvand ud over hovedet på mig, hvorved hun ikke blot gennemblødte mig, men også August Van Zorns bog, og ødelagde den, så den ikke stod til at redde; eller det er i hvert fald sådan, jeg husker, at det skete.

H

Vinduesviskerne legede deres uendelige tagfat, mens vi sad i bilen på Smithfield Street og røg en lille stump Humboldt County og ventede på, at min tredje kone, Emily, skulle komme ud fra lobbyen i Baxter-bygningen, hvor hun arbejdede som tekstforfatter for et reklamebureau. Richards, Reed & Associates’ helt store kunde var et mærke af polske pølser, berømt for sine omfangsrige dimensioner, hvilket gjorde det at skrive tekster til reklamerne til en enkel, om end delikat sag. Jeg så Emilys sekretær komme ud gennem svingdøren og ryste sin paraply op, og derefter hendes venner Susan og Ben, og så en mand, hvis navn jeg havde glemt, men som jeg genkendte som Den Overfyldte Kielbasa-pølse fra kontorets julerevy nogle år tidligere. Alle mulige andre mennesker kom roterende ud i den milde, grå aften, tandlæger og fodterapeuter, statsautoriserede revisorer, den triste etiopier, som solgte halvdøde blomster fra en lille kiosk i lobbyen; de kiggede op, dækkede hovedet med udbredte aviser, lo over den glitrende, regnvåde udsigt til en fredag aften i byen, men et kvarter senere var Emily stadig ikke dukket op, selvom hun altid stod nede og ventede på mig om fredagen, når jeg kom for at hente hende; og til sidst var jeg over for mig selv nødt til at indrømme det, som jeg brændende havde forsøgt at benægte hele dagen: at Emily, på et eller andet tidspunkt tidligt samme morgen, inden jeg vågnede, var udvandret fra vores ægteskab. Der havde siddet en seddel tapet fast på kaffemaskinen på køkkenbordet, og der havde været et mindre svind i alle de skuffer og skabe, der havde været hendes.

”Crabtree,” sagde jeg. ”Hun har sgu forladt mig.”

”Hvad har hun?”

”Hun har forladt mig. I morges. Der hang en seddel. Jeg ved ikke, om hun overhovedet tog på arbejde. Jeg tror måske, hun er taget ud til sine forældre. Det er Pesach. I morgen er den første aften.” Jeg vendte mig og så på Miss Sloviak. Hun sad på bagsædet sammen med Crabtree, fordi Emily i teorien ville have sat sig ind foran sammen med mig. De havde også tubaen deromme, selvom jeg ikke var helt sikker på, hvordan det var sket. Jeg vidste stadig ikke, om den virkelig tilhørte Miss Sloviak eller ej. ”Der er otte i alt. Aftener.”

”Laver han sjov?” sagde Miss Sloviak, hvis hele makeup i løbet af køreturen fra lufthavnen virkede, som om den var blevet lagt igen, meget groft, et par centimeter til venstre for hendes øjne og læber, sådan at hendes ansigt havde et udvisket, dobbelteksponeret udseende.

”Hvorfor sagde du ikke noget, Tripp? Jeg mener, hvorfor kørte du herned?”

”Jeg ville vel bare … det ved jeg ikke.” Jeg vendte mig om mod forruden og lyttede til regnens ledsagetekst mod taget af min bil, en grøn metallic ’66 Galaxie convertible, som jeg havde kørt i lidt under en måned. Jeg var blevet nødt til at tage imod den som betaling for et betragteligt lån, jeg havde været dum nok til at give Happy Blackmore, en gammel drukkammerat, der skrev sportsreportager for Post-Gazette, og som nu befandt sig et eller andet sted i Blue Ridge-bjergene i Maryland på et rehabiliteringscenter for folk, der var tvangs-uheldige, i gang med at gennemspille sidste akt af et spektakulært følelsesmæssigt og økonomisk kollaps. Den var en stilfuld, gammel lystsejler, den Ford, med genstridig gearkasse, dårlige ledninger og et bagsæde med næsten uendelige muligheder. Jeg havde ikke rigtig lyst til at vide, hvad der netop havde fundet sted deromme.

”Jeg tænkte på en eller anden måde, at det hele måske bare var noget, jeg havde forestillet mig,” sagde jeg. Som livslang bruger af marihuana var jeg vant til, at selv de skrækkeligste fænomener ved nærmere undersøgelse viste sig blot at være noget, min paranoide hjerne bildte mig ind, og hele dagen havde jeg forsøgt at overbevise mig selv om, at mit ægteskab ikke var faldet fra hinanden omkring kokken seks i morges, mens jeg lå og snorkede med benene krummet sammen hen over sengens netop affolkede regioner. ”Håbede, at jeg havde, mener jeg.”

”Hvordan har du det?” sagde Miss Sloviak.

”Jeg har det glimrende,” sagde jeg, mens jeg forsøgte at beslutte, hvordan jeg havde det. Jeg var ked af, at jeg havde drevet Emily til at forlade mig, ikke fordi jeg troede, at jeg kunne have gjort andet, men fordi hun i mange år havde gjort sit alleryderste for at undgå et resultat, som hun, på en måde jeg aldrig helt forstod, var moralsk modstander af. Hendes egne forældre blev gift i 1939, og de var stadig gift på en måde, der nærmede sig det lykkelige, og jeg vidste, at hun anså skilsmisse for at være det første tilflugtssted for personer med en svag karakter og det sidste for personer, der var helt umulige. Jeg havde det, som man har det, når man har tvunget et ærligt menneske til at lyve for sig, eller et sparsommeligt menneske til at spilde sin seneste månedsløn på et af ens værdiløse råd. Jeg følte også, at jeg elskede Emily, men på den fragmentariske, halvt fortællende måde, man elsker andre, når man er skæv. Jeg lukkede øjnene, og jeg tænkte på smældet fra hendes nederdel, der piskede omkring hende en aften, hvor hun dansede på en bar i South Side til en jukeboks, der spillede ”Barefootin’”, på hendes hals’ dunede hældning og hendes natkjoles fald, når hun bøjede sig for at vaske ansigtet i håndvasken på badeværelset, på en sandwich med tunsalat, som hun havde rakt mig en blæsende eftermiddag, da vi sad ved et picnicbord i Lucia i Ca lifornien og kiggede efter hvaler, der svømmede forbi, og jeg følte, at jeg elskede Emily, for så vidt som jeg elskede alle disse ting – hinsides fornuft og med en længsel, der gav mig lyst til at bøje hovedet – men det var en kærlighed, der føltes forfærdelig meget som nostalgi. Jeg bøjede hovedet.

”Grady, hvad skete der?” sagde Crabtree, mens han lænede sig fremad og lod hagen hvile på mit sædes ryglæn. Jeg kunne mærke spidserne af hans lange hår mod min nakke. Han afgav selv en svag duft af Cristalle nu, og den dobbelte erindring om Emily og Sara, som det vakte inden i mig, virkede særligt grusom. ”Hvad gjorde du?”

”Jeg knuste hendes hjerte,” sagde jeg. ”Jeg tror, at hun fandt ud af det med Sara og mig.”

”Hvordan?”

”Det ved jeg ikke,” sagde jeg. Hun havde set en lille smule fortabt ud, lige siden hun nogle dage tidligere kom hjem fra en frokost på Ali Baba med sin søster Deborah, der arbejdede som forskningsassistent i kunsthistorie ved Pittsburghs Universitet. Deborah måtte have opfanget noget i den akademiske rygtesmedje og søsterligt sagt det videre. ”Egentlig har vi nok ikke været så frygteligt diskrete.”

”Sara?” sagde Miss Sloviak. ”Hende, der holder selskabet?”

”Nemlig,” sagde jeg. ”Hende, der holder selskabet.”

H

Frem for alt var det en formel øvelse i god opførsel, det første selskab for deltagerne i WordFest-weekenden, en indledende komsammen, inden de ringede med klokken, og de forsamlede gæster alle væltede ud for at feste. Den blev for det første holdt tidligt på aftenen, så folk måtte sidde med spisetallerkner balancerende i skødet; og så omkring klok ken kvart i otte, netop som måltidet var overstået, og vildt fremmede mennesker var blevet bekendte, og sprutten begyndte at flyde, blev det tid til at tage over til Thaw Hall til fredag aftens foredrag, som blev holdt af en af de to mest fremtrædende blandt årets deltagere. I nu snart elleve år havde colleget, under ledelse af Sara Gaskells mand Walter, leder af Afdeling for Engelsk, opkrævet fremadstormende forfattere flere hundrede dollars for det privilegium, det var at møde og modtage gode råd fra en forsamling af mere eller mindre kendte forfattere, litterære agenter, redaktører og forskellige andre newyorkere med en forbløffende hang til alkohol og sladder. Konferencedeltagerne blev indkvarteret i collegets kollegier, som stod tomme i påskeferien, og blev som passagerer på et krydstogtskib guidet gennem et stramt program af litteraturkritiske dækspil, selvudviklingsforedrag og lektioner i newyorkerforlagenes cha-cha-cha. Den slags ting foregår over hele landet, og jeg mener ikke, der er noget galt i det, ikke mere end jeg synes, der er noget forkert i at laste en enorm, flydende kopi af Las Vegas med en bunke frygtsomme amerikanere og piske dem forbi en halv snes turistorienterede anløbshavne med tredive knob. Jeg havde normalt et par venner blandt de inviterede gæster, og en enkelt gang, for flere år siden efterhånden, mødte jeg en ung mand fra Moon Township, der havde skrevet en novelle, der var så forbløffende god, at han alene på baggrund af dens kvaliteter fik antaget en uskreven roman hos min litterære agent, en roman, der for længst er skrevet, udgivet til stor anerkendelse, afsat til filmatisering og solgt ud til nedsat pris; på det tidspunkt var jeg omkring tre hundrede sider inde i min Wonder Boys.

Fordi WordFest-arrangementet var blevet opfundet af Walter Gaskell, blev det første selskab altid holdt i Gaskell-parrets hus, et excentrisk murstenshus i tudorstil, en kroget heksehat af et hus, der lå et stykke fra vejen i Point Breeze i en grøn lomme, der, som Sara engang havde fortalt mig, var blevet udstykket af H.J. Heinz’ ejendom. Resterne af et enormt, gammelt støbejernshegn stod stadig ud mod fortovet, og i parrets baghave, på den anden side af Saras drivhus, lå nogle rustne skinner begravet i græsset; det var resterne af en smalsporet jernbane, som havde været en af de for længst afdøde Heinz-arvingers barnlige hobby. Huset var alt for stort til Gaskell-parret, der ligesom Emily og jeg aldrig havde fået børn, og det var fyldt fra krybekælder til loftsrum med Walter Gaskells samling af baseball-souvenirs, så Sara og jeg, selv ved de sjældne lejligheder, hvor jeg tog over og besøgte hende, og vi havde stedet for os selv, aldrig var alene; husets grandiose, mørke rum var hjemsøgt af hendes mands tilstedeværelse og af de svagere genfærd af afdøde baseballspillere og spilmoguler. Jeg kunne godt lide Walter Gaskell, og jeg kunne aldrig ligge i hans seng uden at føle, at der løb en grov tråd af skam gennem den perlemorsskinnende silke, der var mit begær efter hans hustru.

Jeg har dog ikke tænkt mig at påstå, at det aldrig havde været min hensigt at få et forhold til Sara Gaskell. Jeg er en person, der forelsker sig så nemt og med en så ubekymret mangel på hensyntagen til konsekvenserne af mine handlinger, at jeg fra det allerførste øjeblik, hvor jeg begiver mig ind i et ægteskab, nærmest per definition bliver ægteskabsbryder. Jeg har været igennem tre ægteskaber nu, og hver gang har deres opløsning tydeligt og ubestrideligt været min egen skyld. Jeg havde til hensigt at få et forhold til Sara Gaskell fra det øjeblik, jeg så hende, at få et forhold til hendes udtryksfulde fingre, til det strenge ingeniørarbejde af kamme og spænder, der forhindrede hendes rødbrune hår i at falde ned til hendes hofter, til hendes konversation, som flød i svært navigérbare stræder mellem modsatte bredder af ømhed og ironiske smædeord, til røgen fra hendes endeløse cigaretter. Vi brugte en lejlighed i East Oakland, som tilhørte colleget; Sara Gaskell var rektor, og jeg mødte hende på min allerførste arbejdsdag. Vores forhold havde nu varet i næsten fem år, og der var ikke sket nogen mærkbar udvikling anden end den, der førte fra to menneskers hænders maniske fumlen med nøglen i en ukendt lås til installationen af kabel-tv i gæstelejligheden, sådan at Sara og jeg hver onsdag eftermiddag kunne ligge på sengen i undertøj og se gamle film. Ingen af os havde lyst til at forlade vores ægtefæller eller gøre noget som helst, der kunne forstyrre det rolige mønster i noget, der allerede var gammel kærlighed.

”Er hun køn?” hviskede Miss Sloviak, da vi med en skrabende lyd gik op ad sandstenstrinene til Gaskell-parrets hoveddør. Hun gav mig et let stød i maven i en perfekt gengivelse af den nedladende, men i bund og grund gavmilde facon en smuk kvinde opfører sig på over for en ikke videre pæn mand. ”Det synes jeg, at hun er,” var det så meningen, jeg skulle sige.

”Ikke lige så køn som dig,” sagde jeg til hende. Sara var heller ikke lige så køn som Emily, og hun havde intet af Emilys sarte kropsbygning og nervøse ynde. Hun var en stor kvinde – høj og barmfager med en stor bagdel – og som hos de fleste rødhårede kvinder var den skønhed, hun trods alt besad, omskiftelig og sær. Hendes kinder og pande var overstrøet med vilde fregner, og på trods af, at hendes næse var nuttet og opadstræbende i profil, havde den en tendens til at se kugleformet ud forfra. Allerede som tolvårig havde hun nået sin nuværende højde og drøjde, og jeg tror, at det var som resultat af dette traume – og de krav, hendes professionelle position stillede – at hendes hverdagsgarderobe næsten udelukkende bestod af støttestrømpebukser, enkle, hvide bomuldsbluser og formløse tweedsæt, som spændte over det strålende farvespektrum fra havregrød til mudder. Hun indespærrede sit prægtige hår i et stillads af hårnåle, malede en tynd kobberfarvet streg hen over læberne som makeup, og bortset fra sin vielsesring var det eneste smykke, hun normalt bar, et par halvmåneformede læsebriller bundet om halsen med et stykke sportssnørebånd. At klæde hende af var en dumdristig handling, en slags vandalisme, som at frisætte en hel zoologisk have eller sprænge en dæmning.

”Hvor er det dejligt at se dig,” hviskede jeg i øret på hende, idet hun trådte til side for at lukke Crabtree og Miss Sloviak ind i sit hus’ egetræsfoyer. Jeg var nødt til at hviske ret højt, fordi hunden, en alaskisk slædehund ved navn Doctor Dee, fandt fornøjelse i at hilse hvert eneste af mine besøg i Gaskell-parrets hus, uanset omstændighederne, med en forbløffende opvisning af brutal gøen. Doctor Dee var som hvalp blevet blind af hjernehindebetændelse, og dens sære, blå øjne havde en foruroligende tendens til at fæstne sig ved en, når dens hoved pegede i en anden retning, og man troede, eller i mit tilfælde håbede, at den havde glemt alt om ens tilstedeværelse. Sara gav altid dens forstyrrede hjerne skylden for den fjendtlige modtagelse, jeg fik – den var i det hele taget en skør hund, gravede huller som besat og arrangerede pinde i tvangsmæssige mønstre – men den havde også været Walters hund, inden den blev Saras, og jeg gik ud fra, at dét havde noget at gøre med dens følelser for mig.

”Stille, Dee. Bare ignorer ham, min ven,” sagde hun til Miss Sloviak og rakte den nytilkomne hånden med kun et svagt glimt af videnskabelig nysgerrighed i blikket. ”Og Terry, dejligt at se dig igen. Du ser fantastisk ud.”

Sara var god til den sociale del af sit arbejde, og hun virkede henrykt over vores ankomst, men hendes blik var en anelse ufokuseret, der var et strejf af anspændthed i hendes stemme, og jeg så med det samme, at noget gik hende på. Idet hun lænede sig frem for at modtage et kys fra Crabtree, trådte hun forkert og slingrede pludselig fremover. Jeg rakte ud og greb hende om albuen.

”Forsigtig,” sagde jeg og hjalp hende op at stå igen. En af de største fornøjelser ved WordFest-arrangementets åbningsselskab, i det mindste for mig, var, at man fik mulighed for at få et glimt af Sara Gaskell i højhælede sko og kjole.

”Jeg undskylder mange gange,” sagde hun og rødmede hele vejen ned til bagsiden af sine fregnede arme. ”Det er de her forbandede sko. Jeg ved ikke, hvordan nogen kan finde ud af at gå i de tingester.”

”Øvelse,” sagde Miss Sloviak.

”Jeg vil meget gerne tale med dig,” sagde jeg lavmælt til Sara. ”Nu.”

”Det var sjovt,” sagde Sara i sit skæmtende hverdagsagtige tonefald. Hun så ikke på mig, men sendte i stedet Crabtree, som hun vidste kendte vores hemmelighed, et sardonisk smil. ”Jeg vil også meget gerne tale med dig.”

”Jeg tror, det er ham, der helst vil tale med dig,” sagde Crabtree og rakte hende sin egen og Miss Sloviaks frakke.

”Det tvivler jeg på,” sagde Sara. Kjolen – en ret uformelig, sort sag af viskose med kasseformet overdel og korte flagermusærmer – krøb en anelse op bagpå og hang fast i stoffet i hendes strømpebukser, og da hun klaprede omkring i foyeren med armene og halsen blottet, med bævrende ankler og håret stablet op på hovedet med den relative tilfældighed, hun reserverede til festlige lejligheder, var der en kejtet grandiositet over hendes bevægelser, en ubevidst, hovedkulds bevægelse fremad, som jeg fandt meget tiltrækkende. Sara havde ikke den fjerneste idé om, hvordan hun så ud, eller hvilken effekt hendes deinotheriske krop kunne have på en mand. Vaklende på sine beskedne fem centimeter høje hæle udstrålede hun en sær form for velovervejet vovemod, ligesom en af de omvendte skyskrabere, man en gang imellem ser – treogtres etager af glas og lys balancerende på en stålspids.

”Tripp, hvad har du dog gjort den hund?” sagde Crabtree. ”Den virker ikke, som om den kan få øjnene fra din strube.”

”Den er blind,” sagde jeg. ”Den kan ikke se min strube.”

”Men jeg vil vædde på, at den ved, hvordan den skal finde den.”

”Jamen, så ti dog stille, Doctor Dee,” sagde Sara. ”Helt ærligt.”

Miss Sloviak så usikkert på hunden, som havde indtaget sin foretrukne stilling lige mellem mig og Sara med blottede tænder og poterne solidt plantet, mens den gøede dramatisk.

”Hvorfor kan den ikke lide dig?” sagde Miss Sloviak.

Jeg trak på skuldrene og mærkede, hvordan jeg rødmede. Der er ikke noget mere pinligt end at have gjort sig fortjent til et opmærksomt dyrs modvilje.

”Jeg skylder den nogle penge,” sagde jeg.

”Grady, søde,” sagde Sara og gav mig overfrakkerne. Der var en åbenlys tone af krigslist i hendes stemme. ”Vil du ikke smide de her ind på sengen i gæsteværelset?”

”Jeg tror ikke, jeg ved, hvor gæsteværelset er,” sagde jeg, selvom jeg ved flere lejligheder havde smidt Sara selv på netop den seng.

”Jamen, så må jeg hellere vise dig det,” sagde Sara, og nu larmede hendes stemme af panik.

”Det må du hellere,” sagde jeg.

”Vi lader bare, som om vi er hjemme,” sagde Crabtree. ”Skal vi ikke? Okay, såså, gamle Doctor. Okay, gamle hundebasse.” Han lagde sig på knæ og kælede for Doctor Dee og pressede panden mod hundens plagede hoved, mens han mumlede hemmelige redaktør-venligheder. Doctor Dee holdt straks op med at gø og begyndte at snuse til Crabtrees lange hår.

”Gider du ikke finde min mand, Terry, og bede ham låse Doctor Dee inde i bryggerset resten af aftenen? Tak, du kan ikke undgå at se ham. Han har øjne som Doctor Dees, og han er den flotteste mand i lokalet.” Det var sandt. Walter Gaskell var en høj newyorker fra Manhattan med sølvgråt hår, smal talje og brede skuldre, og hans blå øjne havde det samme lysende, tomme udtryk som hos en omvendt alkoholiker. ”Sikke en yndig kjole, Miss Sloviak,” sagde hun, idet vi begyndte at gå op ad trapperne.

”Hun er en mand,” sagde jeg til Sara, mens jeg fulgte efter hende med en favnfuld overfrakker i armene.

H

I sommeren 1958 blev det i Pittsburghs aviser rapporteret, at Joseph Tedesco, neapolitaner af oprindelse og assisterende groundskeeper på Forbes Field, var blevet suspenderet fra sit job for at dyrke en ulovlig køkkenhave på et lille stykke ubenyttet jord, der lå lige på den anden side af muren i center right. Det var hans tredje sommer på baseballbanen; i de år, der var gået forud, var han gået konkurs med adskillige, beskedne foretagender, heriblandt et havefirma, en æbleplantage og en planteskole. Han var omhyggelig med sit arbejde, men frygtelig dårlig til det med penge, og han mistede to af sine foretagender på grund af uorden i regnskaberne. Resten mistede han på grund af druk. Hans velpassede, men voldsomt frodige bede med tomater, squash og hestebønner på høje pinde omkring hundrede og tredive meter fra home plate var blevet en torn i øjet på en ejendomsmægler, der forsøgte at afslutte en aftale om salg af banen til Pittsburghs Universitet, og kort efter sad Mr. Tedesco i sine gigantiske underbukser hjemme i sin stue i Greenfield, mens hans tidligere kollegaer fortsatte med at opkridte sidelinjer og overbruse støvet på infielden. Så ramte denne historie om uretfærdighed aviserne; det udløste et offentligt ramaskrig og en protest fra fagforeningen, og en uge efter skandalen startede, var Mr. Tedesco tilbage på arbejde efter at have holdt sit løfte om at grave de anstødelige planter op og overføre dem til sit eget frimærke af en have på Neeb Avenue. Nogle få uger senere, lige efter sæsonpausen, til sit yngste barns og sin eneste datters otteårs fødselsdagsfest, fik Mr. Tedesco for meget at drikke, fik et stykke kød galt i halsen, da han lo af en vittighed, og døde, omgivet af sin kone og sine børn, sine to børnebørn og sine rækker af tomater og limabønner. Med en næsten gådefuld hengivenhed huskede hans datter ham herefter som en stor, fed, uduelig og alt for livsglad småhåndværker med dårlige vaner, der så at sige begik selvmord med sin appetit.

Jeg ved ikke helt, hvor meget af alt dette jeg har gengivet rigtigt, men det viser, hvor langt jeg har måttet gå for at kunne redegøre for, hvorfor en kvinde, der var så fornuftig og bange for uorden som Sara Gaskell, nogen sinde ville spilde så meget som en time på en mand som mig. Hendes mor, som jeg havde mødt ved to lejligheder, var en sorgfuld, stærk, reserveret polsk dame med sort garderobe og hvidt overskæg, som arbejdede på et vaskeri. I opdragelsen af sin delvist forældreløse datter havde hun taget alle sine anseelige kampstyrker i brug i en i det store og hele vellykket anstrengelse for at udslette Joseph Tedescos flygtige arv af fiasko og excesser og opfostre en kvinde, som altid gik efter det sikre, hvor beskedent det end var. Således havde Sara undertvunget en tidlig kærlighed til litteraturen til fordel for et studie i regnskabsførelse og havde fulgt dette op med en ph.d. i administration. Hun havde afvist frierier fra sit livs to første store kærligheder for at forfølge sin karriere og havde så, da hun var blevet rektor for vores college i en alder af femogtredive, tilladt sig at blive gift.

Hun valgte engelskafdelingens leder: Han havde orden i sagerne, hans karriere var solid, hans opførsel en ægtemands, og hans syv tusind bøger stod ikke blot i alfabetisk orden, de var også grupperet efter periode og oprindelsesland. Som ottende barn af en fattig Greenfield-familie var hun tiltrukket af Walters dannede opførsel, hans Dartmouth-uddannelse, hans viden om sejlbåde, hans forældres penthouselejlighed på Central Park West. Hendes mor bifaldt ham; Sara sagde til sig selv, at han helt bogstaveligt var det bedste, hun kunne håbe på. Ikke desto mindre, trods alle hendes mors anstrengelser, var der stadig et vildt og sentimentalt neapolitansk træk hos Sara, og dette kan, sammen med en svag rest af Elektra, som hun så knitre i luften omkring mig, være med til at forklare hendes villighed til at bringe sin stabile tilværelse i fare for den tvivlsomme glæde ved mit selskab.

Den anden forklaring, jeg ofte gav mig selv, var, at min kæreste var misbruger, og jeg var en, der fremstillede hendes foretrukne rusmiddel. Sara læste alt, hvad man gav hende – Jean Rhys, Jean Shepherd, Jean Genet – med en gennemsnitshastighed på femogtres sider i timen, barsk og skånselsløst og uden åbenlys fornøjelse. Hun læste, når hun vågnede, når hun var på toilettet, når hun lå på bagsædet af bilen. Når hun gik i biografen, tog hun en bog med sig for at læse i den, inden forestillingen begyndte, og det var ikke usædvanligt at finde hende stående foran mikrobølgeovnen med en bog i den ene hånd og en gaffel i den anden, mens hun varmede en kop nuddelsuppe og for eksempel læste At Lady Molly’s for tredje gang (hun elskede serier og romaner i flere bind). Hvis der ikke var andet, slugte hun alle blade og aviser i huset – for hende var det at læse en form for pyromani – og når hun løb tør for disse, rakte hun ud efter forsikringsbrochurer og hotelprospekter, produktgarantier, reklamer og kuponkataloger. Jeg stødte engang ved et tilfælde på synet af Sara, som halvvejs gennem et af de lange bade, hun tog på grund af sin dårlige ryg, var blevet færdig med en bog af C.P. Snow og nu desperat studerede etiketten på en flaske Listerine. Hun havde endda læst min første bog, længe inden hun nogen sinde mødte mig, og jeg kunne godt lide at tænke, at hun var den bedste læser, jeg nogen sinde havde haft. Alle forfattere har en ideallæser, tænkte jeg, og det var da bare mit held, at min havde lyst til at gå i seng med mig.

”Du kan smide dem derind,” sagde hun med teaterstemme og dirigerede mig som en turistguide ind på et lille, lyseblåt værelse med parketgulv og karnap og højt til loftet ligesom alle de andre værelser i huset. Jeg bar frakkerne ind, og Sara fulgte med og lukkede døren efter os. På væggen til venstre ved siden af et klædeskab i empirestil hang der to, store sæt baseballkort i aflange rammer. Jeg havde tidligere studeret dem nøje, og jeg vidste, at de forestillede de vindende New York Yankees-hold fra 1949 og 1950. Væggen overfor var dækket af indrammede fotografier af Yankee Stadium taget i forskellige epoker af dets historie. Op mod denne væg stod hovedgærdet til en seng med mæglersøjler og plisseret, hvidt sengeomhæng. Sengens overflade var hvid og glat og fri for sjaler eller andre former for klæd ningsstykker. Jeg bredte Sara ud over den. Crabtrees og Miss Slo viaks frakker gled ned på gulvet. Jeg klatrede op i sengen ved siden af Sara og kiggede ned på hendes ængstelige ansigt.

”Hej,” sagde jeg.

”Hej, bassemand.”

Jeg løftede skørtet på hendes selskabskjole og lagde håndfladen mod hendes blottede venstre hofte, der hvor linningen i hendes strømpebukser skar sig ind i huden. Jeg lod hånden glide ind under elastikken og rakte for syv hundrede syttende gang ned til hendes kusses uldhår, helt automatisk, som en uheldig mand, der rækker efter harefoden i sin lomme. Hun lagde læberne mod min hals neden for øreflippen. Jeg mærkede, hvordan hun forsøgte at lade sin krop slappe af mod min, led for led. Hun arbejdede med den øverste knap i min skjorte, stak en hånd indenfor og lagde den om mit venstre bryst.

”Det her er mit,” sagde hun.

”Det er rigtigt,” sagde jeg. ”Kun dit.”

Vi sagde ikke noget i et lille stykke tid. Gæsteværelset lå lige over stuen, og jeg kunne høre Oscar Petersons glitrende skalaer flagre af sted nedenunder.

”Nå?” sagde jeg til sidst.

”Du først,” sagde hun.

”Okay.” Jeg tog min briller af, stirrede på de plettede glas, satte dem på igen. ”I morges …”

”Jeg er gravid.”

”Hvad? Er du sikker?”

”Min menstruation er ni dage for sent på den.”

”Men alligevel, ni dage, det betyder ikke … ”

”Jeg er sikker,” sagde hun. ”Jeg ved, at jeg må være gravid, Grady, for selvom jeg for et år siden opgav alt håb om nogen sinde at få et barn, da jeg blev femogfyrre, forligede jeg mig i virkeligheden først med ideen for et par uger siden. Eller, jeg mener, det gik op for mig, at jeg havde forliget mig med den. Du husker sikkert, at vi endda snakkede om det.”

”Ja, det kan jeg godt huske.”

”Så, naturligvis sker det.”

”Ja, der står man så.”

”Hvor står du?”

Jeg tænkte over det et øjeblik.

”Det komplementerer på en eller anden interessant måde det, jeg ville fortælle,” sagde jeg. ”Som er, at Emily forlod mig i morges.” Jeg mærkede, hvordan hun blev stille ved siden af mig, som om hun lyttede efter fodtrin på gangen. Jeg tav stille og lyttede et øjeblik, indtil det gik op for mig, at hun bare ventede på, at jeg skulle fortsætte. ”Jeg tror, det er alvor. Hun tog ud til Kinship i weekenden, men jeg tror egentlig ikke, hun har tænkt sig at komme tilbage.”

”Nå,” sagde hun nøgternt og forsøgte at lyde, som om jeg netop havde bibragt hende en eller anden jævnt interessant kendsgerning om produktionen af fugemasse. ”Så det, vi gør, er vel at blive skilt fra vores ægtefæller, gifte os med hinanden og få barnet. Er det sådan?”

”Såre simpelt,” sagde jeg. Jeg lå der i nogle minutter med hovedet kastet bagud og så på baseballspillernes længselsfulde, solsvedne ansigter på væggen bag os. Jeg var så bevidst om Sa ras anstrengte og uregelmæssige vejrtrækning, at jeg var ude af stand til selv at trække vejret normalt. Min venstre arm var klemt fast under hende, og jeg kunne mærke den første prikken af blod, der var fanget i mine fingerspidser. Jeg så ind i Johnny Mizes triste, kompetente øjne. Han forekom mig at være den type mand, som ikke ville tøve med at råde sin elsker inde til at få fjernet det første og eneste barn, hun sikkert nogen sinde ville undfange.

”Er din ven Terrys ven virkelig en mand?” sagde Sara.

”Det tror jeg,” sagde jeg. ”Hvis jeg kender Crabtree ret.”

”Hvad sagde han så til dig?”

”Han vil gerne se bogen.”

”Har du tænkt dig at vise ham den?”

”Det ved jeg ikke,” sagde jeg. Min hånd var efterhånden blevet følelsesløs, og min venstre skulder var begyndt at prikke og lukke ned. ”Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre.”

”Det gør jeg heller ikke,” sagde Sara. En tåre samlede sig i hendes øjenkrog og flød derefter ud over næseryggen på hende. Hun bed sig i læben og lukkede øjnene. Jeg var tæt nok på hende til at kunne studere kartografien af blodårer, der var trykt på hendes øjenlåg.

”Sara, skat,” sagde jeg. ”Jeg sidder fast.” Jeg rykkede forsigtigt i min arm og forsøgte at frigøre den. ”Du ligger på min arm.”

Hun rørte sig ikke; hun åbnede bare øjnene, der igen var tørre, og sendte mig et meget stift blik.

”Så er du nok nødt til at gnave den af med tænderne,” sagde hun.

H

Jeg drak i årevis, og så holdt jeg op med at drikke og opdagede den sørgelige sandhed om selskaber. En ædru mand til et selskab er lige så ensom som en journalist, kompromisløs som en bedemand, bitter som en engel, der ser ned oppe fra himlen. Der er noget fuldstændigt fjollet ved at deltage i en hvilken som helst form for større forsamling af mænd og kvinder uden hjælp fra en eller anden form for magisk drik eller tryllestøv, som kan gøre én blind og svække ens kritiske sans. Det er i øvrigt ikke min hensigt at gøre noget stort ud af ædruelighed. Af alle de bevidsthedsmodi, der er tilgængelige for det moderne menneske, anser jeg den for at være den mest overvurderede. Jeg holdt ikke op med at drikke, fordi jeg havde et alkoholproblem, selvom det måske var tilfældet, men fordi alkohol på mystisk vis var blevet så giftig for min krop, at en halv flaske George Dickel en aften fik mit hjerte til at holde op med at slå i næsten tyve sekunder (det viste sig, at jeg var allergisk over for stadset). Men da jeg af diskretionshensyn havde talt til fem minutter og derpå fulgte efter Sara og den glitrende proteinperle, der lå i hendes maves inderste folder, ned til Weekendens Første Selskab, virkede det at stå over for lokalet i ædru tilstand som mere, end jeg kunne bære, og for første gang i flere måneder blev jeg fristet til at skænke mig en drink. Jeg blev genintroduceret til en sky, alfeagtig mand, hvis prosastil er blandt de mest beundrede i landet, og hvis selskab jeg tidligere havde nydt, og denne gang syntes jeg, han var en lysten, selvvigtig gammel blærerøv, som flirtede med de unge piger for at holde dødsangsten fra livet; jeg mødte en kvinde, hvis noveller de seneste femten år igen og igen havde knust mit hjerte, og så kun den visne hals og hule stirren hos en kvinde, som har spildt sit liv. Jeg hilste på talentfulde studerende, ivrige unge medhjælpere, kollegaer fra afdelingen, som jeg havde al mulig grund til at beundre og kunne lide, og lagde mærke til deres falske latter og deres ubehag ved deres kroppe og deres status og deres tøj og kunne lugte stanken af sød øl og whisky i deres ånde. Jeg undgik Crabtree, som jeg følte, at jeg efterhånden ikke var andet end en kolossal debet for i hans livs regnskabsbog, og hvad Miss Sloviak angik, den stakkels mand i hans kjole og højhælede sko, så var det for sørgeligt overhovedet at overveje. Jeg var ikke i form til at tale med nogen overhovedet. Så jeg sneg mig gennem køkkenet og listede ud på bagterrassen for at ryge en fed.

Selvom det ikke længere regnede, var luften stadig tung af vand, og det sang i tagrenderne over hele Point Breeze. En fin tåge af lys hang i en sky omkring Gaskell-parrets illuminerede hus. Jeg kunne se ruderne i Saras drivhus glitre sort som vådt jern i det fjerne. Hun havde nu i flere år været besat af at frem tvinge sine forsytiaer og beskære sine drivhuskrysantemummer, men jeg formodede, at alting godt kunne blive lidt vildt derinde, hvis hun besluttede at dyrke sig et barn. Dette virkede ikke sandsynligt, når man tog i betragtning, at rektoren for et college var et af de meget få mennesker i USA, af hvem det stadig krævedes, at de byggede en karriere på så gammeldags materialer som redelighed, selvbeherskelse og et godt renommé. Gennem en målbevidst kur bestående af rent held og rundhåndet anvendelse af THC var det lykkedes mig aldrig tidligere at besvangre en kvinde, men jeg vidste, at hun og Walter ikke havde været i seng med hinanden i flere år, og at barnet måtte være mit. Jeg følte mig forbavset og en lille smule frygtsom over pludselig efter så lang tid at fare vild mellem abortlands elefanthvide bjerge. En meget nem operation, lød ordene. De lukker bare luft ind. Jeg følte medlidenhed med Sara og samvittighedsnag over for Walter, men mere end noget andet følte jeg en skarp skuffelse over mig selv. Hele livet havde jeg ventet på at vågne op en hverdagsmorgen i den by, som skulle være mit hjem, i armene på den kvinde, som jeg skulle elske, og kende de mennesker og udføre det arbejde, der ville udgøre det skiftende, men i bund og grund uforanderlige landskab i netop min særlige skæbne. I stedet sad jeg nu her, enogfyrre år gammel, og havde forladt utallige huse, brugt masser af penge på nu forsvundne ejendele og flygtige fornøjelser, havde forelsket mig håbløst og pludseligt og lige så pludseligt igen tabt interessen for mindst sytten kvinder, mistet min mor som spæd og min far til selvmordet, og nu skulle alting til endnu en gang at forandre sig med uforudsigeligt resultat. Og på trods af alt det havde jeg stadig ikke vænnet mig til tingenes nervepirrende flygtighed. Den eneste del af min verden, der bestod, uændret og permanent, var Wonder Boys. Jeg fik den deprimerende tanke, bestemt ikke for første gang, at det sagtens kunne tænkes, at min roman ville overleve mig ufærdig. Så stak jeg hånden i lommen på min skjorte og fremdrog den sidste stump af den joint, som Crabtree og jeg havde røget i bilen, mens vi ventede på, at Emily dukkede op.

Jeg havde netop tændt dens flossede ende og stod og stirrede ned på et af Doctor Dees kryptiske pindearrangementer, da jeg hørte en knirken af gummisåler mod vådt græs. Jeg kiggede op og så en eller anden træde ud fra skyggerne omkring bagterrassen og begynde at gå gennem baghaven over mod drivhuset, ud i lyset. Det var en høj mand i lang frakke med hænderne i lommer. Han kantede sig rundt om hjørnet på drivhuset og fortsatte med at gå, indtil han nåede de to lange, matskinnende bånd, der skar sig tværs gennem Gaskell-parrets grund fra øst til vest, og som engang havde båret den unge imperiebygger hen over hele hans miniaturedomæne. Det gav et sæt i mig, da jeg så manden i Gaskell-parrets baghave, og et øjeblik blev jeg bange – Sara og Walter havde været udsat for røveri et par måneder tidligere – men så genkendte jeg den lange frakke og de ludende skuldre og det tilbageslikkede hår, der var sort og skinnende som en af ruderne i drivhuset. Det var min studerende James Leer, der stod mellem skinnerne med ansigtet løftet mod himlen, som om han ventede på, at et buldrende spøgelseslokomotiv skulle komme og fælde ham.

Jeg var forbavset over at se ham. De studerende, der blev inviteret til dette Første Selskab hjemme hos rektor, var normalt konferencepraktikanter, maskinskrivere og telefonpassere, programklipsere og ad hoc-chauffører. Når det gjaldt en talentfuld, ung forfatter, kunne man altid bøje reglerne lidt for at give ham eller hende en mulighed for at mænge sig med de rigtige forfattere i deres naturlige miljø, og James Leer var bestemt talentfuld, men han var ikke en ung mand, der inspi rerede folk til at bøje reglerne for sig, og jeg forsøgte at huske, om jeg muligvis selv havde inviteret ham. Han stod sådan et øjeblik, så trak han højre hånd op af lommen. Der kom et svagt skær af sølvskinnende glas eller metal, som glimtet fra et spejl, fra den ene ende af hans bøjede arm.

”James?” sagde jeg. ”Er det dig? Hvad laver du?” Jeg trådte ned fra terrassen, stadig med jointen i hånden, og begyndte at gå over græsset hen mod ham.

”Den er ikke ægte,” sagde James Leer og holdt hånden frem mod mig med håndfladen opad. I den lå en lillebitte, sølvfarvet pistol, en ”damemodel” med perlemorshåndtag, ikke større end et spil kort. ”Hej, professor Tripp.”

”Hej, James,” sagde jeg. ”Jeg vidste ikke, hvad du lavede herude.”

”Det er min mors,” sagde han. ”Hun vandt den i en spillehal i Baltimore, i en af de her spilleautomater med klo. Dengang hun gik i den katolske skole. Den kunne skyde med sådan nogle små papirhætter, men man kan ikke få den rigtige slags længere.”

”Hvorfor går du rundt med den?” sagde jeg og rakte ud efter den.

”Det ved jeg ikke.” Hans fingre lukkede sig om den lille pi stol, og han lod den glide tilbage i lommen på sin frakke. ”Jeg fandt den i en skuffe derhjemme, og så begyndte jeg bare at gå rundt med den. Vel for at den skulle bringe mig held.”

Frakken var et af hans varemærker. Det var en imprægneret genbrugssag med skotskternet flannelsfor og bred revers, og den så ud, som om den igennem mange år havde forsøgt at holde regnen væk fra en hel række hårde negle, vagabonder og almindelige bumsers ludende skuldre. Den udsendte en så fortabt odør af busterminaler, at man kunne mærke, hvordan ens held slap op, bare ved at man stod ved siden af ham.

”Jeg burde egentlig ikke være her, hvis du undrer dig,” sagde han. Han flyttede på skuldrene under vægten af den rygsæk, han bar på, og så mig i øjnene for første gang. James Leer var en køn ung fyr; han havde store og mørke øjne, der altid virkede, som om de skinnede af tårer, en lige næse, ren hud og røde læber, men der var noget udvisket og vagt over hans træk, som om han stadig var i gang med at beslutte, hvilken slags ansigt han ville have. I det dæmpede lys, der udgik fra Gaskell-parrets hus, så han smerteligt ung ud. ”Jeg snød mig ind. Jeg kom sammen med Hannah Green.”

”Det er helt i orden,” sagde jeg. Hannah Green var den dygtigste forfatter på engelskafdelingen. Hun var tyve år gammel, meget køn og havde allerede fået optaget to noveller i The Paris Review. Hendes stil var enkel og poetisk som regn på margueritter – hun havde et helt særligt talent for at beskrive tomme landskaber og heste. Hun boede i kælderen under mit hus for hundrede dollars om måneden, og jeg var håbløst forelsket i hende. ”Du kan sige, at jeg inviterede dig. Det burde jeg jo have gjort.”

”Hvad laver du herude?”

”Jeg skulle faktisk til at ryge en joint. Vil du være med?”

”Nej tak,” sagde han og så utilpas ud. Han knappede sin frakke op, og jeg så, at han stadig havde det stramme, sorte jakkesæt og smalle slips på, som han samme eftermiddag havde fundet på at iføre sig til diskussionen af sin novelle, over en falmet, tweedmønstret skjorte. ”Jeg bryder mig ikke om at miste kontrollen over mine følelser.”

Jeg tænkte, at han netop havde diagnosticeret hele sit problem her i livet, men jeg lod det ligge og tog et langt sug af jointen. Det var rart at stå ude i mørket i det fugtige græs, med foråret på vej og en forudanelse om snarlige katastrofer. Jeg havde ikke nogen fornemmelse af, at James egentlig havde det særligt godt med at stå ved siden af mig på denne måde, men samtidig vidste jeg, at han ville have haft det meget værre indenfor på en sofa med en kanapé i hånden. Han var en hemmelighedsfuld, lurende sjæl, denne James Leer. Han hørte ikke til nogen steder, men tingene gik meget bedre for ham de steder, hvor ingen hørte til.

”Ses du og Hannah?” sagde jeg et øjeblik efter. Jeg vidste, at de på det seneste havde hængt ud sammen og set film sammen i Playhouse og Filmmakers’. ”Som kærester?”

”Nej!” sagde han øjeblikkeligt. Det var for mørkt til at se, om han rødmede, men han kiggede ned på sine fødder. ”Vi kom lige fra Født til hævn i Playhouse.” Han så op igen, og hans ansigt blev mere livligt, sådan som det næsten altid gjorde, når han gik i gang med sit yndlingsemne. ”Med Tyrone Power og Frances Farmer.”

”Jeg har ikke set den.”

”Jeg synes, Hannah ligner Frances Farmer. Det var derfor, jeg syntes, hun skulle se den.”

”Hun blev skør, Frances Farmer.”

”Det samme gjorde Gene Tierney. Hun er også med i den.”

”Den lyder god.”

”Den er ikke dårlig.” Han smilede. Han havde et skævt smil med store tænder, som fik ham til at se endnu yngre ud. ”Jeg havde nok lidt brug for at blive muntret op.”

”Det vil jeg gerne tro,” sagde jeg. ”De var hårde ved dig i dag.”

Han trak på skuldrene og kiggede væk igen. Samme eftermiddag, da vi havde været hele klassen rundt, var der kun en enkelt deltager i workshoppen, der havde haft noget godt at sige om James’ novelle, nemlig Hannah Green, og selv hendes kritik havde hovedsageligt bestået af lige dele forblommethed og taktfuldhed. For så vidt som omridset af et plot i historien kunne skelnes midt iblandt de sætningsfragmenter og tegnsætningstics, der karakteriserede James Leers skrivestil, handlede det om en dreng, som var blevet misbrugt af en katolsk præst, og som så, da han ved en sær og destruktiv opførsel begyndte at vise tegn på følelsesmæssige lidelser, af sin mor blev taget med til den selvsamme præst for at bekende sine synder. Historien endte med, at drengen kiggede ud gennem gitteret i skriftestolen, mens hans mor gik ud af kirken, ud i solskinnet, og med ordene ”Stråle. Af lys.” Den hed, uden nogen åbenlys forklaring: ”Blod og sand”. Ligesom alle hans andre historier var titlen lånt fra Hollywood; han havde historier, der hed ”Swing Time”, ”Flame of New Orleans”, ”Guld”, ”Million Dollar Legs.” De var alle uigennemsigtige og opbrudte og drejede sig om al vorlige brister i forholdet mellem børn og voksne. Ingen af titlerne syntes nogen sinde at have noget med historierne at gøre. Et gennemgående tema var katolicisme, som var kørt helt af sporet. Mine studerende havde svært ved at finde ud af, hvad de skulle mene om James Leers skriverier. De kunne se, at han vidste, hvad han lavede, og at han var født med et talent for at gøre det, men resultaterne var så forvirrende og uvenlige over for læseren, at de havde en tendens til at vække den form for vrede, som var blusset op under workshoppen samme eftermiddag.

”De hadede den virkelig,” sagde han. ”Jeg tror, de hadede den mere end nogen af de andre.”

”Det ved jeg,” sagde jeg. ”Jeg er ked af, at jeg lod tingene komme lidt ud af kontrol.”

”Det er helt i orden,” sagde han og trak på skuldrene for at genvinde taget i stropperne på sin rygsæk. ”Du kunne vel heller ikke særlig godt lide den.”

”Øh, nej, James, altså jeg …”

”Det er lige meget,” sagde han. ”Den tog mig kun en time at skrive.”

”En time? Det er bemærkelsesværdigt.” Trods alle dens over vældende problemer havde det været en fyldig og levende tekst. ”Det skulle man ikke tro.”

”Jeg udtænker dem på forhånd. Jeg har problemer med at falde i søvn, så det er det, jeg laver, når jeg ligger der.” Han sukkede. ”Nå,” sagde han. ”Du er vel nødt til at gå indenfor igen. Det må næsten være tid til at tage til den forelæsning.”

Jeg holdt mit armbåndsur op for at fange lyset. Den var næsten femogtyve minutter i otte.

”Du har ret,” sagde jeg. ”Kom.”

”Øh, altså,” sagde han. ”Jeg … jeg tror bare, jeg vil tage hjem. Jeg tror, jeg kan nå 74’eren.”

”Sludder,” sagde jeg. ”Kom indenfor og få en drink, inden vi tager til forelæsning. Den forelæsning vil du ikke gå glip af. Og har du set rektors hus? Det er et smukt hus, James. Kom nu, jeg skal nok præsentere dig for folk.” Jeg nævnte de to forfattere, som var årets æresgæster.

”Jeg har mødt dem,” sagde han koldt. ”Og hvad er det i øvrigt med alle de baseballkort?”

”Dr. Gaskell samler på dem. Han har en masse souve… åh.” Luften foran mit blik blev pludselig fyldt med pailletter, og jeg mærkede mine knæ slå mod hinanden. Jeg rakte ud efter støtte og fik fat i James’ arm. Den føltes vægtløs og spinkel som et paprør.

”Professor? Har De det godt?”

”Jeg har det fint, James. Jeg er bare lidt skæv.”

”De så heller ikke så frisk ud til undervisningen i dag. Det syntes Hannah heller ikke.”

”Jeg har heller ikke sovet ordentligt på det seneste,” sagde jeg. Faktisk havde jeg i løbet af den seneste måned oplevet anfald af svimmelhed og forvirring, som ramte mig pludseligt på sære tidspunkter af dagen og fyldte mit hoved med en glitrende, guddommelig inspiration. ”Jeg har det fint. Jeg må hellere få min fede, gamle krop indenfor.”

”Okay,” sagde han og frigjorde sin arm fra mit greb. ”Vi ses på mandag.”

”Kommer du ikke til nogen af konferenceseminarerne eller noget andet?”

Han rystede på hovedet. ”Det tror jeg ikke. Jeg…jeg har en masse, jeg skal have læst.” Han bed sig i læben og vendte sig så og begyndte at gå tilbage over plænen, endnu en gang med hænderne proppet langt ned i lommerne og med højre hånds fingre, forestillede jeg mig, knuget omkring det glatte perlemorskæfte på sin falske pistol. Rygsækken hamrede mod hans ryg, og sålerne på hans sko knirkede, idet han forlod mig, og jeg ved ikke hvorfor, men jeg var ked af, at han gik. Jeg følte det, som om han var det eneste menneske, hvis selskab jeg på nogen som helst måde kunne have nydt i det øjeblik, kejtet og isoleret og håbløs som han var, foruroliget og forvirret over de hastigt voksende symptomer på midnatssygen. Ja, han havde den, ingen tvivl om det. Lige inden James gik om hjørnet, så han op mod vinduerne på husets bagside og standsede brat med ansigtet løftet, så det fangede det lys, der skinnede ud fra selskabet derinde. Han kiggede på Hannah Green, som stod ved vinduet i spisestuen med ryggen til os. Hendes gule hår var i uorden og spredt i alle retninger. Hun var i gang med at fortælle en historie med sine hænder. Alle de mennesker, der stod foran hende, havde blottet tænderne for at le.

Et øjeblik efter kiggede James Leer væk og begyndte at gå videre. Hans hoved blev opslugt af den skarpe, sorte skygge, som husets ene side kastede.

”Vent et øjeblik, James,” sagde jeg. ”Du må ikke gå endnu.”

Han vendte sig, og hans ansigt dukkede ud af skyggen igen, og jeg gik over til ham, samtidig med at jeg knipsede skoddet fra jointen ud i luften.

”Kom med ind i huset et øjeblik,” sagde jeg og sænkede min stemme til en hvisken, der kom til at lyde så uhyggelig og ensom, at jeg pludselig følte mig flov. ”Der er noget oppe ovenpå, som jeg synes, du burde se.”

H

Da vi kom ind i køkkenet igen, var selskabet ved at bryde op; Walter Gaskell havde allerede ført et større kontingent af deltagere af sted til Thaw Hall, heriblandt den sky, lille alf i rullekravesweater, som den aften skulle tale til os om emnet ”Forfatteren som dobbeltgænger”. Sara og en ung kvinde i grå serveringsuniform var i gang med at skrabe skåle af ned i skraldespanden, spænde plastikfilm over fade med småkager og mase propper tilbage i halvt tømte vinflasker. De havde vandhanen tændt i køkkenvasken og hørte os ikke, da vi listede forbi ind i stuen, hvor en flok studerende var i gang med at samle plettede paptallerkner og askebægre fyldt med cigaretskodder sammen. Jeg følte mig meget skæv, nu hvor jeg var indenfor, let og ulegemlig som et spøgelse, og meget mindre sikker end for et par minutter siden på, hvad mine motiver var for at snige James Leer op til Gaskell-parrets soveværelse for at vise ham, hvad der hang inde i Walter Gaskells klædeskab på en sølvfarvet bøjle.

”Grady,” sagde en af de studerende, en ung kvinde ved navn Carrie McWhirty. Hun havde været en af James Leers mest grusomme nedrakkere samme eftermiddag, og hun var selv en frygtelig dårlig forfatter, men ikke desto mindre havde jeg en vis øm og medlidende sympati for hende, for siden hun var ni år gammel, havde hun arbejdet på en roman, der hed Liza og kattefolket, endnu længere tid end jeg havde arbejdet på Wonder Boys. ”Hannah leder efter dig. Hej, James.”

”Hej,” sagde James dystert.

”Hannah?” sagde jeg. Ved tanken om, at hun ledte efter mig, blev mit hjerte fyldt af panik eller fryd. ”Hvor er hun?”

”Jeg er herude, Grady,” råbte Hannah ude fra hallen. Hun stak hovedet ind i stuen. ”Jeg kunne ikke forstå, hvor I blev af.”

”Øh, vi var udenfor,” sagde jeg. ”Vi havde nogle ting, vi skulle snakke om.”

”Det tvivler jeg ikke på,” sagde Hannah, imens hun aflæste den lyserøde kalligrafi, der stod prentet hen over det hvide i mine øjne. Hun var iført en ternet herreskjorte, der kun halvvejs var stoppet ned i et par posede Levi’s, og de revnede, røde cowboystøvler, jeg ikke en eneste gang havde set hende uden, ikke engang når hun strejfede omkring i huset i frottébadekåbe eller træningsbukser eller løbeshorts. I ledige stunder holdt jeg af at fremkalde et billede for mit indre blik af hendes nøgne fødder, lange og intelligente, glitrende af dun, med tånegle malet i samme røde farve som læderet i hendes støvler. Men bortset fra hendes uglede, mellemblonde hår og et forholdsvist markeret hageparti – hun var oprindeligt fra Provo i Utah, og hun havde det brede, stædige ansigt, som kendetegner piger ude vestfra – var det svært at få øje på nogen særlig lighed med Frances Farmer, men Hannah Green var meget smuk; og hun vidste det kun alt for godt, og hun forsøgte, tænkte jeg, så godt hun overhovedet kunne, at undgå, at det spolerede hende; måske var det i denne umulige kamp, at James Leer så en sørgelig lighed. ”Nej, men helt ærligt,” sagde hun. ”James, vil du have et lift? Jeg kører nu. Jeg havde også tænkt mig at give dine venner et lift, Grady. Terry og hans ven. Hvem er hun i øvr … hør, Grady, hvad er der galt? Du ser ikke helt frisk ud.”

Hun rakte ud og lagde hånden på min arm – hun var den type menneske, der holdt af at røre ved én – og jeg trådte et skridt væk fra hende. Jeg trak mig altid væk fra Hannah Green, pressede mig op mod væggen, når vi passerede hinanden i en bred, tom gang, gemte mig bag min avis, når vi pludselig var alene i køkkenet; jeg gjorde det med en beundringsværdig og højst usædvanlig standhaftighed, som jeg havde svært ved at forklare for mig selv. Jeg udledte velsagtens en form for trøst af den kendsgerning, at mit forhold til unge Hannah Green forblev en kommende katastrofe, og ikke, sådan som det normalt ville have været tilfældet på dette tidspunkt, den sædvanlige katastrofe.

”Jeg har det helt fint,” sagde jeg. ”Jeg tror måske, jeg er ved at blive syg. Hvor er de?”

”Ovenpå. De gik op for at hente deres frakker.”

”Godt.” Jeg skulle til at råbe op til dem, men så kom jeg i tanke om James Leer og den genstand i Walters samling, som jeg havde lovet, at jeg ville vise ham. Han lænede sig mod husets fordør og stirrede ud på ingenting gennem duggen i sideruderne, mens højre hånd rodede rundt nede i frakkelommen. ”Hør øh, Hannah, gider du køre dem for mig, så kører jeg James? Vi er ikke, øh, vi er ikke helt færdige her.”

”Selvfølgelig,” sagde Hannah. ”Men det er bare det, at dine venner gik derop for at hente deres frakke for omkring ti minutter siden.”

”Her er vi,” sagde Crabtree og holdt Miss Sloviaks løftede fingre i den ene hånd, mens han fulgte hende ned ad trapperne. Hun tog hvert enkelt skridt meget forsigtigt, og den hjælp, Crabtree gav hende, syntes ikke udelukkende at være et udslag af belevenhed. Hendes ankler slingrede i de høje, sorte pumps, og jeg så, at det ikke var nogen nem opgave at være beruset transvestit. Crabtrees metalglinsende, grønne jakkesæt så over hovedet ikke krøllet ud, og han ansigt havde det selvtilfredse, tomme udtryk, som det fik hver gang, han troede, at han måske vakte skandale, men så snart han så James Leer, blev hans øjne meget store, og han slap Miss Sloviaks hånd. Hun tog ufrivilligt de tre sidste trin på én gang og faldt ind mod mig, idet hun omsluttede mig med sine lange, glatte arme og den forstyrrende duft af Cristalle og noget andet, der var ramt og krydret.

”Jeg beklager meget,” sagde hun med et tragisk smil.

”Jamen goddag,” sagde Crabtree og rakte James Leer hånden.

”James,” sagde jeg, ”dette er min ældste og bedste ven, Terr y Crabtree, og hans ven Miss Sloviak. Og desuden min redaktør. Terry, jeg er sikker på, jeg har fortalt dig om James.”

”Har du?” sagde Crabtree. Han havde stadig ikke sluppet James Leers hånd. ”Det er jeg sikker på, at jeg ville have husket.”

”Nåja, Terry,” sagde Hannah Green og hev Crabtree i albuen, som om hun havde kendt ham hele livet. ”Det er ham, jeg fortalte dig om. James Leer. Spørg ham om George Sanders. James ved det.”

”Spørg mig om hvad?” sagde James og frigjorde endelig sin blege hånd fra Crabtrees greb. Hans stemme rystede lidt, og jeg spekulerede på, om han så det, jeg så i Crabtrees blik, det gale conquistador-glimt, der stirrede på James med vilde gisninger. ”Han var med i Født til hævn. ”

”Terry fortalte, at George Sanders begik selvmord, men han kunne ikke huske hvordan. Jeg sagde til ham, at det var noget, du vidste.”

”Piller,” sagde James Leer. ”I 1972.”

”Fremragende! Tilmed også tidspunktet!” Crabtree rakte Miss Sloviak hendes frakke. ”Her,” sagde han.

”Ja, James er fantastisk,” sagde Hannah. ”Ikke sandt, James? Nej, helt ærligt, I skal lige høre det her.” Hun vendte sig mod James Leer og kiggede op på ham, som om hun var hans beundrende lillesøster, der var sikker på, at han kunne udføre uendelige tryllenumre. Det var tydeligt, at ønsket om at glæde hende fik alle hans ansigtsmuskler til at stivne. ”James, hvem begik ellers selvmord? Hvilke andre filmskuespillere, mener jeg?”

”Alle sammen? Der er alt for mange.”

”Nå, men så lad os bare sige nogle af de største.”

Han rullede ikke engang øjnene bagud i hovedet eller kløede sig eftertænksomt på hagen. Han åbnede bare munden og begyndte at tælle på fingrene.

”Pier Angeli, 1971 eller ’72, også piller. Charles Boyer, 1978, igen piller. Charles Butterworth, 1946, tror jeg. I en bil. Det var angiveligt et uheld, men I ved, hvordan det er.” Han lagde sorgfuldt hovedet til den ene side. ”Han var fortvivlet.” Der var et strejf af ironi i hans stemme, men jeg havde på fornemmelsen, at det var der for vores skyld. Det var tydeligt, at han tog sine Hollywood-selvmord – og Hannah Greens anmodninger – meget alvorligt. ”Dorothy Dandridge, hun tog piller i, hvad, 1965. Albert Dekker, 1968, han hængte sig. Han skrev sit afskedsbrev på maven med læbestift. Virkelig underligt, ikke? Alan Ladd, ’64, flere piller, Carole Landis, igen piller, jeg har glemt hvornår. George Reeves, Superman fra tv, skød sig. Jean Seberg, piller, selvfølgelig, 1979. Everett Sloane – han var dygtig – piller. Margaret Sullivan, piller, Lupe Velez, mange piller. Gig Young. Han skød sig og sin kone i 1978. Der er flere endnu, men jeg ved ikke, om I har hørt om dem. Ross Alexander? Cla ra Blandik? Maggie McNamara? Gia Scala?”

”Jeg har ikke engang hørt om halvdelen,” sagde Hannah.

”Du nævnte dem i alfabetisk orden,” sagde Crabtree.

James trak på skuldrene. ”Det er ligesom bare sådan, min hjerne fungerer,” sagde han.

”Det tror jeg ikke,” sagde Hannah. ”Jeg tror, din hjerne fungerer meget mere underligt end som så. Kom så. Vi skal gå nu.”

På vej ud ad døren gav Crabtree igen James hånden. Det var ikke svært at se, at Miss Sloviak var såret. Hun var tydeligvis ikke for fuld til at huske, hvad det end var, hun og Crabtree havde lavet oppe ovenpå i gæsteværelset, eller til at føle, at dette berettigede hende til at befinde sig inden for hans opmærk somheds radius i hvert fald resten af aftenen. Hun lod ikke Crabtree tage sig under armen og gjorde i stedet noget særligt ud af at tage fat i Hannah Green, som sagde: ”Hvad er det for en parfume, du har på? Den dufter meget bekendt.”

”Hvorfor gå du ikke i byen med os efter foredraget?” sagde Crabtree til James Leer. ”Der ligger et sted oppe i Hill District, hvor jeg altid får Tripp til at tage mig med hen.”

James’ ører blev røde. ”Øh, jeg ville ikke … det var ikke … ”

Crabtree sendte mig et indtrængende blik. ”Måske kan din lærer overtale dig.”

Jeg trak på skuldrene, og Terry Crabtree gik. Nogle få øjeblikke senere dukkede Miss Sloviak igen op i døråbningen med sin kirsebærrøde læbestift smurt nydeligt på og sit lange, sorte hår skinnende og blåt som en revolver, og hun sendte James Leer et bebrejdende blik.

”Er der ikke en, du har glemt, wonderboy?” sagde hun.

H

Da Marilyn Monroe giftede sig med Joe DiMaggio den 14. januar 1954 – en uge efter min treårs fødselsdag – var hun iført en kort, sort taftjakke, pyntet med hermelinskrave, over sin enkle, brune spadseredragt. Efter hendes død blev denne jakke blot en genstand blandt mange i det kaotiske indbo af cocktailkjoler og rævestolaer og perlemorsskinnende, sorte strømper, som hun efterlod sig. Eksekutorerne gav den til en af Marilyns gamle veninder, som ikke genkendte den fra fotografierne fra den lykkelige eftermiddag i San Francisco mange år tidligere, og som ofte havde den på til de alkoholiske maratonfrokoster, som hun indtog hver onsdag på Musso & Frank. Sidst i halvfjerdserne, da den gamle veninde – en B-skuespillerinde, hvis navn længe havde været glemt af alle undtagen James Leer og hans slags – selv drog sit sidste suk, blev jakken med hermelins kraven, nu blank på albuerne og berøvet en af sine glasknapper, solgt videre sammen med resten af starlettens magre bo ved en offentlig auktion i East Hollywood, hvor den blev købt og inden længe identificeret af en skarpsindig Marilyn Monroe-fan. Således fandt den sin plads i Mindernes kongerige. Den foretog en pilgrimsrejse fuld af omveje gennem adskillige Monroe-kultdyrkeres relikvarier, førend den overskred de sekteriske grænser og faldt i hænderne på en mand i Riverside, New York, der – for eksempel – ejede nitten bat, som Joe DiMaggio engang havde svinget, og syv af Yankee Clipper’ens diamantslipsenåle, og som så, efter at have haft en smule øko nomisk modgang, solgte den omflakkende jakke til Walter Ga skell, der hængte den op i sit klædeskab i en særlig afdeling med lav luftfugtighed, tredive centimeters luft på hver side og på en særlig, rustfri bøjle.

”Er det virkelig den?” sagde James Leer med al den generte ærefrygt i stemmen, som jeg havde ventet, da jeg allerførst lovede at vise ham den fjollede tingest. Han stod ved siden af mig i Gaskell-parrets tyste soveværelse på et vifteformet stykke tæppe, fladtrykt af den tunge, brandsikre skabsdørs konstante passage hen over det under Walters periodiske besøg i sit skattekammer, besøg, som han foretog iført Yankee-nålestriber, mens tårerne strømmede ned ad hans slanke, fintmejslede kinder, og han begræd sin barndom i Sutton Place. I løbet af de seneste fem år var jeg endnu ikke nået ned til fundamentet for den uvilje, som Sara Gaskell nærede for sin mand, men den var mangfoldig og dyb, og ingen af hans hemmeligheder var i sikkerhed for mig. Han låste skabet, men jeg kendte koden.

”Det er virkelig den,” sagde jeg. ”Du skal bare røre ved den, James, hvis du gerne vil.”

Han kastede et tvivlende blik på mig og vendte sig så igen mod det korkforede skab. På hver side af taftjakken, på deres egne, særlige bøjler, hang fem nålestribede trøjer, alle med nummer 3 på ryggen og lasede og plettede i armhulerne.

”Er du sikker på, at det er i orden? Er du sikker på, at det er i orden, at vi er heroppe?”

”Selvfølgelig,” sagde jeg og så mig over skulderen mod døråbningen for femte gang, siden vi var trådt ind i værelset. Jeg havde tændt ovenlyset og ladet soveværelsesdøren stå på vid gab for at antyde, at der ikke var nogen grund til at luske omkring, og at jeg havde al mulig ret til at være her sammen med ham, men hver eneste knirken i huset eller sidste øjebliks-raslen nedenunder fik hjertet til at hoppe i brystet på mig. ”Bare vær stille, okay?”

Han rakte ud med to prøvende fingre og rørte ved den gulnede krave, meget forsigtigt, som om han var bange for, at den ville smuldre og blive til støv.

”Blød,” sagde han; hans blik var blevet helt drømmende, og læberne var adskilte. Han stod så tæt på, at jeg kunne lugte den gammeldags brillantine, han brugte til at glatte sit hår med, en tung, syrenduftende parfume, som sammen med lugten af busterminal fra hans overfrakke og de bølger af kamfer, der strømmede ud af skabet, fik mig til at overveje, om det mon ikke ville føles nærmest behageligt at kaste op lige nu. ”Hvor meget gav han for den?”

”Det ved jeg ikke,” sagde jeg, selvom jeg havde hørt et helt fantastisk tal nævnt. DiMaggio-Monroe-forbindelsen var en betydelig besættelse for Walter og emnet for hans eget storværk, hans Wonder Boys, en uigennemtrængelig, syv hundrede sider lang kritisk ”læsning”, indtil videre uudgivet, af ægteskabet mellem Marilyn og Joe og dets ”funktion” i det, som Walter, når han var let til mode, holdt af at kalde ”den amerikanske mytopoetik”. I den korte, ulykkelige historie om jalousi, kærlighed, selvbedrag og sort uheld hævdede han, så vidt jeg forstod, at finde en typisk amerikansk fortælling om excesser og skuffelse, ”brylluppet som spektakulær antibegivenhed”; en allegori over Ægtemanden som Slåer og et afgørende bevis for det, han i en mindeværdig passage kaldte ”den amerikanske tendens til at se ethvert ægteskab som en krydsning mellem ta bubelagt eksogami og firmafusion”. ”Han fortæller aldrig Sara sandheden om, hvor meget han har betalt for sådan noget.”

Det interesserede ham. Jeg ønskede øjeblikkeligt, at jeg ikke havde sagt det.

”Du er rigtig gode venner med rektor, ikke?”

”Ret gode venner,” sagde jeg. ”Jeg er også venner med dr. Gaskell.”

”Det må du vel være, hvis du kender koden til klædeskabet, og han ikke har noget imod, at du, sådan, går rundt i deres sove værelse på den måde.”

”Netop,” sagde jeg og iagttog ham nøje efter tegn på, at han gjorde nar af mig. En dør smækkede et eller andet sted nedenunder, og det gav et sæt i os begge to, og vi smilede skævt til hinanden. Jeg spekulerede på, om smilet på mit ansigt havde set lige så falsk og tvungent ud som hans.

”Den føles så skrøbelig,” sagde han, da han vendte sig mod skabet igen, løftede taftjakkens venstre ærme med tre fingre og lod det falde. ”Den føles ikke virkelig. Mere som et kostume.”

”Måske føles alt, hvad en filmstjerne har på, som et kostume.”

”Hold da op, det var dybt,” sagde James og drillede mig; det var første gang, jeg kunne huske, at han havde gjort det. Jeg havde i det mindste en formodning om, at han drillede mig. ”Du burde ryge dig skæv noget oftere, professor Tripp.”

”Hvis du har tænkt dig at gøre nar af mig, Mr. Leer, så synes jeg, du burde begynde at kalde mig Grady,” sagde jeg. ”Eller Tripp.”

Min intention var blot at gengælde drillerierne lidt, men han tog mig meget alvorligt. Han rødmede og så ned på den spøgelsesagtige vifte, der stod prentet i gulvtæppets fibre.

”Tak,” sagde han. Derefter virkede det, som om han havde behov for at komme væk fra mig og fra klædeskabet, og han tog et skridt ind i soveværelset. Jeg var glad for at få en smule afstand mellem mig og hans hår. Han så sig omkring i Sara og Walters soveværelse, på det høje stukloft, den smørblanke gamle Biedermeier-kommode, de høje egetræsskabe med spejl døre, der havde mistet størstedelen af deres sølvoverflade, de tykke puder og hørdyner på den propre seng, der så hvid og glat og kold ud, som om den var blevet begravet i sne. ”Det er et rart hus. De må være ret velhavende, når de har alle de ting her.”

Walter Gaskells bedstefar havde engang ejet det meste af Manatee County i Florida, foruden ti aviser og en vindende væddeløbshest, men det fortalte jeg ikke James.

”De lider ingen nød,” sagde jeg. ”Er din familie velhavende?”

”Min?” sagde han og prikkede sig i brystet. ”Overhovedet ikke. Min far arbejdede på en mannequinfabrik. Det passer. Seitz Plastics. De lavede mannequiner til stormagasiner og udstillingshoveder til hatte og de der flade sexede ben, som man bruger til at sælge strømpebukser med. Men han er gået på pension nu. Nu forsøger han at opdrætte fisk i vores baghave. Nej, vi er virkelig fattige. Min mor var økonoma, inden hun døde. Somme tider arbejdede hun i en souvenirbutik.”

”Hvorhenne?” sagde jeg overrasket, for trods hans over frakke, der stank af fiasko, og de lurvede genbrugsjakkesæt, han gik i, havde han en rigmandsdrengs ansigt og manerer, og somme tider dukkede han op til undervisningen med et Hamilton-ur i guld med krokodilleskindsrem om håndleddet. ”Jeg tror ikke, jeg nogen sinde har været klar over, hvor du kommer fra.”

Han rystede på hovedet. ”Ingen steder,” sagde han. ”I nær heden af Scranton. Du har ikke hørt om det. Det hedder Carvel.”

”Jeg har ikke hørt om det,” sagde jeg, selvom jeg syntes, det lød svagt bekendt.

”Det er et hul,” sagde han. ”En mødding. Alle dér hader mig.”

”Men det er faktisk godt,” sagde jeg og forundredes over, hvor ung han lød, mens jeg med fortrydelse tænkte på den svundne tid, da jeg på samme måde havde troet, at jeg i mit ubestandige væsen forenede alt det, mine naboer i den lille by ved floden frygtede og hadede mest. Hvor havde det føltes godt, dengang, at være andre menneskers prügelknabe og ikke kun min egen! ”Nu har du en god grund til at skrive om dem.”

”Det har jeg faktisk allerede gjort,” sagde han. Han løftede den plettede lærredsrygsæk på sin skulder og bøjede hovedet ned mod den. Det var en af de her overskudsting fra de isra elske faldskærmssoldater med et bevinget, rødt gradstegn på flappen, som for omkring fem år siden havde slået an blandt mine studerende. ”Jeg er lige blevet færdig med en roman, som på en måde handler om alt det.”

”En roman,” sagde jeg. ”Gudfader, James, du er jo forbløffende. Du har allerede skrevet fem noveller i dette semester! Hvor lang tid tog den dig, en uge?”

”Fire måneder,” sagde han. ”Jeg begyndte på den derhjemme i løbet af juleferien. Den hedder Prinsgemalen. I bogen kalder jeg byen for Sylvania. Ligesom i filmen.”

”Hvilken film?”

”Prinsgemalen,” sagde han.

”Det burde jeg have vidst. Du skulle tage og lade mig læse den.”

Han rystede på hovedet. ”Nej. Du ville ikke kunne fordrage den. Den er ikke særlig god. Den er noget lort, prof – Grady. Tripp. Det ville være for pinligt.”

”Udmærket,” sagde jeg. I virkeligheden var tanken om at kravle gennem hundrede sider af James Leers fragmentariske stil ikke just tiltrækkende, og jeg var glad for, at han havde ladet mig slippe uden om mit automatiske tilbud om at læse hans bog. ”Jeg tror på, hvad du siger. Den er noget lort.” Jeg smilede til ham, men idet jeg sagde det, så jeg noget svømme ind i hans blik, og jeg holdt op med at smile. ”Hør, James, tag det roligt. Jeg mente det ikke. Så, kammerat, det var bare for sjov.”

Men James Leer var begyndt at græde. Han satte sig ned på Gaskell-parrets seng og lod rygsækken glide ned på gulvet. Han græd stille og holdt hænderne for ansigtet. En tåre faldt ned på hans gamle acetatsilkeslips og spredte sig i en langsom, takket cirkel. Jeg gik over og stillede mig ved siden af ham. Den var nu syv treoghalvtreds, ifølge uret på natbordet, og nedenunder kunne jeg høre Saras hæle klikke, mens hun styrtede omkring og slukkede lys, fandt sin taske, kiggede på sig selv en sidste gang i det vægspejl, der hang i foyeren. Et øjeblik efter hvinede fordøren på hængslerne og smækkede så, og nøglen blev drejet i låsen. James og jeg var alene i Gaskell-parrets hus. Jeg satte mig ned på sengen ved siden af ham.

”Jeg vil meget gerne kigge på din roman,” sagde jeg. ”Meget gerne.”

”Det er ikke det, professor Tripp,” sagde han, og hans stemme var næppe mere end en hvisken. Han tørrede øjnene med bagsiden af hånden. Der hang en perle af snot i et af hans næse bor, og han snusede den op. ”Undskyld.”

”Hvad er der i vejen, kammerat? Hør, jeg ved godt, at workshoppen var hård ved dig, det er min skyld, jeg …”

”Nej,” sagde han. ”Det er ikke det.”

”Jamen, hvad er det så?”

”Det ved jeg ikke,” sagde han med et suk. ”Måske er jeg bare deprimeret.” Han så op og vendte sine røde øjne mod skabet. ”Måske er det det at se den jakke, der tilhørte hende. Det er måske, fordi jeg synes, den ser, jeg ved ikke, virkeligt sørgelig ud, som den bare hænger der.”

”Den ser sørgelig ud,” sagde jeg. Udefra hørte jeg motoren i Saras bil begynde at snurre. Den var en af de få succesfulde tilkendegivelser af stil, hun formåede at komme med – en ribsrød Citroën DS23 cabriolet, som hun holdt af at trille rundt i på universitetets område med et polkaprikket tørklæde i hvid og rød om hovedet.

”Jeg har det særlig svært med den slags ting,” sagde han. ”Ting, der engang har tilhørt nogen. Som hænger i et skab.”

”Jeg ved, hvad du mener.” Jeg så for mig en række tomme kjoler, der hang i et skab ovenpå i et tilsodet, rødt murstenshus i Carvel, Pennsylvania.

Vi sad der et øjeblik, side om side på sengens kølige, hvide snedrive og så over på det sorte stykke taft, der hang i Walter Gaskells klædeskab, mens vi lyttede til den hviskende lyd af Saras dæk i indkørslens grus, da hun bakkede væk fra huset. Om et øjeblik ville hun dreje ud på gaden og undre sig over, hvorfor Happy Blackmores Galaxie stadig holdt mørk og forladt ved kantstenen.

”Min kone forlod mig i dag,” sagde jeg, lige så meget til mig selv som til James Leer.

”Det ved jeg,” sagde James Leer. ”Hannah fortalte mig det.”

”Så Hannah ved det?” Nu var det min tur til at skjule ansigtet i hænderne. ”Hun har vel set brevet.”

”Det har hun vel,” sagde James. ”Det virkede faktisk, som om hun var glad for det, hvis jeg skal være helt ærlig.”

”Hvad var hun?”

”Ikke … jeg mener, Hannah sagde nogle ting, som, nåja. Jeg havde ikke indtryk af, at, du ved, at hun og din kone egentlig brød sig om hinanden. Særlig meget. Jeg mener, faktisk lød det på mig, som om din kone nærmest hadede Hannah.”

”Det gjorde hun nok,” sagde jeg og huskede den knirkende tavshed, der havde strakt sig som en gletsjerarm hen over mit ægteskab, i dagene efter jeg havde inviteret Hannah til at leje vores kælder. ”Jeg ved vel i virkeligheden ikke særlig meget om, hvad der foregår i mit eget hjem.”

”Det er meget muligt,” sagde James, og der kom en snert af ironi ind i hans stemme. ”Vidste du, at Hannah Green er forelsket i dig?”

”Nej, det vidste jeg ikke,” sagde jeg og lod mig falde bagover i sengen. Det føltes så rart at lægge sig bagover og lukke øjnene på den måde, at jeg var bange for at blive liggende. Jeg satte mig op, for hurtigt, så en stjernetåge af diamanter samlede sig om mit hoved. Jeg vidste ikke, hvad jeg nu skulle sige. Det er jeg glad for? Så meget desto værre for hende?

”Det tror jeg i hvert fald,” sagde James. ”Hov, ved du, hvem jeg også glemte? Peg Entwhistle. Selvom hun bestemt ikke var nogen stor stjerne. Hun var kun med i én film, Thirteen Women fra 1932, og hun havde kun en lille rolle i den. Det var den eneste rolle, hun nogen sinde fik.”

”Og så?”

”Og så sprang hun ud fra ’Hollywoodland’-skiltet. Det var det, der stod før, du ved. Fra det andet d, tror jeg.”

”Den er god.” Skyen af stjerner havde spredt sig, men nu var jeg ude af stand til at klare hovedet for den tykke, blå smog, der var begyndt at forme sig inden i det, og syrenduften fra James’ hårolie var bare for meget. Jeg følte, at hvis jeg ikke rejste mig op med det samme og begyndte at bevæge mig, ville jeg besvime eller kaste op eller begge dele. Jeg følte mig svag i arme og ben og forsøgte at komme i tanke om, hvornår jeg sidst havde fået noget at spise. Jeg havde ikke spist ordentligt på det seneste, hvilket er et farligt tegn hos en mand med mit omfang og min volumen. ”Vi må hellere stikke af, James,” sagde jeg lettere panisk og tog fat i James’ fugleskræmselsarm. ”Lad os smutte.”

Jeg glemte, at jeg havde ladt døren til Walter Gaskells klædeskab stå vidåben og rejste mig og skyndte mig ud af værelset. Jeg slukkede soveværelseslyset bag mig og lod James Leer sidde alene i mørket for anden gang den dag. Idet jeg trådte ud på gangen, hørte jeg en lav, rumlende lyd, som fik alle hårene i min nakke til at rejse sig. Det var Doctor Dee. Sara havde lukket den ud af bryggersets fængsel, og den krøb sammen i gangen med maven mod gulvet, poterne strakt ud og den sorte læbe krænget tilbage fra dens gamle, gule tænder. Dens vilde øjne stirrede stift på den tomme luft ved siden af mig, mod en eller anden fjern, arktisk bjergtop.

”James?” sagde jeg. ”Gæt, hvem der er her. Hej, Doctor Dee. Hej, dit gamle møgdyr.”

Jeg trykkede mig flad mod gangens højre væg og forsøgte at snige mig forbi ham, men han angreb mig. Jeg gik i panik og mistede balancen, snublede over Doctor Dee og gav ham ved et uheld et hårdt spark i ribbenene. I næste øjeblik mærkede jeg et jag af smerte i foden et eller andet sted i nærheden af min ankel, og så faldt jeg tungt om på gulvet, Doctor Dee kom op at stå og stillede sig hen over mig med struben fyldt af en eneste lang, rullende stavelse.

”Væk med dig,” sagde jeg. Jeg var bange, men ikke så bange, at det ikke faldt mig ind, at det at dø ved at blive flået i stykker af en blind, gal hund havde en vis mytisk aura, som måske ville fungere godt i den del af Wonder Boys, hvor jeg havde tænkt mig, at Curtis Wonder, den ældste af de tre brødre, der var min bogs centrale figurer, skulle møde den skæbne, hans kolossale stolthed og skumle ugerninger havde gjort ham fortjent til. Jeg løftede næven, ligesom Curtis kunne have gjort det, og forsøgte faktisk at slå Doctor Dee, sådan som man ville slå bokseslag mod en anden mand, men han opfangede så at sige slaget med tænderne og arbejdede kæben rundt om kødet i min hånd.

Der lød et pludseligt, skarpt knald! som af en sten mod forruden på en bil. Doctor Dee hylede. Hans hale stod lige op i luften som et udråbstegn og snurrede rundt et par omgange på sit hængsel. Så faldt han omkuld hen over mine ben. Jeg kiggede op med ringen for ørerne og så James Leer, der stod halvt inde i skyggen af døråbningen med den kønne, lille, perlemorsbeklædte pistol i hånden. Jeg hev benene ud under Doctor Dee, og hunden landede med et blødt dump på gulvet. Jeg rullede min sok ned. Der sad fire skinnende røde huller i min fod på hver side af akillessenen.

”Jeg troede, du sagde, det var en legetøjspistol,” sagde jeg.

”Er den død? Bed den dig slemt?”

”Ikke så slemt.” Jeg trak sokken op og rejste mig op på knæene. Jeg lod forsigtigt hånden glide rundt om Doctor Dees hoved og hulede fingrene omkring spidsen af dens våde snude. Der var ingen antydning af åndedrag mod dem. ”Han er død,” sagde jeg og kom langsomt på benene. Jeg kunne mærke den første svage rislen af smerte i min ankel. ”For helvede, James. Du har slået rektors hund ihjel.”

”Jeg var nødt til det,” sagde han ulykkeligt. ”Var jeg ikke?”

”Kunne du ikke bare have trukket den væk fra mig?”

”Nej! Den bed dig! Jeg vidste ikke … jeg troede, at den …”

”Rolig,” sagde jeg og lagde en hånd på hans skulder. ”Okay. Ikke noget med at flippe ud.”

”Hvad skal vi gøre?”

”Vi må vel finde Sara og fortælle hende det,” sagde jeg, og ønsket om et sødt, giftigt glas bourbon kom snigende ind over mig som en tåge. ”Men først vil jeg lige vaske mig. Nej. Først giver du mig lige den der legetøjspistol.”

Jeg holdt hånden frem med håndfladen opad, og han lagde lydigt pistolen på den. Den var varm, og tungere end den så ud til.

”Tak,” sagde jeg. Jeg lod den glide ned i sidelommen på min blazer, og så hjalp han mig ud på badeværelset, hvor jeg vaskede bidsårene med skummende brintoverilte og fandt nogle plastre at sætte over dem. Så rullede jeg igen sokken op og hev buksebenet ned, og vi gik atter ud i gangen, hvor den kønne, gamle hund lå død.

”Jeg synes ikke, vi skal lade ham ligge der,” sagde jeg.

James sagde ikke noget. Han var så optaget af at regne konsekvenserne af sin handling ud, at jeg ikke tror, han i det øjeblik var i stand til at sige noget.

”Tag det roligt,” sagde jeg. ”Jeg siger til hende, at det var mig, der gjorde det. At det var selvforsvar. Kom så.”

Jeg knælede ved siden af Doctor Dee og lagde armene om dens tunge hoved. En mørkerød plet var ved at blive lilla i pelsen lige under dens højre øre, og der kom en stank af brændt hår fra den. James knælede og tog fat om hundens bagparti med et fortumlet, nærmest mildt udtryk i sit bløde ansigt.

”Der kom en lille snoet røgsky ud af skudhullet,” sagde James.

”Wauw,” sagde jeg. ”Det ville jeg ønske, jeg havde set.”

Så bar vi Doctor Dee ned ad trapperne og hen ad den endeløse indkørsel ud til gaden, hvor vi lagde den om bag i min bil, på sædet, ved siden af tubaen.

H

Da vi endelig ankom til foredraget, var begge universitetets store parkeringspladser fulde, og vi endte med at holde i en af de stille beboelsesgader i den modsatte ende af universitetets område end Thaw Hall, under en gammel bevoksning af bøgetræer for enden af en heldig undervisers indkørsel. Jeg slukkede motoren, og vi sad et øjeblik og lyttede til regnen, der faldt som bog fra træerne og spredtes over bilens kaleche.

”Det lyder kønt,” sagde James Leer. ”Det er ligesom at være inde i et telt.”

”Jeg har ikke lyst til at gøre det her,” sagde jeg, opfyldt af en pludselig længsel efter at ligge på ryggen i et lille telt og kigge op på Orion gennem netvinduet.

”Det behøver du heller ikke. Det er dumt af dig at fortælle hende, at det var dig, der gjorde det, professor Tripp. Jeg mener, det er jo løgn.” Han pillede ved de tråde, der var begyndt at trævle op langs kanten af hans lange, sorte frakke. ”Jeg er ligeglad med, hvad hun gør ved mig, hvis jeg skal være helt ærlig. Hun burde sikkert smide mig ud.”

”James,” sagde jeg og rystede på hovedet. ”Det var min skyld. Jeg skulle slet ikke have taget dig med derop.”

”Men du kendte koden,” sagde James og så forvirret ud.

”Det er rigtigt,” sagde jeg. ”Tænk over det et øjeblik.” Jeg så på uret. ”Eller det kan du ikke, for vi er sent på den.” Jeg greb om håndtaget og lænede mig mod døren. ”Kom, hjælp mig med at få ham om i bagagerummet.”

”Bagagerummet?”

”Ja, altså, jeg kommer sikkert til at skulle køre en mindre flok mennesker over til Hi-Hatten efter foredraget, kammerat. Der er ligesom ikke særlig god plads til mennesker med en tuba og en død hund på bagsædet.”

Jeg stod ud af bilen og lænede sædet fremover. Mine fingre var kolde, og jeg kunne mærke en meget svag em af varme omkring Doctor Dees krop, da jeg stak armene ind under den. Jeg løftede uden først at gå i knæ og få ekstra afsæt og mærkede en skarp, stikkende smerte i lænden. Min mund fyldtes af en stram eddikesmag af blod. James var nu stået ud af bilen, og han kom rundt for at hjælpe mig med at smide den stivnende, gamle vovse om i bagagerummet ved siden af Miss Sloviaks tasker. Vi skubbede liget så langt ind, vi kunne, ind under bagbrættet, indtil vi hørte en lyd som af en blyant, der går midt over, og hurtigt trak hænderne til os.

”Adr,” sagde James og tørrede hænderne af i sine frakkeskøder. Den beklædningsgenstand bar pletter efter alle slags onde tider, møgvejr og ulykke, men jeg spekulerede på, om den nogen sinde før var blevet brugt til at borttørre de usynlige udsondringer fra en død hund. Det var ikke umuligt, tænkte jeg.

”Og nu til tubaen,” sagde jeg.

”Det er et stort bagagerum,” sagde James, mens vi fik maset det gamle læderetui, der i så høj grad lignede et havmonsters sorte hjerte, derned. ”Der kan næsten uden problemer være en tuba, tre kufferter, en død hund og en rejsetaske dernede.”

”Det var præcis det, de sagde i reklamerne,” sagde jeg og rakte ud efter Crabtrees dragtpose. Jeg følte undersøgende på dens lommer et øjeblik, så lynede jeg den største af dem op. Til min overraskelse fandt jeg, at den var tom. Jeg mærkede efter nede i den næststørste lomme og så i en tredje og konstaterede, at de også var tomme. Så lagde jeg posen hen over den øvrige bagage og lynede det store rum i den op. Indeni lå der et par hvide kjoleskjorter, nogle skotskternede slips og to jakkesæt, som glimtede svagt i gadelygternes skær.

”De er ens,” sagde James, mens han løftede det øverste af jakkesættene og kiggede under det.

”Hvad er ens?”

”Hans jakkesæt. De er præcis magen til det, han har på nu.”

Han havde ret: Jakkesættene var begge toradede med spids revers, syet af samme type glatte, metalliske silke. Selvom det var svært at se, hvilken farve de havde, kunne man se, at de både lignede hinanden og det jakkesæt, han havde på. Jeg tænkte på Supermans skab oppe på Nordpolen, på hans række af skinnende dragter på vibraniumknager.

”Det synes jeg er mærkeligt,” sagde jeg og fandt det på en eller anden måde ynkværdigt. Jeg havde også altid syntes, at der var noget lettere ynkværdigt over Superman deroppe i En somhedens Fæstning.

”Han bryder sig åbenbart ikke om at skulle overveje, hvad han skal have på,” sagde James.

”Han bryder sig åbenbart ikke om at skulle huske at overveje det.” Jeg lynede dragtposen til og proppede den ned i bagagerummet igen. ”Kom nu, Crabtree,” sagde jeg, ”jeg ved, du har noget.” Jeg trak i håndtagene på rejsetasken, og den var så let, at den næsten fløj ud af hånden på mig, da den kom løs.

”Hvis tuba er det egentlig?” sagde James.

”Miss Sloviaks,” sagde jeg, dykkede hånden ned i tasken og håbede med en sær forsmag på rædsel, at den ikke var fuldstændig tom. Til min lettelse fandt jeg tre par boxershorts rullet sammen til små bolde, der trillede omkring som glaskugler nede i tasken. Pakket ind i en af disse bylter kunne jeg mærke noget hårdt, og mine fingre krøllede sig sammen om det. ”Nej, det er det faktisk ikke. Jeg ved ikke, hvem den tilhører.”

”Må jeg spørge dig om noget om hende?” sagde James.

”Hun er transvestit,” sagde jeg og fremdrog noget, der viste sig at være en flaske Jack Daniel’s i flystørrelse. ”Halløj. Hvad siger du så?”

”Jeg kan ikke lide whisky,” sagde James. ”Nå. Sådan. Er … er din ven Crabtree … er han … bøsse?”

”Jeg kan heller ikke lide whisky,” sagde jeg og rakte ham flasken. ”Åbn den. Det meste af tiden er han, James. Hav tålmodighed med mig. Jeg tager endnu et dyk ned til vraget.” Jeg stak hånden ned i rejsetasken igen og fiskede et andet par sammenrullede boxershorts frem. ”Noget af tiden er han ikke. Jamen du godeste. Hvad har vi her?”

Inden i den anden rulle undertøj lå der et lille medicinglas med piller.

”Ingen mærkat,” sagde jeg og undersøgte glasset udenpå.

”Hvad tror du, det er?”

”Det ligner min gamle ven hr. Kodein. Det vil gøre min ankel godt,” sagde jeg og rystede et par tykke, hvide piller ud i håndfladen, hver af dem mærket med et lillebitte tretal. ”Tag en.”

”Nej tak,” sagde han. ”Jeg har det fint uden.”

”Nå ja,” sagde jeg. ”Det var derfor, du stod derude i Sara og Walter Gaskells baghave og prøvede at beslutte, om du skulle tage livet af dig selv eller ej. Ikke sandt, kammerat?”

Han sagde ikke noget. Et vindstød blæste en håndfuld regn ned fra træerne, og den plaskede ind i ansigterne på os. Klokken ovre i Mellon-kampanilen ringede kvarterslaget, og jeg tænkte på Emily, hvis far Irving Warshaw havde været den unge metallurg, der engang sidst i fyrrerne havde fået til opgave at støbe stålklokken. En eksperimentel og senere miskrediteret metode var blevet taget i anvendelse i fremstillingen af klokken, hvilket gjorde, at den ringede med en tone, der var falsk og en anelse sorgfuld, noget som normalt mindede mig om gamle Irv, for hvem jeg havde været en konstant kilde til skuffelse.

”Jeg er ked af, at jeg sagde det, jeg gjorde, James.” Jeg tog flasken fra ham og skruede låget af. Jeg kylede en af kodeinpillerne i munden som en M&M’s og slugte den med en slurk Jack Daniel’s. Whiskyen smagte som bjørnebøffer og flodslam og kødet fra et egetræ. Jeg tog endnu en slurk, fordi det smagte så godt. ”Jeg har ikke drukket sådan noget her i fire år,” sagde jeg.

”Giv mig den,” sagde James og bed sig i læben i vrede og ængstelse og et barnligt begær efter at tvinge sig selv til at være en mand. Jeg rakte ham pillen og den mørke, lille flaske. Jeg vidste, at det var uansvarligt af mig, men længere gik mine tanker ikke. Jeg sagde til mig selv, at han næppe kunne få det værre, end han allerede havde det, og jeg sagde nok også til mig selv, at jeg var lidt ligeglad. Han tog et langt, nonchalant drag af flasken og spyttede et halvt sekund senere hele mundfulden ud.

”Tag det roligt,” sagde jeg. Jeg pillede den gennemblødte pille af mit jakkerevers og gav ham den tilbage. ”Her. Hvorfor prøver du ikke den en gang til?”

Denne gang havde han større held med sig. Han rynkede brynene.

”Det smager som skopudsemiddel til korduansko,” sagde han og rakte ud efter flasken igen. ”En slurk til.”

”Der er ikke mere,” sagde jeg og rystede demonstrativt flasken. ”Den slags indeholder ikke særlig meget.”

”Kig i den anden underbuksebold.”

”Godt tænkt.” I det sidste par boxershorts lå endnu en lille falske bourbon. ”Halløj,” sagde jeg. ”Den er jeg bange for, at vi også er nødt til at konfiskere.”

James smilede. ”Ja, det er jeg bange for,” sagde han.

Vi løb plaskende gennem vandpytterne hele vejen over til Thaw Hall, mens vi rakte den lille flaske frem og tilbage mellem os, undgik en gruppe unge kvinder, der gloede olmt efter os, og da vi nåede bygningen og brasede leende ind i den høj loftede, forgyldte lobby, så James Leer begejstret ud. Hans kin der var røde, og hans øjne var fulde af vand fra vinden i hans ansigt. Mens jeg stod helt foroverbøjet ved de lukkede døre ind til auditoriet og forsøgte at få vejret igen, mærkede jeg ham lægge en beroligende hånd på min ryg.

”Løb jeg mærkeligt?” sagde jeg.

”Lidt. Gør det ondt i din ankel?”

Jeg nikkede. ”Men det holder op om nogle minutter. Hvordan har du det?”

”Udmærket,” sagde han. Han tørrede næsen af med bagsiden af hånden, og jeg så, at han forsøgte at lade være med at smile. ”Jeg er vel egentlig meget glad for, at jeg ikke begik selvmord tidligere i aftes.”

Jeg rejste mig, lagde hånden på hans skulder og rakte med min anden hånd ud for at åbne døren.

”Hvad mere kan man forlange?” sagde jeg.

H

Thaw Hall havde tjent som en forberedende øvelse for de arkitekter, der senere byggede den hedengangne Syria Mosque. Indvendig var den udsmykket med sfinkser, kartoucher og skarabæer, og lobbyen og auditoriet var ikke andet end spidse buer, slanke søjler og en sammenvokset masse af arabesker. Siddepladserne og logerne var bygget op omkring scenen i en slags doven oval, præcis som i den hedengangne, begrædte koncertsal, der var bare meget færre af dem – af siddepladserne, mener jeg – og selve scenen var mindre end den i Syria Mosque. Stedet havde plads til omkring fem hundrede mennesker på orkesterpladserne og halvtreds mere oppe ovenover, og da vi endelig nåede frem, var hver eneste af de blodrøde fløjlssiddepladser optaget, og dørhængslernes knirken fik hvert eneste af de fem hundrede hoveder til at dreje sig. Der var blevet sat nogle klapstole op nede bagerst i midtergangen, og James Leer og jeg tog et par stykker og satte os på dem.

Vi var ikke gået glip af så meget; den alfeagtige gamle romanforfatter, opdagede jeg senere, havde indledt sit foredrag med at læse et længere uddrag fra Den hemmelige rejsekammerat, og det tog mig ikke lang tid at finde den røde tråd i hans argumentation, som var, at han – I ved, hvem det er, jeg mener, men lad os bare kalde ham Q. – i løbet af sit forfatterliv var blevet sin egen dobbeltgænger, en ondsindet skygge, som boede inde i spejlene og under gulvbrædderne og bag gardinerne i hans eget liv og hjemsøgte alle Q.’s forhold til andre mennesker og al hans samkvem med verden; et væsen, der var uberørt af tragedier, ligeglad med andres følelser, fuld af uvilje mod andre menneskelige aktiviteter end opsyn og erindring. Kun en enkelt gang imellem, sagde Q., handlede hans hemmelige rejsekammerat – der så at sige tog magten over sin uvillige fangevogter og tog sin dobbeltgængers plads længe nok til at sige eller gøre noget uklogt eller forkasteligt og på den måde sikre sig, at menneskelig ulykke, den vedvarende genstand for Den Anden Q.’s overvågning og temaet for alle hans erindringer, fortsatte med uformindsket styrke i Q.’s liv. Og ellers ville der selvfølgelig ikke være noget at skrive om. ”Jeg giver ham skylden for det hele,” erklærede den sirlige lille mand til sine tilhøreres åbenlyse begejstring, ”for det frygtelige rod, som jeg har gjort mit liv til.”

Det forekom mig, at Q. talte om de træk, der kendetegnede midnatssygen; den begyndte med en simpel følelse af manglende forbindelse med andre mennesker, en manglende evne til at ”passe ind”, som på ingen måde var særegen for forfattere, en fornemmelse af misundelse og af uoverstigelig afstand, svarende til, hvad en person, der kaster sig hvileløst frem og tilbage på puden, føler i en verden fuld af sovende. Men meget hurtigt skete der dog det med midnatssygen, at man rent faktisk begyndte at tørste efter denne følelse af adskillelse, at dyrke og endda blomstre i den. Man skubbede sig selv længere og længere og længere væk, indtil man en sort dag vågnede op og opdagede, at man selv var blevet hovedgenstanden for sit eget fjendtlige blik.

Der var meget i Q.’s argumentation, jeg kunne være enig med ham i – men jeg opdagede snart, at jeg havde mere end vanskeligt ved at koncentrere mig om hans ord. Sporene efter Doctor Dees tænder i min ankel var blevet sløvet til en svag pulserende smerte af kodeinen, men samtidig var alting blevet udvisket i kanterne. Jeg kunne mærke mit hjertes maskineri arbejde i brystet, og jeg havde en skærende kodeinkrampe i maven. Jeg var fuld efter fem slurke Jack Daniel’s og en voldsom dosis ilt fra vores løbetur hen over universitetsområdet, og alle de skinnende ting omkring mig, lysene på scenen, de forgyldte væglampetter, bagsiden af Hannah Greens gyldne hoved syv rækker fra mig, den gigantiske krystallysekrone, der hang oppe over tilhørerne i den tyndeste tynde kæde, syntes ligesom gadelygter i tåge at være indhyllet i blege, blafrende glorier. Men så snart jeg formåede at fokusere på dem, forsvandt glorierne. Jeg kunne lugte noget fugtigt og på en eller anden måde nostalgisk i luften i Thaw Hall, støv og silke og en eller anden fortærende organismes arbejde – mugne balkjoler, ældgammelt babytøj, det falmede flag med otteogfyrre stjerner på, som min bedstemor gemte i en skibskuffert under bagtrappen og lod blafre fra verandaen på McClelland Hotel den fjerde juli. Jeg lænede mig tilbage i stolen og foldede hænderne over maven. Den varme kodeinsmerte, der fandtes derinde, føltes trist og passende. Jeg bekymrede mig ikke om den mikroskopiske zygote, der trillede som en satellit gennem Saras livmoders stjernebestrøede kuppelrum, eller om det ægteskab, der var ved at gå i opløsning omkring mig, eller om Crabtrees karriere, der var ved at køre af sporet, eller om det døde dyr, der var ved at blive stift i bagagerummet på min bil, og først og fremmest tænkte jeg ikke på Wonder Boys. Jeg så Hannah Green nikke med hovedet, stoppe en lok hår om bag højre øre og med en gestus, jeg kendte godt, løfte knæet op mod panden og lade hænderne glide ned i sin støvle for at give sin sok et skarpt ryk opad. Jeg tilbragte ti lyksalige minutter uden en eneste tanke i hovedet.

Så lo James Leer højt af en eller anden privat åndrighed, som var boblet op fra hans hjernes dyb. Folk vendte sig og stirrede olmt på ham. Han tog hånden op for munden, dukkede hovedet og så op på mig med et ansigt, der var lige så rødt som Hannah Greens støvler. Jeg trak på skuldrene. Alle de mennesker, som havde vendt sig for at stirre på James, vendte nu igen blikket mod podiet, alle undtagen en. Terry Crabtree sad tre pladser fra Hannah med Miss Sloviak og Walter Gaskell mellem sig og hende, og han holdt blikket rettet mod James Leer et se kund eller to længere. Så kiggede han over på mig, blinkede en enkelt gang og arrangerede sit flittige, lille ansigt i et legende udtryk, der skulle betyde noget i retning af: Hvad har I to gang i deromme? Og uden egentlig at ville det sendte jeg ham en irriteret panderynken, der betød noget i retning af: Lad os være i fred. Crabtree så forbløffet ud og vendte sig hurtigt om.

Sløret fra en kodeinpåvirket tilstand spredes nemt; lige med et, i efterdønningerne af Leers skøre latterudbrud sad jeg og gennemgik et særligt vanskeligt sted i romanen i hovedet for gang nummer tusind og treoghalvfjerds, ligesom en sindssyg abe i et bur i zoologisk have, der lader fingrene løbe frem og tilbage over sit hjems jerntremmer. Det var en scene, der fandt sted umiddelbart inden de fem ulyksalige afslutninger, jeg havde forsøgt mig med i løbet af den seneste måned, i hvilken Johnny Wonder, den yngste af mine tre fortabte og prægtige brødre, køber en Rambler American 1955 af en biperson ved navn Bubby Zrzavy, der er gammel og prøvet i det amerikanske forsvars LSD-eksperimenter. Jeg havde i ugevis forsøgt at bibringe denne erhvervelse en endelighedens orgeltorden og en fornemmelse af en løsning, men det var et uomgængeligt vendepunkt i bogen: Det var meningen, at det var i den bil, som den gale Bubby Z. havde bygget over en periode på ti år helt inde fra chassiset i overensstemmelse med sine forstyrrede neuroners kryptiske automekanik, at Johnny Wonder ville tage ud på den rejse tværs gennem landet, fra hvilken han ville vende tilbage sammen med Valerie Sweet, pigen fra Pablo Verdes, der ville lede familien Wonder mod dens undergang. At jeg havde skrevet så meget allerede uden overhovedet at være nået til Va lerie Sweet var en af de ting, der havde gjort det så svært for mig at tvinge bogen til nogen form for konklusion. Jeg længtes brændende efter Valerie Sweet. Jeg havde det, som om jeg hele mit liv havde skrevet for at nå til den side, hvor hendes billige, lyserøde solbriller for første gang dukkede op. Ved tanken om at give afkald på hende – da min indespærrede abehjerne endnu en gang vendte tilbage til det uløselige spørgsmål om, hvordan jeg kunne få mig hevet op af den syvårssump, jeg var kommet ud i – var det, som om den energi, der flød ind i Thaw Hall, pludselig svandt bort. Så passerede et blændende glimt af statisk elektricitet som regn hen over mine øjne, jeg mærkede et blodigt pust af indersiden af min næse, og en bitter skakt af syre steg op fra min mave.

”Jeg er nødt til at komme ud herfra,” hviskede jeg til James Leer. ”Jeg skal kaste op.”

Jeg rejste mig og masede mig ud gennem dørene til lobbyen. Den var tom, bortset fra et par unge mennesker – hvoraf jeg svagt genkendte den ene – der stod og hang op ad hoveddørene, som de holdt åbne med deres kroppe, mens de røg og blæste deres kedsomheds røg ud i aftenen. Jeg nikkede til dem og skyndte mig så over mod herretoilettet, idet jeg bevægede mig så hurtigt, jeg kunne, uden at ligne en mand, som skulle brække sig og forsøgte ikke at gøre det på gulvtæppet. Pustet af statisk elektricitet, eksplosionen af rødt blod i min næse, kvalmen, ingen af disse symptomer var nye for mig. De var kommet over mig på sære tidspunkter i løbet af den seneste måned eller deromkring sammen med en ledsagende følelse af mærkelig opstemthed, en fornemmelse af vægtløshed, af at jeg banede mig vej hen over en swimmingpools flimrende net af solskin. Jeg kiggede tilbage på de unge ovre ved døren og genkendte på hans spidse hageskæg en af mine tidligere studerende, en jævnt talentfuld ung forfatter med et chokeret ansigtsudtryk, som skrev paranoid Hunter S. Thompson’sk narkojazz, og som en eftermiddag sidste år var kommet forbi mit kontor for med det uskyldige hjertes ægte ubarmhjertighed at fortælle mig, at han følte, at college snød ham ved at tage penge for at sende ham til skriveundervisning hos et pseudo-Faulkner’sk nul som mig. Så vendte gangen ud til toiletterne sig på siden for mig, og jeg følte mig så feberagtig, at jeg var nødt til at lægge kinden mod den åh så kølige væg.

Da jeg kom til mig selv, lå jeg på ryggen med noget under hovedet og Sara Gaskell knælende ned over mig med en let hånd på min pande. Den pude, hun havde formet til mit hoved, føltes blød udenpå, men inde i midten lå der noget, som var hårdt som sten.

”Grady?” sagde hun med ubekymret stemme, som om hun blot forsøgte at henlede min opmærksomhed på en interessant artikel i avisen. ”Er du her stadig?”

”Hej,” sagde jeg. ”Det tror jeg.”

”Hvad skete der, min ven?” Hendes øjne fór fra den ene side af mit ansigt til den anden, og hun slikkede sig om læberne, og jeg så, at jeg trods hendes ubekymrede tone havde givet hende en forskrækkelse. ”Ikke endnu et af disse svimmelhedsanfald?”

”På en måde. Jeg ved det ikke.” Din hund er død. ”Jeg tror, jeg har det fint nu.”

”Synes du, jeg skal køre dig på skadestuen?”

”Det er ikke nødvendigt,” sagde jeg. ”Er arrangementet forbi?”

”Ikke endnu. Jeg så dig gå, og jeg … jeg tænkte …” Hun vred hænderne lidt, som om de var kolde. ”Grady …”

Inden hun kunne sige, hvad det end var for en vanskelig ting, hun havde tænkt sig at sige mig, satte jeg mig op og kysse de hende. Hendes læber var sprukne og glatte af læbestift. Vo res tænder rørte ved hinanden. Hendes fingres spillen op langs min nakke var kold som regn. Efter et øjeblik skiltes vi ad, og jeg så på hendes ansigt, der var fregnet og blegt og fuldt af det udtryk af skuffelse, som ofte hjemsøger rødhårede kvinders vanskelige ansigter. Lidt efter kyssede vi igen, og jeg skælvede, da hendes fingerspidser løb som regndråber ned ad min nakke. Jeg lod mine hænder glide ind under ryggen på hendes kjole.

”Grady …” Hun slap mig og trak sig væk og rystede sig. Hun tog en dyb indånding. Jeg kunne mærke hende fysisk minde sig selv om en beslutning, hun tidligere havde taget, et løfte om ikke at lade mig kysse hendes tvivl bort. ”Jeg ved godt, at i aften er en frygtelig aften at skulle forsøge at håndtere den slags ting, som vi er nødt til at håndtere her, min skat, men jeg …”

”Jeg har noget, jeg skal sige til dig,” sagde jeg. ”Noget svært.”

”Rejs dig,” sagde hun med sin mest rektoragtige stemme som en øjeblikkelig reaktion på den tone af frygt, der var krøbet ind i min stemme. ”Jeg er for gammel til al denne her rullen rundt på gulvet.” Hun rejste sig en smule vaklende på sine høje hæle, rykkede ned i sømmen på sin sorte kjole og rakte en hånd frem mod mig. Jeg lod hende hive mig op at stå. Hendes vielsesring var som en kold gnist mod min håndflade.

Sara slap min hånd og kiggede sig over skulderen. Der kom ikke nogen. Hun vendte sig mod mig igen og forsøgte at gøre sit ansigt udtryksløst, som om jeg var collegets revisionschef, der netop skulle til at fortælle dårligt nyt om den økonomiske situation. ”Hvad er det? Nej, vent lidt.” Hun hev en pakke Merit-cigaretter op af den taske, hun somme tider gik med ved officielle lejligheder. Det var en prangende sag med sølvperler på, ikke større end tyve cigaretter og en læbestift, en gave fra hendes far til hendes mor halvtreds år tidligere, og helt forkert ramt i forhold til begge kvinders personlighed. Saras normale håndtaske var en slags værktøjskasse i læder med messinghængelås, fyldt med regneark og lærebøger og en overfyldt nøglering så pigget og tung som en morgenstjerne. ”Jeg ved godt, hvad du vil sige.”

”Nej, det gør du ikke,” sagde jeg. Lige inden hun tændte sin cigaret, mente jeg at opfange et svagt pust af ulmende pot. De unge ude i lobbyen, tænkte jeg. Det duftede forfærdelig godt. ”Sara … ”

”Du elsker Emily,” sagde hun og så ned på tændstikkens rolige flamme. ”Det ved jeg. Du er nødt til at blive sammen med hende.”

”Jeg tror egentlig ikke, jeg har noget valg i den sag,” sagde jeg. ”Emily er gået fra mig.”

”Hun kommer tilbage.” Hun lod flammen brænde hele vejen ned til huden på sine fingre. ”Av. Det er derfor, jeg har tænkt mig … ikke at få det barn.”

”Ikke at få det,” sagde jeg og så hende fastholde sit kølige administratorblik, mens jeg ventede på at mærke den følelse af lettelse, som jeg vidste, at jeg burde føle.

”Jeg kan ikke. Det er umuligt.” Hun lod fingrene løbe gennem sit hår, og der kom et kortvarigt glimt fra hendes ring, som om det var selve hendes rødbrune hår, der glimtede. ”Mener du ikke også, at det er umuligt?”

”Jeg kan overhovedet ikke se, at det er muligt,” sagde jeg. Jeg rakte ud for at give hendes hånd et klem. ”Jeg ved, hvor hårdt det er … for dig at … miste denne mulighed.”

”Nej, du gør ej.” Hun flåede hånden til sig. ”Og til helvede med dig for at sige, at du gør. Og til helvede med dig for at sige …”

”Hvad, min pige?” sagde jeg, da hun ikke fortsatte. ”Til helvede med mig for at sige hvad?”

”For at sige, at du overhovedet ikke kan se, at det er muligt for mig at få det barn.” Hun så væk fra mig og så tilbage igen. ”For det er det, Grady. Eller det kunne det være.” Ude fra lobbyen kom en høj hvinen af hængsler og en pludselig mumlen fra mange mennesker. ”Han må være blevet færdig,” sagde hun og så på sit ur. Hun blæste en sky af røg ud for at skjule sit ansigt og løftede hånden for at børste den tåre væk, der hang fra en øjenvippe ved hendes venstre øje.”Vi må hellere gå.” Hun snøftede, en enkelt gang. ”Glem ikke din jakke.”

Sara knælede ned for at samle min gamle fløjlsblazer op, som hun havde taget af mig og foldet sammen som en pude til mit hoved. Da hun tog den op fra gulvet, var der noget, der faldt ud af en af lommerne og skramlende faldt til jorden, hvor det lå og skinnede som kølerfiguren på en gal mands Rambler.

”Hvis pistol er det?” sagde Sara.

”Den er ikke ægte,” sagde jeg og bøjede mig forover for at få fat i den før hende. Jeg var fristet til at proppe den i lommen, men jeg ville ikke have, hun skulle tro, at den var noget, der var betydningsfuldt nok til at skjule. Jeg holdt den i håndfladen et øjeblik og lod hende kigge godt på den. ”Det er en souvenir fra Baltimore.”

Hun rakte ud efter den, og jeg forsøgte at lukke hånden om den, men jeg var for langsom.

”Køn.” Hun lod spidsen af sin pegefinger løbe hen over perlemorshåndtaget. Hun holdt rundt om den lille pistol og lod fingeren glide ind gennem aftrækkerbøjlen. Hun løftede mundingen op til næsen. ”Hmm,” sagde hun og snusede. ”Den lugter virkelig af krudt.”

”Knaldhætter,” sagde jeg og rakte ud for at tage den fra hende.

Så rettede hun den mod mit bryst. Jeg vidste ikke, hvor mange patroner, der var i den, men der var ingen grund til at tro, at der ikke skulle være en til.

”Bang,” sagde Sara.

”Du fik mig,” sagde jeg, og så lod jeg mig falde ind i hende og indfangede hende i et udsmidergreb.

”Jeg elsker dig, Grady,” sagde hun et øjeblik efter.

”Jeg elsker også dig, min egen abekat,” sagde jeg, mens jeg afvæbnede hende ved at vride hendes tynde håndled om.

”Åh,” sagde en stemme bag os. ”Undskyld. Jeg skulle bare…”

Det var Miss Sloviak, der stod for enden af gangen og balan cerede på sine høje hæle med hånden på hoften. Hun var rød i ansigtet, men hendes kinder var stribede af mascara, og jeg kunne se, at det ikke var forlegenhedens rødme.

”Det er helt i orden,” sagde Sara. ”Hvad er der galt, min ven?”

”Det er din ven Terry Crabtree,” sagde Miss Sloviak og sendte mig et skarpt blik. Hun tog en dyb indånding og lod flere gange hurtigt fingrene løbe gennem sine sorte krøller på en måde, der slog mig som meget maskulin. ”Du må meget gerne køre mig hjem, hvis du ikke har noget imod det.”

”Med fornøjelse,” sagde jeg og begyndte at gå over mod hende. ”Sara, jeg mødes med jer andre senere oppe på Hatten.”

”Jeg følger jer ud til bilen,” sagde Sara.

”Det er faktisk noget af en tur,” sagde jeg. ”Jeg holder hele vejen ovre på Clive.”

”Jeg kunne godt bruge noget luft.”

Vi gik ud i lobbyen. Den var fuldstændig tom nu, bortset fra en svag duft af marihuanarøg i luften.

”Jeg skal bruge den ene af mine tasker,” sagde Miss Sloviak, mens vi gik ud fra Thaw Hall. ”Fra bagagerummet.”

”Skal du?” sagde jeg og så roligt på Sara. ”Okay.”

Der var et par døre, der smækkede hårdt nogle gange bag os, og jeg hørte en lav, nervøs kluklatter, som fra en, der forsøger at forholde sig roligt i en rutsjebane det sidste øjeblik inden det frie fald. James Leer kom ud fra auditoriet med armene bredt ud og lagt over Crabtrees skuldre til højre og til venstre over skuldrene på den unge mand med det spidse hageskæg, som var kommet forbi i kontortiden for at fortælle mig, at jeg var en plattenslager. De havde hver fat i en af James’ armhuler, som om han kunne kollapse, hvert øjeblik det skulle være, og de hviskede alle de sædvanlige opmuntrende og beroligende floskler. Selvom han så en smule kvalm ud, virkede det, som om han gik rimelig roligt, og jeg spekulerede på, om han mon ikke bare nød turen.

”Dørene larmede så meget!” udbrød han. Han så med åbenlys forbløffelse på, at hans fødder i deres sorte militærstøvler fulgte efter hinanden hen over gulvtæppet. ”Holddaop!”

Mens de to mænd styrede deres byrde over mod herretoilettet, kom Crabtree tilfældigt til at kigge over mod mig. Han løftede øjenbrynene og blinkede til mig. Selvom klokken kun var ni, havde han allerede været én gang rundt i det farmakologiske hjul, som han havde bundet sig til for aftenen, stjålet en tuba og fornærmet en transvestit, og nu var hans ledsagere med fryd og aplomb begyndt at br ække sig. Det var en rigtig Crabtree-aften.

”Det er så pinligt, det her! I var nødt til at bære mig ud!”

”Har han det skidt?” sagde jeg, idet de manøvrerede James forbi os.

”Han har det fint,” sagde Crabtree og vendte øjne. ”Han fortæller.”

”Vi skal ud på herretoilettet,” sagde James. ”Det er bare ikke sikkert, vi når det i tide.”

”Stakkels James,” sagde jeg og så efter dem, da de drejede ned ad gangen.

”Jeg ved ikke, hvad det er, I har givet ham,” sagde Miss Sloviak. ”Men jeg tror ikke, han har brug for mere af det.”

Sara rystede på hovedet. ”Terry Crabtree og James Leer,” sagde hun og slog mig hårdt på skulderen. ”Hvor det ligner dig at begå sådan en fejltagelse. Vent her.”

Hun gik efter dem, og jeg stod forlegen ved siden af Miss Sloviak i tredive sekunder, mens jeg iagttog hende tage irritable sug af en sort Nat Sherman og puste dem ud i lange, blå stråler.

”Jeg er ked af alt dette her.”

”Er du?”

”Det er bare omtrent den typiske WordFest-opførsel.”

”Intet under, at jeg aldrig har hørt om den før.”

En mindre byge af klapsalver rejste sig og blæste gennem auditoriet. Så sprang dørene op igen, og fem hundrede mennesker strømmede ud i lobbyen. De talte alle sammen om Q. og hans skurkagtige dobbeltgænger, hvor sidstnævnte åbenbart havde afsluttet foredraget med en lidet smigrende bemærkning om Pittsburghs samlede litterære præstationer ved at sammenligne dem med Luxembourgs og Tchads. Jeg vinkede til et par af mine fornærmede kollegaer og nikkede forsigtigt til Franconia Epps, en velhavende Fox Chapel-kvinde af en vis alder, som havde deltaget i WordFest-arrangementet de seneste seks år i håbet om at finde et forlag til en roman ved navn Sorte blomster, som hun hvert år som en anden Penelope trævlede op og vævede på ny i overensstemmelse med en håndfuld halvvejs interesserede redaktørers indbyrdes modstridende luner og antydninger, men som i hver inkarnation formåede at bibeholde sit overraskende, om end desværre ikke forsonende antal scener, som involverede velhavende Fox Chapel-kvinder af en vis alder og en hel mængde forskellige læderanordninger, kunstige, mandlige kønsorganer og villige poloheste med navne som Goliat og Store Jacques. En gruppe unge, litterære mænd omringede Miss Sloviak og mig, mens de alle sammen talte i munden på hinanden og slog ud efter hinanden med sammenrullede programmer og tog deres cigaretter frem. Nogle af dem var mine studerende, og de skulle til at inddrage os i deres samtale – de havde kig på Miss Sloviak – da de pludselig, som blev de berørt af en elektrisk stav, trak sig til side og gav plads til Sara Gaskell.

”Goddag, rektor.”

”Goddag, dr. Gaskell.”

”D’herrer,” sagde hun og nikkede køligt og rettede så de samme administrative og svagt nedladende grønne øjne mod mig. Hun havde smidt sine vaklende, høje hæle, og tasken med sølvperlerne var intetsteds at se.

”Han kastede op, men jeg tror, at han har det bedre nu,” sagde hun og så frastødt ud, både i almindelighed og over dette speci fik ke tilfælde. ”Hvilket han hverken kan takke dig eller din idiot af en ven for.”

”Det er jeg glad for at høre.”

”Af sted med dig, kør Antonia hjem. Jeg tager mig af Mr. Leer.”

”Okay.” Jeg lænede mig op ad døren og lukkede et voldsomt pust af kølig aprilluft ind. ”Sara,” sagde jeg og sænkede stemmen, så jeg næsten mimede ordene. ”Jeg nåede ikke at fortælle dig …”

”Senere,” sagde hun og skubbede mig blidt ud ad døren med sin højre fods bare tæer. ”Du kan fortælle mig det senere.”

”Det bliver jeg nødt til,” sagde jeg til Miss Sloviak, mens vi ilede gennem regnen tilbage til den grønne del af universitetsområdet, hvor jeg havde efterladt bilen. Luften var varm og duftede af syrener, og da vi løb, var det vanskeligt ikke at høre Miss Sloviaks høje hæles klapren som selve sindbilledet på romantisk hastværk. Da vi nåede tilbage til bilen, stod hun ved siden af mig ved bagagerummet, og hendes øjne blev meget store, da jeg løftede klappen.

”Jeg havde et lille uheld,” sagde jeg. ”Jeg ved godt, at det ser temmelig skidt ud.”

”Hør her,” sagde Miss Sloviak, mens hun flåede sin ponyskindskuffert fri af Doctor Dees stive halebørste, ”det eneste, jeg … adr! … det eneste, jeg har lyst til, er at komme hjem og aldrig se nogen af jer forfattere igen, okay?”

”Jeg ved, hvordan du har det,” sagde jeg og kiggede trist ned på det, der var tilbage af Doctor Dee.

”Stakkels dyr,” sagde Miss Sloviak et øjeblik senere. Hun satte sin taske på kanten af bagagerummet, trak den ud af plastikovertrækket og lynede den op. ”Men han gav mig nu lidt myrekryb med de øjne.”

”Sara ved det ikke endnu,” sagde jeg. ”Jeg kunne ikke sige det til hende.”

”Nå, men du skal ikke bekymre dig om mig,” sagde Miss Sloviak, idet hun tog sine lange, sorte krøller af og lagde dem ned i rejsetasken med et kærligt udtryk af fortrydelse i ansigtet, som en violinist, der lægger sit instrument væk for natten. ”Jeg skal nok lade være med at sige noget.”

H

Historien lyder, at jeg diede for begærligt ved min mors bryst og fik en byld til at blomstre i hendes venstre brystvortes bløde kød. Min bedstemor, der dengang var et mindre venligt menneske, end hun blev senere, var stærkt misbilligende, da min mor giftede sig som syttenårig, og hun formåede at bibringe sin datter en stærk følelse af ikke at være i stand til at tage sig godt nok af mig: At hendes bryst ikke formåede at klare mine spæde læbers iver, fyldte min mor med skam. Hun gik ikke til lægen så hurtigt, som hun burde have gjort. Da min far fandt hende liggende hen over tangenterne på hotellets klaver og fik hende på hospitalet, havde en stafylokokinfektion allerede spredt sig til hendes blod. Hun døde den 18. februar 1951, fem uger efter at have født mig, og derfor har jeg naturligvis ingen minder om hende. Jeg kan dog godt huske nogle enkelte ting om min far, George Tripp, også kaldet Lille George for at adskille ham fra min farfar, hans navnebror, fra hvem jeg efter sigende har arvet min Store George-krop og -lyster.

Lille George opnåede en beklagelig mængde berømmelse i vores del af staten, da han dræbte en ung mand, som ved siden af andre fremtidige præstationer skulle være blevet den første jødiske studerende, der tog en afsluttende eksamen fra Coxley College i dets firsårige historie. Min far var politibe tjent. Da han dræbte denne dygtige, unge mand, hvis far ejede Glucksbringers stormagasin på Pickman Street lidt nede ad gaden på den modsatte side af McClelland Hotel, troede han uden synderlig grund, skulle det vise sig, at han forsvarede sig mod en bevæbnet overfaldsmand. Han var vendt tilbage fra Korea uden den nederste tredjedel af sit højre ben og desuden, tror jeg, berøvet nogle få, altafgørende ekstremiteter fra sit åndelige legeme, og i efterspillet efter hans morderiske fejlskøn og derpå følgende selvmord var der mange spekulationer om, hvorvidt han overhovedet burde være blevet politibetjent. Han var gået ind i hæren med et ry for at være småskør og kom hjem midt i rygter om et psykisk sammenbrud. Men ligesom alle andre små byer havde vores by af nødvendighed en næsten uendelig evne til at tilgive sine borgere deres individuelle svagheder, og eftersom Store George havde været politimester i fyrre år, inden han blev ramt af en dødbringende blodprop ved pokerbordet i baglokalet til Alibi Tavern, fik min far lov til at bære en .38 og strejfe om i gaderne ved midnatstid, mens hviskende skygger plagede det yderste af hans synsfelt.

Jeg var næsten fire år gammel, da han tog sit eget liv, og de fleste af mine erindringer om ham er ikke andet end fragmenter og tilfældigt vraggods. Jeg kan huske, hvordan de rødblonde hår på hans årede håndled blev fanget i leddene på hans urrem, når den udvidede sig; en krøllet pakke af hans Pall Mall-cigaretter, der lå røde som ranunculus i vindueskarmen på hans soveværelse; den ringende lyd fra en golfbold, der landede klirrende i en porcelænstekop, når han stillede op til at putte tværs over hotellets brede forstue. Og jeg kan huske engang, da jeg hørte ham komme hjem fra arbejde. Som jeg sagde, havde han nattevagten, otte til fire, og kom hjem i nattens mørkeste time. Hver dag forsvandt min far ind bag døren til sit soveværelse, netop som jeg var ved at vågne, og dukkede op igen, netop som jeg var på vej i seng; hans usynlige kommen og gåen var lige så gådefuld for mig som sne eller synet af mit eget blod. Men en nat var jeg vågen og hørte den klingrende latter fra sølvklokken på hotellets fordør, bagtrappens sindige knirken, min fars vrede hosten, og derefter er det næste, jeg husker, at jeg stod i døren til Lille Georges soveværelse og iagttog ham, mens han klædte sig af. Over for mig selv og mine kærester lod jeg gerne, som om jeg, når jeg erindrede alt dette, genkaldte mig den nat, hvor min far tog sig af dage. Men sandheden er, at han havde været suspenderet – med løn – i to uger, da han kyssede sin tjenesterevolvers blå løb. Så jeg ved ikke, hvilken nat dette har været, eller hvorfor mindet om den har levet længere end noget andet. Måske var det den nat, min far skød David Glucksbringer. Måske glemmer man bare aldrig synet af sin far, der tager alt tøjet af.

Jeg kan se mig selv kigge ind gennem den halvåbne dør til hans soveværelse med kinden presset mod et hjørne af den kolde egetræskarm, mens jeg så på, at den store, blå mand, som boede på vores hotel, med sin højpuldede hat, de brede epauletter, det tunge, gyldne skilt, med patroner i bæltet og en stor, sort pistol, forvandlede sig til en anden person. Han tog hatten af og lagde den med bunden i vejret på kommoden. Nogle få tjavser tyndt, svedigt hår hang fast i læderstrimlen indvendig og fortsatte bagefter med at stå ret op på hovedet af ham og svaje som undersøiske planter. Han plaskede skødesløst whisky i et lille glas og hældte det så ned med den ene hånd, mens han knappede sin uniformsskjorte op og hev den af med den anden. Han satte sig ned på sengen og snørede sine blanke, sorte sko op og sparkede dem over i et hjørne af værelset. Da han rejste sig igen, så han mindre ud, mere skrøbelig og meget træt. Han trådte ud af sine bukser og afslørede den blegorange protese med dens svage antydning af tæer og dens indviklede system af læderremme. Derefter gik han over til so veværelsesvinduet, tror jeg, og stod et øjeblik og så på den øde topografi af frost på ruden, den tomme gade, mannequinerne, der var stillet op i deres små forårskjoler i Glucksbringers oplyste vinduer. Han trak sin ærmeløse undertrøje op over maven og hovedet, hev boxershortsene ned om anklerne og satte sig igen ned på sengen for at spænde den sære tingest af, som han havde i stedet for en fod. Så var der intet tilbage af ham at fjerne. Jeg var på en gang fascineret og forfærdet over den formindskende handling, han netop havde udført: Det var, som om jeg fik lov til at se den forkrøblede, tyndhårede, fedladne gnom, som boede inde i det frembrusende simulacrum, den store, tunge golem, jeg havde lært at kalde min far.

Jeg tænkte på dette, mens jeg kørte Miss Sloviak hjem til Bloomfield, østpå ad Baum Boulevard, og hun forvandlede sig til en mand. Hun tog en krukke koldcreme og en flaske neglelakfjerner op af en sort toilettaske i kufferten på sædet mellem os og satte dem på handskerummets åbne klap. Med en lang række vattotter tørrede hun makeuppen af sit ansigt og fjernede neglenes lyserøde rustning. Hun rakte op under sin kjole efter linningen i strømpebukserne og hev dem ned over sine glatte ben til fødderne. Så hev hun et par pressede Levi’s op af kufferten, foldede dem ud og lod dem med et vist besvær glide op under skørtet på sin sorte kjole, som hun så trak op over ho vedet og af. Hendes bh var af sort lycra, foret med et perlebesat bånd der, hvor skålene mødtes, og et par nydelige små udbulninger, der skulle ligne stive, kvindelige brystvorter; brystkassen under den var lille, men muskuløs, og uden hår. Hun tog en stribet trøje på, hvide sokker prydet med en polo hest og et par hvide Stan Smiths. Koldcremen og acetonen kom tilbage i toilettasken, og den sorte kjole, de sorte pumps og den luftige masse af strømpebukser blev foldet sammen og puttet ned i ponyskindstasken. Jeg var ked af, at jeg var nødt til at koncentrere mig om kørslen, for hendes præstation var imponerende. Hun havde sammensat sit mandlige jeg med samme præcision og hurtighed, som en snigmorder på film klikker delene af sin riffel sammen.

”Jeg hedder Tony,” sagde den tidligere Miss Sloviak, da vi drejede ind på Liberty Avenue. ”Nu hvor jeg er hjemme.”

”Hej med dig,” sagde jeg.

”Du virker ikke specielt overrasket.”

”Jeg har haft nogle problemer med min overraskelsesrefleks på det seneste,” sagde jeg.

”Vidste du, at jeg var drag-queen?”

Jeg overvejede det rigtige svar på det spørgsmål et øjeblik. Jeg overvejede den type svar, jeg håbede på i kølvandet på det bedrag, jeg selv praktiserede over for verden.

”Nej,” sagde jeg. ”Jeg troede, du var en smuk kvinde. Tony.”

Tony smilede. ”Det nærmer sig,” sagde han. ”Det er næste gade. Mathilda. Til venstre her. Og så til venstre igen ad Juniper.”

Vi holdt ind foran et lille toetages murstenshus, der lå tæt på, men ikke helt rørte ved naboerne, der var lys i kvistvinduet ovenpå, og en statue af Jomfru Maria stod på græsplænen foran huset. Den hellige Jomfru stod i læ under en slags buet, glat, hvid skal, der på indersiden var bemalet med alle stjernerne på himlen.

”Jeg ville ønske, jeg havde sådan en i min forhave,” sagde jeg. ”Det eneste, vi har, er en japansk billefanger.”

”Det er et gammelt badekar, hun står under,” sagde Tony. ”Den anden halvdel af det er gravet ned i jorden.”

”Smart,” sagde jeg. Motoren gik over i tomgang. En skygge trak gardinet fra i kvistvinduet og pressede sig ind mod ruden. ”Nå.”

”Ja.”

”Jamen, okay, Tony.”

”Okay, Grady.” Han rakte hånden frem mod mig, og jeg tog den. ”Farvel. Tak for turen.”

”Selv tak,” sagde jeg. ”Hør, du, Tony, jeg er ked af, hvis det … hvis tingene ikke … endte så godt. I aften.”

”Det gør ikke noget,” sagde han. ”Jeg burde egentlig have vidst bedre. Din ven Crabtree, han er bare ude efter, jeg ved ikke, noget nyt, eller sådan noget. Han samler på, hvad hedder det nu, specielle engangsknald. Må jeg lige?” Han drejede bakspejlet mod sig selv og undersøgte sit nøgne ansigt for makeup, for tilbageværende spor efter Miss Antonia Sloviak. Som så mange transvestitter var han langt smukkere som kvinde – som mand var hans næse høgeagtig, og hans øjne sad for tæt sammen – og han stirrede et øjeblik undrende på sit ansigts almindelighed. Han lod fingrene løbe gennem sit militærklippede, korte hår. Han kunne ikke have været ældre end enogtyve. ”Det er et problem, jeg ofte render ind i.”

”Han skriver sit navn i vand,” sagde jeg.

”En gang til?”

Det var en halvvejs beklagende frase – lånt fra John Keats’ gravsten – som Crabtree brugte til at beskrive sin egen og andres manglende evne til at udtrykke et litterært talent ved rent faktisk at skrive noget. Nogle af dem, sagde han, fortalte bare løgnehistorier, andre vævede fortællinger af deres livs knaster og troldeknuder og førte dem derefter igennem til deres løsning. Det havde altid været Crabtrees udvalgte genre – at tænke sig vej ind i en tiltrækkende katastrofe og derefter forsøge at tale sig ud af den igen uden at efterlade sig noget vidnesbyrd om eller resultat af sine anstrengelser andet end et ry for dumdristighed og en tynd sagsmappe hos politiet i Berkeley og New York.

”Det er faktisk sådan, han altid har gjort,” sagde jeg. ”Men nu …” Jeg lagde hænderne på rattet og rykkede det fra side til side. ”Jeg har en fornemmelse af, at han bare lidt lader som om i øjeblikket.”

”Fordi hans karriere ligger i ruiner, mener du?”

”Kors,” sagde jeg. Jeg klemte fast om rattet, som om vi var ved at slingre ned ad en isglat vej, og pressede foden mod bremsepedalen, selvom vi ikke bevægede os ud af stedet. ”Har han fortalt dig det?”

”Han sagde, at han ikke havde haft en succes i ti år, og at alle i New York synes, han er lidt af en joke,” sagde Tony. Han drejede spejlet tilbage mod mig, og mens han rodede med det, fik jeg et glimt af mit eget opsvulmede, søvnløse ansigt. ”Derefter var det svært ikke at have ondt af ham.”

”Men lige præcis det hjalp han dig nok også med, ikke sandt?”

”Han gjorde sit bedste.” Tony lagde en hånd på mit jakkeærme. Hans fingernegle var, selv uden lak, stadig ekstravagante og modbydelige. ”Jeg er sikker på, din bog er så god, at han vil kunne beholde sit arbejde.”

Jeg sagde ikke noget.

”Er den ikke?”

”Bestemt,” sagde jeg. ”Det er en perle.”

”Helt bestemt,” sagde han. ”Jeg er altså nødt til at gå nu.” Jeg nikkede. ”Er du okay?”

Vi hørte en raslen og en netdør, der smækkede, og vendte os mod huset. Lyset på verandaen var blevet tændt og skinnede gult og glorielignende i regnen, og jeg så en lille, hvidhåret mand stå og iagttage os fra det øverste trin med hånden løftet op til panden.

”Min far,” sagde Tony. ”Halløjsa!”

Et eller andet for ned ad trinene forbi statuen af Jomfruen, og så lød der en kradsende lyd mod døren i passagersiden og et skarpt, hvidt grin i vinduet.

”Shadow!” Han åbnede døren og slap en tyk, kulblå puddel ind, som virkede henrykt for at se Tony Sloviak igen. ”Hej, min pige!” Hunden kæmpede for at få først forpoterne og derefter bagpoterne op på Tonys skød og begyndte så at arbejde sin langsomme, lyserøde tunge hen over hans ansigt. Tony vendte ansigtet den ene og den anden vej, mens han lo og skubbede hende ned. ”Min hund,” sagde han.

”Så meget fattede jeg.”

”Nårh,” sagde han, ”er du min lille skat? Ja. Det er du. Det er du. Nårh, hvem er min … hov! Shadow!”

Hunden lod sig falde ned fra hans skød, løb ud af bilen igen og drejede brat af mod højre. I næste øjeblik hørte vi den ved bagenden af bilen, hvor den stod og tudede en lav, sorgfuld hundemelodi.

”Den har fundet Doctor Dee,” sagde jeg.

”Grady,” sagde Tony og slog hånden for munden. ”Mine andre tasker. Jeg er nødt til komme ned til dem.”

”Det er helt fint,” sagde jeg. Jeg slukkede motoren. ”Så længe du bare kommer op igen.”

Vi gik om til bagenden af bilen, mens vi nøje blev overvåget af Shadow og den spinkle, gamle mand på verandaen. Jeg smækkede låget til bagagerummet op.

”Sit, Shadow,” sagde Tony og sænkede hænderne som et seletøj om skuldrene på pudlen, sådan at den ikke kunne udføre sin tilsyneladende hensigt om at springe op i bagagerummet og vise Doctor Dee den sidste ære. ”Hey, Grady, hvad, øh, hvad skete der med den stakkels slædehund?”

”James Leer skød den,” sagde jeg, mens jeg trak den ternede håndkuffert op og satte den på jorden. ”Det var lidt en misforståelse.”

”Den knægt er helt forstyrret,” sagde Tony. ”Og når din ven Crabtree er færdig med ham, vil han være endnu mere forstyrret.”

Jeg fiskede Crabtrees tomme dragtpose op og smækkede låget til bagagerummet hårdt i.

”Jeg er ikke sikker på, at det er muligt,” sagde jeg, men jeg var ikke ærlig. Inderst inde troede jeg stadig på, at det var muligt at redde James Leer, selvom det ikke skulle være Terry Crabtree, der gjorde det – og hvis han kunne reddes, kunne han også altid gøres mere forstyrret.

”Så knægten går altså med pistol?”

”På en måde,” sagde jeg. Jeg tog dragtposen over i venstre hånd og rakte ned i sidelommen på min jakke efter den lille, blanke pistol. ”Han gik rundt med denne her. Hvis sandheden skal frem, så var der faktisk et tidspunkt i løbet af aftenen, hvor jeg tog ham i at rette den mod sig selv.”

”Må jeg se?” Tony holdt hånden frem. ”Mine brødre har fandme alle sammen noget, der minder om våbensamlinger, forstår du?” Jeg rakte den til ham. Shadow så med vag interesse på, at den passerede imellem os, idet den, som hunde gør, nærede en uvisnelig tro på, at hvad som helst muligvis kunne være noget spiseligt. ”Perlemorshåndtag. En toogtyver. Denne her slags har kun ét skud i sig, tror jeg.”

Jeg kastede et blik op på verandaen, men den gamle mand syntes at have opgivet sin ustadige søn og var gået ind i huset igen og havde slukket lyset på verandaen efter sig. Alle de andre lys i huset så også ud til at være blevet slukket. Jeg mente nu at kunne forstå, hvorfor Miss Sloviak hele aftenen havde været mindre end ivrig efter at komme hjem. Tony så op fra pistolen mellem sine fingre og rystede på hovedet.

”Det giver mening,” sagde han.

”Hvad mener du?”

”Jo, altså, fordi det her er den type pistol, som, du ved, sådan en som Bette Davis ville gå rundt med, ikke sandt? I sin perlebesatte taske?” Han smilede skævt. ”Jeg vil vædde på, at ham knægten ville være meget gladere, hvis han kunne være Bette Davis, der skød sig, i stedet for en eller anden kejtet lille dreng i en stinkende, gammel overfrakke.”

Tony lukkede fingrene om pistolen, og hans øjenlåg med de lange vipper blafrede to gange og lukkede sig så. Han førte forsigtigt pistolen op til læberne. Selvom jeg vidste, at pistolen var tom nu, blev jeg bange ved synet af det. For første gang gik det op for min potramte, gamle hjerne, at James Leer, min studerende, havde haft til hensigt at begå selvmord her til aften.

”Jeg må hellere gå,” sagde jeg. ”Jeg tror, jeg er nødt til at redde James Leer.”

Tony sænkede pistolen og skulle til at give mig den igen. Jeg skubbede hans hånd væk.

”Behold den. Jeg synes, den klæder dig.”

”Tak.” Han så op på husets mørke, tilskoddede facade og rynkede panden. ”Det kan jo være, jeg selv får brug for den.”

”Ha,” sagde jeg og famlede i jakkelommen efter bilnøglerne. Jeg vidste, at jeg havde haft dem i hånden et øjeblik eller to tidligere.

”Hør, ved du hvad, øh, Grady, måske ville jeg bare til at tage hjem, hvis jeg var dig,” sagde Tony, mens jeg kravlede ind i bi len igen. ”Jeg synes, du ser ud, som om du har brug for at redde dig selv.”

”Det er ikke nogen dårlig idé.” Jeg lukkede øjnene. Jeg så mig selv køre ind i indkørslen til vores vedbendklædte hus på Denniston Street, hænge min jakke på mæglersøjlen på vores trappe, lade mig falde baglæns ned i det duftende rod af tæpper og sengetøj på vores aldrig-redte seng. Så huskede jeg, at der ikke var noget, nogen, der ventede på mig derhjemme. Uden egentlig at have lyst til det åbnede jeg øjnene og nikkede en enkelt gang til Tony. Jeg begyndte at rulle vinduet op, stoppede så. ”Åh, for helvede, du,” sagde jeg. ”Hvad med den skide tuba?”

”Behold den,” sagde Tony. Han rakte ud og slog mig tre gange blidt på kinden, på samme måde som man ville klappe et spædbarns dirrende kind. ”Den klæder dig.”

”Mange tak,” sagde jeg og rullede vinduet op. Mens jeg kørte ud fra kantstenen og tilbage op ad Juniper Street, så jeg i bakspejlet, hvordan Tony Sloviak med sine tasker i hånden klatrede op ad den lange trappe til sin fars hus, forbi Jomfru Marias velsignende omfavnelse, mens hans lille, sorte hund nappede ham i hælene for hvert et skridt, han tog.

H

Crabtree og jeg havde opdaget Hi-Hatten sammen under et af hans første besøg i Pittsburgh i perioden mellem mit andet og tredje ægteskab – den sidste store æra i vores venskab, i vores vilde ungdom, inden stjernerne faldt ud af visse konstellationer, da verdens skove og øde jernbaneterræner og mørke gadehjørner stadig gemte på indianere og poetiske galninge og knivskarpe kvinder med øjne som tarotkortdronninger. Jeg var stadig monstrøs dengang, en Yeti, et Sumpuhyre, amerikansk litteraturs brølende Sasquatch. Jeg havde langt hår og tippede vægtskålen ved kluntede, men kontrollable hundrede og ti kilo. Jeg udfoldede frit min appetit med en ung mands vilde disciplin. Jeg bevægede mit store legeme hen over barernes gulve som en cubansk danser med en kniv i støvlen og en hibiscusblomst i panamahattens bånd.

Vi fandt Carl Franklins Hi-Hat, eller Hatten, som den kaldtes blandt stamkunderne i Hill District, strandet i en forladt blok på Central Avenue mellem en jødisk fiskehandlers tilsøm mede butikslokale og et medicinalvarefirma, hvis snavsede udstillingsvinduer dengang som nu fremviste en miniaturefamilie af hoved- og lemmeløse menneskelige torsoer klædt ud i bittesmå præcise efterligninger af brokbind. Ud til den store vej var der kun en branddør og et rustent skilt, hvorpå der stod franklins med svungne bogstaver; man kom ind gennem gyden omme bagved, hvor der var en parkeringsplads og en stor mand ved navn Clement, som stod der for at undersøge én nøje, vurdere ens personlighed og visitere én, hvis han troede, at man måske havde våben på sig. Han fremstod ikke som noget særligt rart menneske, første gang man mødte ham, og han blev aldrig venligere. Ejeren, Carl Franklin, var lokal – han var vokset op på Conkling Street nogle få gader derfra – og havde været trommeslager i bigbands og små jazzorkestre op gennem halvtredserne og tresserne, også i en af de sene Ellington-konstellationer, hvorefter han var kommet hjem og havde åbnet Hi-Hatten som en jazzklub med spisning i håb om at tiltrække et klientel med en vis klasse. Der stod et smukt, gammel Steinway-flygel derinde, der var en oplyst bar af glasbyggesten, og på væggene hang der stadig fotografier af Billy Eckstine, Ben Webster, Erroll Garner og Sarah Vaughan, men stedet havde for længst udviklet sig til et larmende R&B-sted med lyserød projektørbelysning, som lugtede af hårspray, spildt øl og barbecuesauce, og som appellerede til et småfor dækt, ikke særlig omgængeligt slæng af midaldrende, sorte mænd og deres etnisk forskelligartede, men ensartet pirrelige damebekendtskaber.

Jeg kan huske, at jeg i omkring tre måneder havde hængt og dinglet ulykkeligt fra det reb, der var mit nye liv som underviser på engelsk i Pittsburgh, jeg havde ingen venner, kedede mig og boede alene i en lillebitte lejlighed oven over en ukrainsk kaffebar på South Side, da Crabtree dukkede op klædt i en knælang læderpolitifrakke, med et frimærke Mickey Mouse-syre og seks tusind fem hundrede dollars i fratrædelsesgodtgørelse fra et modemagasin for herrer, som netop havde besluttet sig for at fyre deres litteraturredaktør og komme ud af den urentable, skønlitterære branche en gang for alle. Jeg var så glad for at se ham. Vi tog straks ud for at sondere barterrænet i min nye hjemby – Danny’s, Jimmy Post’s, The Wheel, alle sammen steder, der er borte nu – og endte på Hatten en lørdag aften, da Blue Roosters, som dengang var husorkester, blev ledsaget på scenen af en gennemrejsende Rufus Thomas. Vi var ikke bare fulde, men på det vildeste trip, og derfor var vores indledende bedømmelse af den modtagelse, vi fik på Hatten, og af underholdningsniveauet ikke særlig præcis – vi havde det indtryk, at alle på stedet elskede os, og som jeg husker det, mente vi også, at Rufus sang teksten til ”My Way” på melodien til ”Walkin’ the Dog”. På et vist tidspunkt i løbet af aftenen var der derudover en af stamkunderne, som fik voldsomme tæv ude i gyden og kom tumlende ind på Hatten igen med øret halvt revet af; Crabtree og jeg, som havde kastet fire portioner grillede spareribs i gabet, brugte så en gloende halv time på at kaste dem op igen ved at skiftes til at stå ind over kummen på herretoilettet. Vi var kommet der lige siden, hver gang Crabtree kom til byen.

Klokken var omkring halv elleve, da jeg trådte ind på Hatten og underkastede mig Clements røntgenblik. Jeg var glad for, at jeg havde tænkt på at give Tony den lille pistol; man sagde, at hvis man forsøgte at komme ind på Hatten med et våben skjult selv i det allerinderste hulrum i kroppen, ville Clement stadig gøre, hvad der skulle til, for at befri en for det. Husorkesteret holdt pause, og jukeboksen spillede Jimmie Rodgers. Jeg stod et øjeblik på den kile af børneaspirin-orange tæppe, som løb hele vejen rundt i loungen, og forsøgte at få et overblik. Der var gået nogle år siden mit seneste besøg, og tingene virkede, som om de var blevet ringere. Blændgulvet af krydsfiner kunne ses gennem tæppet, der var hullet af cigaretgløder og plettet alle vegne af væsker, hvis art jeg ikke havde lyst til at tænke over. Væggen af spejlglasklinker var hullet som et grimt smil med tomme pladser. Bag tribunen havde en eller anden skamferet det store vægmaleri, som forestillede ejeren, der sad og sang i vilden sky bag et enormt fort af et trommesæt. Hans trommestikker var nu begge to udstyret med er par behårede testikler, og han havde fået sig en Dali-moustache. Dansegulvet var fuldt af små fordybninger efter hæle. Jeg så mig omkring i forventning om at se et par borde omgivet af forfattere og WordFest-deltagere og en sky af lyserød røg, men der sad kun det sædvanlige slæng af stamkunder og så på mig med spottende eller mildt irriterede ansigtsudtryk. Jeg er ikke i tvivl om, at jeg så temmelig ubegavet ud.

Ude på gulvet stod et mindre antal par og dansede buckethead, barracuda og cold samoan til ”Baby What You Want Me to Do”s kedsommelige og ubønhørlige skure, og omkring midt i gruppen af dansende stod Hannah Green og Q., manden, som hjemsøgte sit eget liv. Hannah var en lidet yndefuld, men energisk danser, i stand til beundringsværdige bedrifter af hoftevrikkende løssluppenhed, men det bedste, man kunne sige om gamle Q., var, at han ikke gjorde sig nogen anstrengelser for at klynge sig til en eller anden gammeldags forestilling om værdighed. Det lyder fordømmende af mig at sige det, det ved jeg godt, men hans opmærksomhed syntes at være mindre optaget af hans egne bevægelser end af Hannah Greens brysters langsomme, lodrette mambo. Jeg vinkede til Hannah, som smilede til mig, og da jeg så mig omkring og trak overdrevent på skuldrene, pegede hun over til et bord i et fjernt hjørne, væk fra danserne, tribunen og alle de andre gæster. Ved dette bord sad Crabtree og James Leer bag en lang, vanvittig skyline af Iron City-ølflasker. James hang tilbagelænet i sin stol med hovedet lænet op ad væggen og øjnene lukket. Han så næsten ud, som om han sov. Hvad Crabtree angår, stirrede han væk fra eller forbi dem, der dansede, med et udtryk af lykkelig koncentration. Hans arm var strakt ud nedefter og væk fra hans krop i en svag vinkel, som om han skulle til at vælge et bolsje fra en skål. Men hans hånd var skjult. Den var forsvundet ind under bordet i umiddelbar nærhed af James Leers skød. Jeg sendte Hannah noget, der må have været et temmelig panikslagent blik, og hun blottede tænderne og spærrede øjnene op, sådan som man gør, når der kommer en ambulance hvinende forbi.

Jeg standsede en servitrice på vej over til bordet og bad hende om at hente et glas George Dickel til mig. Da jeg endelig nåede derover, var begge Crabtrees hænder synlige, og James sad mere eller mindre opret med blussende kinder. Den høje, lydefri pande, som havde fået mig til at tro, at han var fra et velhavende hjem, så feberagtig ud, og hans øjne var blanke af noget, der kunne have været enten eufori eller frygt.

”Hvordan har du det, James?” sagde jeg.

”Jeg er fuld,” sagde han og lød meget oprigtig. ”Undskyld, professor Tripp.”

Jeg satte mig ved siden af Crabtree, glad for ikke længere at stå op. Smerten i min ankel var ved at blive værre.

”Det er ikke noget problem, James,” sagde jeg og gav ham det samme beroligende smil, jeg allerede havde givet ham to gange før den dag; første gang, da hans historie blev hængt til slagtning i workshoppen, og anden gang, da jeg førte ham ind i Gaskell-parret soveværelse og sagde til ham, at alt var i orden. ”Alt er i orden.”

”Det er det i hvert fald,” sagde Crabtree. Han rakte mig sin ølflaske, der var halvt fuld, og jeg tippede den bagover og tog en lang, varm slurk. ”Jeg troede, vi havde mistet dig, Tripp.”

”Hvor er alle folk henne?” sagde jeg og satte den tomme flaske foran ham med et schwung, som om jeg lige havde udført et eller andet alkoholisk selskabstrick. ”Endte det med kun at blive jer fire?”

”Der kom ingen andre,” sagde Crabtree. ”Sara og hvad-er-det-nu-han-hedder, Walter, de sagde, at de først ville tage hjem og så møde os her. Men de besluttede sig åbenbart for at blive hjemme. Sætte sig til rette i sofaen med hunden.”

Jeg kastede et blik på James og forventede at se en smule skyldfølelse i hans ansigt, men han var for langt væk. Jeg tvivlede på, om han overhovedet kunne huske, hvad han havde gjort. Han begyndte at lukke ned igen, og hans hoved gled tilbage mod væggen.

”Er det bare øl?” sagde jeg og gav et ryk med hovedet i retning af ham.

”Hovedsageligt,” sagde Crabtree. ”Selvom jeg forstod, at I to gik på en mindre strandhugst i Crabtrees farmakopé.”

”Det er et stykke tid siden,” sagde jeg og rakte ned og trykkede fingrene mod bandagen på min ankel. ”Han burde ikke være påvirket af noget af det længere.”

”Nå, men I overså nogle flasker første gang,” sagde han. Han slog sig på lommen i sin dollargrønne jakke. ”Og James her var nysgerrig.” Han vendte sig for at iagttage den unge mand, idet hans læber skiltes og en lillebitte flag af spyt vajede fra mundvigen.

”Han er helt væk,” sagde jeg.

Vi sad et øjeblik og så på, hvordan James Leers brystkasse hævede og sænkede sig regelmæssigt inde bag hans tweedmønstrede skjorte. Det tynde, lille slips var gået halvvejs op og hang om hans hals som en halvvissen blomst. Crabtree duppede på båndet af spyt med hjørnet af en papirserviet, som om han tørrede et spædbarn om munden.

”Han har en bog,” sagde Crabtree. ”Jeg hører, at han har en roman.”

”Det ved jeg godt. Noget med en gemal. En prinsgemal.”

”Hvorfor har du ikke fortalt mig det?”

”Jeg har selv lige fundet ud af det i aften. Han går rundt med den i den der rygsæk.”

”Er han dygtig?”

”Nej,” sagde jeg. ”Ikke endnu.”

”Jeg vil gerne læse den,” sagde Crabtree. En fedtet lok hår var faldet ned over James Leers pande, og han rakte ud og børstede den væk.

”Helt ærligt, Crabtree.” Jeg sænkede stemmen. ”Lad være med det der.”

”Lad være med hvad?”

”Han er kun en dreng,” sagde jeg. ”Han er min studerende, for helvede. Jeg er ikke en gang sikker på, om han er …”

”Det er han,” sagde Crabtree. ”Tro mig.”

”Det tror jeg heller ikke, han er,” sagde jeg. ”Jeg tror, det er mere kompliceret end som så. Jeg vil gerne have, at du lader ham være i fred.”

”Virkelig?”

”Han er virkelig forstyrret lige nu, Crabtree.” Jeg sænkede stemmen helt til en hvisken. ”Jeg tror, han havde tænkt sig at gøre det af med sig selv i aften. Måske. Jeg ved det ikke. Men uanset hvad, så hænger tingene ikke helt sammen for ham. Han er et stort rod. Jeg tror ikke, han har brug for at få seksuel forvirring smidt oveni lige præcis nu.”

”Tværtimod,” sagde Crabtree. ”Det kunne være lige det, der skulle til. Hør, hvad er der galt, Grady?”

”Ikke noget,” sagde jeg. ”Hvad mener du?”

”Det så ud, som om du lige, sådan, jeg ved ikke, ømmede dig.”

”Nå,” sagde jeg. ”Det er min fod. Det gør helvedes ondt i min fod.”

”Din fod? Hvad er der galt med den?”

”Ikke noget,” sagde jeg. ”Jeg – jeg faldt bare.”

”Ja, du ser, sådan, du ved, nærmest lidt rystet ud,” sagde han. Hans øjne havde mistet deres feberskinnende Cortés-glans, og jeg mente at kunne se sand ømhed i dem for første gang hele den aften. Vores stole var skubbet tæt sammen, og han lænede sin skulder mod min. Jeg kunne stadig lugte Tonys parfume på hans kind. Servitricen kom hen med mit glas Dickel, og jeg nippede til det og mærkede den langsomme gift arbejde sig ind mod mit hjerte.

”Jeg kan godt lide den måde, hun danser på,” sagde Crabtree og kiggede hen over gulvet mod Hannah Green og Q. Det nummer, der var blevet bestilt, var ”Ride Your Pony” af Lee Dorsey. Et af de mange karakteristika, hvoraf man kunne se, at Hatten var et levn fra Pittsburgh-bulernes store, tabte tid, var dens telefonjukeboks. Der var ikke nogen rigtig boks, kun en mønttelefon, sort og tung som et gammelt dampstrygejern, placeret øverst på en søjle i den ene ende af dansegulvet. Fastgjort til denne telefon med et stykke ofte repareret ståltråd hang en krøllet, barbecueplettet spilleliste, maskinskrevet for en million år siden af en eller anden manisk alfabetist, hvorpå der optrådte over fem tusind numre, grupperet efter genre. Man valgte sine sange, smed mønterne i og førte en fuld, råbende samtale med en gammel slovensk dame, skjult et sted i Pittsburgh i en undergrundsbunker af sort vinyl. Få minutter senere kunne man høre sine sange. Ifølge Sara havde mange af byens barer på et tidspunkt været udstyret med sådan en, men nu var Hatten en af de sidste. ”Hun udviser en voldsom faraonisk påvirkning, ville jeg sige, i sine albuebevægelser. Med blot en antydning af Nuser i fødderne.”

”Hvor længe har hende og Q. været i gang?” sagde jeg.

”For længe for Q., tror jeg,” sagde Crabtree og rystede på hovedet. ”Se på ham.”

”Jeg ved det godt,” sagde jeg. ”Stakkels mand.”

Jeg forsøgte at ignorere de krybende vedbendfingre af begær efter Hannah Gren, der kravlede op ad min rygrad, når jeg så hende danse.

”Hov,” sagde Crabtree, ”se lige fyren der.”

Han pegede på et bord helt henne ved dansegulvet.

”Hvem? Men dog!” Jeg smilede. ”Ham med hårskulpturen.”

Han var en lille mand med finttegnede kindben og en forbløffende, strålende, højt opsat frisure, en sort tidevandsbølge, der tårnede sig op oven på hovedet. Mange af forgangne tiders fantastiske håropsætninger, havde jeg opdaget, overlevede stadig i isolerede lommer af Pittsburgh. Fyren var desuden iført et kunstfærdigt dekoreret velourtræningssæt, snorebesat og broderet med gyldne og højrøde bånd, og han dampede på en lang, tynd cigar. Hans hænder var for store til resten af ham, og man kunne se skinnende lyserøde spor efter en eller anden gammel skade som rynker i højre side af hans ansigt.

”Han er bokser,” sagde jeg. ”Fluevægt.”

”Han er jockey,” sagde Crabtree. ”Han hedder, øh, Curtis. Hardapple.”

”Ikke Curtis,” sagde jeg.

”Så Vernon. Vernon Hardapple. Arrene stammer fra en – fra en hestehov. Han faldt af under et løb og blev trampet ned.”

”Han er afhængig af smertestillende piller.”

”Han har en plade inde i hovedet.”

”Han mistede en tå på grund af gammelmandssukkersyge.”

”Han kan ikke stå op og pisse længere.”

”Han bor sammen med sin mor.”

”Ja. Han havde en yngre bror, som var … træner.”

”Hestepasser.”

”Som hed Claudell. Som var retarderet. Og hans mor giver Vernon skylden for hans død.”

”Fordi, fordi, fordi Vernon lod ham … passe en ondskabsfuld hingst … og han fik hovedet sparket ind. Eller …”

”Han blev dræbt,” sagde en søvnig stemme, ”da en gangster ved navn Freddy Nostril forsøgte at skyde hans yndlingshest. Han lod sig selv skyde i stedet.”

Vi vendte os begge og så på James Leer, som åbnede et blodskudt øje for at kigge på os.

”Vernon derovre vidste besked med mordet.”

”Det er virkelig godt,” sagde Crabtree efter et overrasket øjeblik. Vi så til, mens hans øje igen lukkede sig.

”Han hørte, hvad vi sagde,” sagde jeg.

Crabtree, der var i gang med sin sjette eller syvende Iron-øl, så ikke overdrevent bekymret ud over dette. Jeg tog endnu et par små slurke gift af mit whiskyglas. Efter nogle få minutter syntes stilheden mellem os at være blevet ulideligt tung.

”Stakkels gamle Vernon Hardapple,” sagde Crabtree og rystede sørgmodigt på hovedet. Han smilede. ”De ender altid med at lyde så uheldige.”

”Hver eneste fortælling er fortællingen om en eller andens ulykkelige skæbne,” sagde jeg med et citat fra den sølvhårede cowboyforfatter, til hvis undervisning vi mødtes tyve år tidligere.

”Hej, hr. lærer,” sagde Hannah Green og kom springende hen imod os i sine skarpe, røde støvler. ”Du skal komme ud og danse med mig.”

H

Vi dansede til ”Shake a Tail Feather” og ”Sex Machine” og et eller andet ridset Joe Tex-nummer, hvis titel jeg ikke kunne huske. Jeg dansede med Hannah, indtil bandet kom tilbage fra pause, og mens de klatrede op på tribunen og stillede sig bag deres forskellige instrumenter, gik jeg tilbage til bordet og bad Crabtree om endnu en kodeinpille og et par stykker af, hvad han ellers havde at tilbyde. Jeg havde brug for noget til min ankel og noget andet til min følelse af skam – I må ikke tro, jeg ikke følte mig latterlig, som jeg væltede rundt derude som en af Picassos sårede minotaurer og trampede blindt rundt efter en engleagtig ung pige. Det var lykkedes Crabtree at få liv i James Leer igen et øjeblik, og de var sammen med gamle Q. midt i en tydeligvis kompliceret overvejelse af kakaduens funktion eller betydning i Den store mand. Crabtree var på ingen måde nogen filmfreak, men han var fremragende til at huske fortællinger, og hans gotiske forestillingsevne fandt meget at beundre i min bror i taljevidde, Orson Welles’ værker. Eller det var i det mindste det indtryk, han gerne ville give James Leer. Under Q.’s eller hans dobbeltgængers kolde, uafrystelige blik holdt Crabtree en håndfuld blå hagl, lyserøde måner, grå guldfisk og hvide pentagoner formet som bittesmå home plates frem mod mig.

”Du godeste, din hånd ligner en skålfuld blandede bolsjer,” sagde jeg. ”Lad mig prøve en af de hvide der.”

Jeg skyllede den ned med et eller andet, der flød rundt i et whiskyglas på bordet foran Crabtree, som stank af keton og aldehyd, og som jeg troede måske var dårlig tequila. Så gik jeg ud på gulvet igen og dansede i en time mere til det, som gamle, grå Carl Franklin kaldte R&B-stilstykker fra Pittsburghs helt eget Double Down-orkester, indtil jeg ikke længere kunne mærke min ankel og havde mistet størstedelen af min skamfuldhed. Hannah rullede ærmerne op og knappede de to øverste knapper i sin flannelsskjorte op og afslørede en hvid, ribbet undertrøjes tyndslidte halsudskæring og en filigranmedaljon i en tynd sølvkæde.

Mens hun dansede, holdt hun øjnene lukket og beskrev ensomme, tæt sammenvævede cirkler hen over gulvet, sådan at der var øjeblikke, hvor jeg følte, at hun slet ikke dansede med mig, men blot anvendte mig som et slags omdrejningspunkt, et nav på hvilket hun kunne fastgøre de hvirvlende eger i sine egne private omløb. Og intet under, tænkte jeg; hvis jeg var hende, ville jeg bestemt ikke have ønsket, at nogen skulle tro, at jeg på nogen måde kunne have valgt et så elefantagtigt maskineri som mig, ikke andet end vakuumrør og gear med en almindelig gammel analog urskive af et ansigt, sådan en bulet, benzinslugende gammel Galaxie 500 af en mand – som dansepartner. Men så åbnede hun øjnene, begunstigede mig med sit brede Utah-smil og rakte mig sine hænder, så jeg kunne dreje hende omkring i nogle sekunder. Hver gang vores ansigter bevægede sig ind i hinandens baner, følte jeg et behov for at sige noget, i almindelighed udtrykke min tvivl om, hvor klogt det var af mig at danse med hende i det hele taget, og da Double Down afbrød deres set igen, var jeg lettet og begyndte at bevæge mig over mod bordet. Men hun tog fat om mit håndled, hev mig over til den magiske, sorte telefon og ringede tre sange ind.

”’Just My Imagination’,” sagde hun til telefondamen uden at kigge på den lasede spilleliste. ”’When a Man Loves a Woman’. Nemlig. Og ’Get It While You Can’.”

”Åh-åh,” sagde jeg. ”Den var værre.”

”Stille,” sagde Hannah, mens hun rakte op og lagde armene om min hals.

”Jeg kommer til at fortryde det her i morgen,” sagde jeg.

”Det er godt,” sagde hun. ”Alle burde have en hobby.”

Nogle enkelte andre par sluttede sig til os på dansegulvet, og vi lod os forsvinde ind blandt dem. Jeg har aldrig kunnet finde ud af, hvad kinddans helt præcist går ud på, så jeg slog mig til tåls, som jeg havde gjort det siden gymnasiet, med at holde min partner tæt ind til mig, mens jeg åndede forlegent lige ved hendes øre og vippede fra den ene fod til den anden, ligesom en, der venter på en bus. Jeg kunne mærke sveden kølne på hendes underarme og dufte spor af æbler i hendes hår. Et eller andet sted midt i Percy Sledges bekendelser nåede den blanding af stoffer, jeg havde indført i mine blodbaner i løbet af aftenen en form for ligevægtspunkt, og jeg glemte et øjeblik alle de ubehagelige ting, der allerede var sket mig den dag som resultat af min dumhed og dårlige opførsel, og alle de gode grunde jeg havde til at lade stakkels Hannah Green være i fred. Jeg var lykkelig. Jeg kyssede Hannahs æblegule hår. Jeg kunne mærke, hvordan de klargjorde den gamle katapult nede i mine boxershorts. Jeg tror, jeg må have sukket lige der, og trods al den perlen og gudeblod, der flød gennem mine hjertekamre i det øjeblik, må det have lydt usigelig trist.

”Jeg har været i gang med at genlæse Brandstifteren,” sagde hun til mig, sikkert for at muntre mig op. ”Den er så fantastisk.” Hun talte om min roman nummer to, Brandstifterens pige, en ubehagelig lille fortælling om kærlighed og vanvid, som jeg havde skrevet i løbet af De Sidste Dage, nede i den fordømte bunker af et ægteskab, mit andet, med en vejrdame fra San Francisco, som jeg vil nøjes med at kalde Eva B. Det var en tynd bog, hvis udarbejdelse havde kostet mig en masse besvær, og jeg havde ikke selv særligt høje tanker om den, selvom den dog indeholdt en fin beskrivelse af en brand i en børnezoo og en rimelig god tosiders sexscene, hvori min læser fik lov at smage heltindens rektum. ”Den er så forbandet tragisk – og smuk – Grady. Jeg elsker din måde at skrive på. Den er så naturlig. Den er så ligefrem. Jeg tænkte på, at det er, som om alle dine sætninger virker, som om de altid har eksisteret, har ligget og ventet oppe i Stilhimlen, eller sådan et sted, på, at du skulle hente dem ned.”

”Jeg takker,” sagde jeg.

”Og jeg elsker det, du skrev i din dedikation, Grady.”

”Det er jeg glad for.”

”Bortset fra at jeg ikke helt er den dunhårede uskyldighed, som du tror.”

”Det håber jeg ikke er rigtigt,” sagde jeg, og i det øjeblik fik jeg tilfældigvis et glimt i Hi-Hattens røgfarvede spejlvæg af en overvægtig, humpende, bebrillet, aldrende, tyndhåret, rundrygget Sasquatch med mathed i de lodne øjenhuler, usikker på benene og med armene så tæt slynget om knoglerne på en hjælpeløs, ung engel, at det var umuligt at sige, om hun holdt ham oppe, eller om han tværtimod var ved at trække hende ned. Jeg holdt op med at danse og slap Hannah Green, og så holdt Janis Joplin op med indtrængende at tigge os om ikke at vende ryggen til kærligheden, og det sidste af Hannahs ønsker sluttede. I efterdønningerne stod vi bare dér, pludselig forladt af de andre par, og kiggede på hinanden, og lige på med ét, mens pillerne og whiskyen kom ud af balance i mine blodbaner, følte jeg mig uopretteligt forstyrret.

”Hvad har du så tænkt dig at gøre?” sagde Hannah og slog mig venligt på maven.

Mit svar var et eller andet naivt og mumlende om at danse med hende hele natten.

”Med hensyn til Emily, mener jeg,” sagde hun en anelse utålmodigt. ”Jeg … jeg går ud fra, hun ikke er der, når du kommer hjem.”

”Det er hun nok ikke,” sagde jeg. ”Prøv at se lidt mindre tilfreds ud.”

Hun rødmede. ”Undskyld.”

”Jeg ved det vel i virkeligheden ikke rigtigt. Hvad jeg har tænkt mig at gøre.”

”Jeg har en idé,” sagde hun. Hun fiskede i lommen på sine jeans et øjeblik og pressede så tre varme mønter ned i håndfladen på mig.

Jeg gelejdede mig over til telefonen, smed mønterne i og løftede røret.

”Du er nødt til at hjælpe mig,” sagde jeg.

”Hvem er det?” sagde den stemme, der tilhørte den tusind år gamle, ruthenske kvinde med lavendelblåt hår, katteøjnebriller og angorasweater, som boede i Pittsburghs hemmelige hjerte og tog imod ønsker fra en stadigt svindende befolkning af berusede og fortvivlede elskende. ”Jeg kan ikke forstå, hvad du siger.”

”Jeg sagde, at jeg har brug for at høre noget, som vil redde mit liv,” sagde jeg, mens jeg slingrede rundt for enden af telefonledningen.

”Det her er en jukeboks, skat,” sagde kvinden, roligt og en anelse distræt, som om der dér, hvor hun befandt sig, stod et fjernsyn på lav lydstyrke, eller hun havde et eksemplar af Cosmo bredt ud over sit ældgamle skød. ”Det er ikke nogen rigtig telefon, du taler ind i.”

”Det ved jeg godt,” sagde jeg, ikke overbevist. ”Jeg ved bare ikke, hvad jeg skal ønske.”

Jeg så over på Hannah og forsøgte at sende hende smilet fra en kompetent og fornuftig person, en, som overhovedet ikke var bange for, om han ville komme til at kaste op og falde om og såre endnu en ung kvinde i løbet af en livslang karriere af ufølsom ligegyldighed. At dømme efter det udtryk af forfærdelse, der kom over hendes ansigt, tænkte jeg, at jeg måtte have fejlet ynkeligt, men så så jeg, at Q. havde forladt bordet og var ved at bane sig vej gennem det overfyldte lokale over mod Hannah med et ansigtsudtryk, der var sammenbidt og plaget, så vidt jeg kunne se kun af alkohol, forfatterens sande hemmelige rejsekammerat, det spøgelse, der boede i de støvede, tomme hjørner i Albert Vetchs og så mange andres midnatsliv. Men da han kom nærmere for at bede Hannah om den næste dans, vendte hun ryggen til ham og styrede direkte over imod mig med hovedet sænket, mens hun rødmede fra panden om i nakken ved tanken om sin egen uforskammethed.

”Lige et øjeblik,” sagde jeg til morlillen i jukeboksen og lagde hånden over telefonrørets mundstykke. ”Dans med ham, Hannah.” Jeg forsøgte mig med endnu et af mine utroværdige smil. ”Han er en berømt forfatter.” Jeg løftede telefonen op til munden igen. ”Er du der stadig?” sagde jeg.

”Hvor skulle jeg være gået hen?” sagde kvinden. ”Skat, jeg har sagt, at jeg ikke er noget virkeligt menneske. Det her er mit arbejde.”

”Men jeg har ikke lyst til at danse med ham, Grady.” Hannah tog mig under armen og så op på mig gennem sine spredte pandelokker, afsøgte mit ansigt med øjne, der var så store og fortvivlede, at jeg blev forskrækket. Jeg havde aldrig set Hannah opføre sig som andet end den rolige, optimistiske mormonske pige, hun var, evindeligt høflig og i stand til upåvirkeligt at acceptere græshopper, ulykker og sære nyheder om universet. ”Jeg har lyst til at blive ved med at danse med dig.”

”Vær nu sød.” Jeg iagttog, hvordan Q. vendte sig og med fuldemandspræcision gik tilbage til bordet i det fjerneste hjørne af lokalet og nåede derhen, netop som James Leers og Crabtrees hoveder kom op til overfladen i en projektørs lyserøde stråle fra bunden af et meget dybt kys. James’ øjne var blevet helt blinde, og hans mund var et tomt O.

”Undskyld,” sagde jeg ind i røret, ”men jeg er nødt til at lægge på nu.”

”Okay, okay,” sagde kvinden. Hun udstødte et studst lille suk og slog let med sine sytten centimeter lange, shocking pink fingernegle mod headsettet. ”Hvad med ’Sukiyaki’?”

”Perfekt,” sagde jeg. ”Og hvorfor vælger du ikke bare to til, som du kan lide?”

Jeg lagde røret på, gav Hannah et sløset og halvhjertet knus og bad hende om forladelse omkring syvogfyrre gange, indtil ingen af os længere vidste, hvad jeg talte om, og hun sagde, at det var helt i orden. Så skyndte jeg mig over til bordet i hjørnet, hvor jeg lagde mine kolde fingre mod James Leers feberagtige hals.

”Om ti sekunder,” sagde jeg til dem, mens jeg hjalp James på benene, ”bliver det her dansegulv fuldstændig proppet.”

H

Hannah sagde, at hun aldrig havde været der, men hun mente, at James Leer lejede et værelse af sin tante Rachel på loftet i hendes hus i Mt. Lebanon. Eftersom ingen af os havde særlig stor lyst til at køre hele vejen ud til South Hills klokken to om natten, proppede jeg James ind i Hannahs skramlede Le Car og sendte dem hjem til mit hus. Crabtree og Q. skulle køre med mig. Jeg tænkte, at det ville være sikrere for os alle sammen på den måde.

Netop som jeg skulle til at lukke døren efter James, rørte han på sig og rynkede ansigtet sammen.

”Han har onde drømme,” sagde jeg.

Vi iagttog ham et øjeblik.

”Jeg vil vædde på, at James’ onde drømme er virkelig onde,” sagde Hannah. ”Sådan som gyserfilm er.”

”Xylofoner i soundtracket,” sagde jeg. ”Masser af mexicanske politibetjente.”

James løftede hånden op i umiddelbar nærhed af sin højre skulder og klappede nogle gange på den uden at åbne øjnene og famlede så på samme måde rundt på sin venstre skulder, som om han troede, han lå hjemme i sin seng og havde mistet puden.

”Min rygsæk,” sagde han, samtidig med at øjnene fløj op.

”Hans taske,” sagde Hannah. ”Du ved, den der slidte, grønne sag, han går rundt med?”

James lod sin blege hånd kravle lynhurtigt rundt i skødet, på sædet og i området omkring sine lange ben og greb så pludselig ud efter dørhåndtaget.

”Bliv du bare der, lille James,” sagde jeg og masede ham tilbage i bilen. Jeg vinkede til Crabtree, som netop da var travlt beskæftiget med at stille Q.’s marionetdukkekrop op ad siden på min bil, og råbte, at jeg ville løbe ind og lede efter James’ rygsæk. Crabtree så ikke engang op. Men inden jeg kunne nå at registrere, at han ignorerede mig, havde jeg allerede smidt mine nøgler over til ham. De klirrede mod hans venstre skulder og plaskede så ned i en vandpyt for hans fødder. Han sendte mig et olmt blik tværs over parkeringspladsen, inden han bøjede sig ned og samlede dem op igen, med en støttende hånd i Q.’s talje.

”Undskyld,” sagde jeg.

Da jeg humpede tilbage ind på Hatten og gik over til vores hjørne, forsøgte den mand, vi havde leget hed Vernon Hardapple, uden det store held at placere sin krop mellem mig og vores bord. Hans ånde blæste sur og varm ind i ansigtet på mig. Hans høje tsunami af hår var kollapset til en slags rystende pompon, der stak ud fra hele hovedet på ham. Han var parat til at komme op at slås med mig.

”Hvad var det, I gloede på?” spurgte han mig. Hans stemme var raspende, og han talte langsomt. Tæt på kunne jeg se, at de ar, han havde i ansigtet, stammede fra en eller anden takket og ikke særlig skarp genstand. ”Er der noget sjovt ved mig?”

”Det var ikke dig, jeg kiggede på,” sagde jeg og smilede.

”Hvis bil er det, du kører i?”

”Hvad sagde du?”

”Den smaragdgrønne Ford Galaxie 500 fra 1966 derude, med nummerpladen YAW 33. Er det din bil?”

Jeg sagde, at det var det.

”Sikke noget pis,” sagde han og skubbede mig let i brystkassen. ”Det er min, røvhul.”

”Jeg har haft den i årevis.”

”Sikke noget pis.” Hans arrede ansigt kom en tomme tættere på mit.

”Det har været min mors,” sagde jeg. Almindeligvis har jeg aldrig for travlt til at indlade mig på en tåbelig diskussion med en vred og potentielt farlig person på et moralsk anløbent sted. Men jeg havde travlt med at få James hjem og puttet sikkert i seng, så jeg masede mig forbi ham. ”Undskyld mig.”

Han ravede ind foran mig.

”Hvad var det, I røvhuller gloede på?”

”Vi beundrede dit hår,” sagde jeg.

Han rakte ud efter min brystkasse som for at skubbe til mig. Jeg trådte ufrivilligt et skridt tilbage, og han snublede ind mod mig. Da han forsøgte at finde fodfæste igen, væltede han sidelæns og landede pladask på ryggen hen over et sæde af sort kunstlæder i en tom bås bag sig, hvilket han efter et øjeblik fandt behageligt og virkede uvillig til at forlade.

”Ked af det med din bror, Vernon,” sagde jeg.

Vores bord var ikke blevet ryddet endnu. Da jeg kom nærmere, kunne jeg ikke se James’ rygsæk under det, men derimod noget, jeg i et åndeløst øjeblik troede, var en fugls sønderlemmede krop, der lå død på det orange tæppe. Det viste sig at være min tegnebog. Mine kontokort og adskillige af de prentede visitkort, som Sara havde bestilt til mig til min seneste fødselsdag, lå spredt ud over gulvet rundt om bordet. Jeg samlede dem sammen og lod dem glide tilbage i tegnebogen, en tyk, sort, gedeskindssag, som Emilys forældre havde taget med hjem til mig fra deres tur til Italien, bred i det, så der var plads til europæiske sedler i den. Jeg lagde den tilbage i brystlommen på min jakke uden overhovedet at gide tjekke, om alle mine kontanter stadig var der, som om jeg med vilje havde efterladt min elegante, florentinske tegnebog der på gulvet, hvor jeg vidste, at der ikke ville ske noget med den. Under alle omstændigheder var jeg ikke i stand til at sige, hvor mange kontanter der burde være i den. Jeg begyndte at gå over mod døren, mens jeg følte mig unaturligt tilfreds og, som jeg altid gjorde ved den slags lejligheder, ønskede mig selv tillykke med, at jeg ikke var født som en uheldig dranker. Jeg slog let på tegnebogens beroligende fylde på mit bryst.

”Hør nu her,” sagde jeg til Vernon, mens jeg gik forbi den bås, hvor han havde slået sig ned. ”Du er bare nødt til at lære at være lige så heldig som mig.”

Så valsede jeg videre ud fra Hatten. Min bil og Hannahs stod i tomgang side om side med duggede ruder midt på den næsten tomme parkeringsplads og udsendte lange røgfaner af udstødningsgas. Der sad to mørke skikkelser på forsædet i min bil, og den mindste af dem, ham på passagersædet, hældede en lille smule mod højre. Af en eller anden grund irriterede det mig, at Crabtree havde sat sig bag rattet i Happy Blackmores Galaxie. Jeg gik over til Hannahs bil og bankede på hendes rude, og så blev luften omkring mig en tomme ad gangen fyldt med hendes ansigts stråleglans og et tragisk akkordeons hvæsen. Hannah Green var ret vild med tangomusik.

”Ingen rygsæk,” sagde jeg. ”Han må have efterladt den i Thaw Hall.”

”Er du sikker?” sagde hun. ”Måske er der nogen, der har taget den.”

”Nej. Der er ingen, der har taget den.”

”Hvor ved du det fra?”

Jeg trak på skuldrene og bøjede mig ned for at se ind på James. Nu var han sunket sammen ind mod Hannah, og hans hoved hvilede på hendes skulder på en misundelsesværdigt tryg måde.

”Har han det okay?” sagde jeg.

”Det tror jeg.” Hun strøg ubevidst håret over hans øre nogle få gange. ”Jeg kører ham bare hjem og får ham ind på en sofa.” Hun lagde hovedet på skrå og så bedende på mig. ”Den på dit kontor, ikke?”

”På mit kontor?”

”Jah, du ved jo godt, at det er den bedste, når man vil have sig en lur, Grady.” I løbet af den foregående vinter, mens jeg læste de studerendes tekster eller kom ajour med min korrespondance ved mit skrivebord, var Hannah, mens hun læste, mange gange slumret ind på min gamle Sears Honor Bilt-sofa med støvlehælene smækket op på det knirkende armlæn og ansigtet gemt under et telt formet af en sociologibog.

”Jeg tror faktisk ikke, det vil gøre den helt store forskel for ham lige nu, Hannah,” sagde jeg. ”Vi kunne sikkert stille ham op ude i garagen sammen med sneskovlene.”

”Grady.”

”Okay. På mit kontor.” Jeg lod et par fingre hænge ind over kanten af ruden, og hun rakte op og tog dem i sine.

”Ses derhjemme,” sagde jeg.

Jeg gik om til fordøren på Galaxien og ventede på, at Crabtree skulle stige ud. Døren svingede op. Crabtree så op på mig, hans ansigt var helt blankt.

”Du burde ikke køre bil,” sagde han.

”Og det burde du måske?” sagde jeg. ”Sæt dig om bagi.”

Han begunstigede mig et øjeblik mere med sit bliks polarslette, trak så på skuldrene, steg ud af bilen og kravlede om bagi. Jeg satte mig ind ved siden af Q. og satte motoren i gear. Mens jeg fulgte efter Hannah ned ad den hullede gyde, havde jeg en fornemmelse af en flakkende skygge i yderkanten af mit perifere synsfelt. I næste øjeblik var der noget, der blev fanget i forlygterne og vinkede til os om at standse med sine vilde, mørke arme. Jeg bremsede. Armene, der skar hen over lysstrålerne, kastede ti meter lange skygger hen over gitteret af regnvåd luft bag dem.

”Gode Gud,” sagde Q. med en tilbageholdt hvisken. ”Det er ham. ”

”Hvad vil han?” sagde Crabtree. Det var bare Vernon Hardapple igen, men det virkede, som om Q. så en anden.

”Ikke noget,” sagde jeg. ”Jeg havde et lille problem med fyren, da jeg var inde på Hatten igen.”

”Kør uden om ham, Grady.”

”Okay,” sagde jeg.

”Åh Gud,” sagde Q. og klemte sit hoved mellem hænderne som for at stive det af, inden det kollapsede.

”Grady, kør uden om ham!”

”Okay!” Jeg forsøgte at liste bilen uden om ham, men gyden var for smal. Med et enkelt skridt til siden stod han igen foran bilen. ”Sådan noget lort, mand, der er ikke plads.”

”Se de der lyserøde ar i hans ansigt,” sagde Q. og tog sig sammen. ”Det ser ud, som om han har to par læber. ”

”Så bak dog, din idiot!” sagde Crabtree.

”Okay!” sagde jeg og rykkede bilen i bakgear. Jeg trillede os tilbage ind på Hi-Hattens parkeringsplads, drejede rattet hårdt til venstre, ignorerede ensrettet-skiltet og prøvede at køre ned ad gyden i den modsatte retning. Dér stod Vernon med et sjovt, næsten lykkeligt lille smil på ansigtet. Jeg hamrede igen bremsen i.

”Sådan noget lort,” sagde jeg, lige inden han vuggede bagud på hælene og svingede armene frem og tilbage og frem igen. Man kunne se ham bevæge munden, inden han en, to smed sig op på motorhjelmen af bilen. Han landede på røven med et overraskende dæmpet brag og gled så hurtigt ned ad bilens motorhjelm til køleren med benene strakt frem, som et barn, der glider ned ad et gelænder. Han formåede at lande på benene, vendte sig om, bukkede så dybt, at han næsten ikke kom op igen, og rettede endnu et blindt smil ind gennem forruden, direkte mod mig. Så forsvandt han.

”Hvem var dog det?” sagde Q. og smilede fjoget med en sær, men ikke ukendt blanding af rædsel og fryd. ”Hvad skete der?”

”Min bil blev hoppet på,” sagde jeg, som om det var en service, Hatten tilbød sine allerbedste kunder.

”Er der sket noget med den?”

Jeg hev mig op i rattet og forsøgte at se, hvordan motorhjelmen så ud. Lyset i gyden var dårligt, og jeg kunne ikke se meget af noget som helst.

”Jeg tror ikke, der er sket noget,” sagde jeg. ”De lavede sådan nogle vogne her ret solide før i tiden.”

”Lad os komme væk,” sagde Crabtree. ”Inden han kommer tilbage med nogle venner.”

Jeg kørte af sted ned ad gyden, ud på den tomme boulevard og derefter ned ad Baum Boulevard, mens jeg endnu en gang følte, at jeg med nød og næppe, men helt efter en forudbestemt plan var undsluppet faren.

”Efter vi har sat Q. her af, Crabtree,” sagde jeg, ”er vi nødt til at køre forbi Thaw.”

”Fint,” sagde Crabtree. Nu da krisen var overstået, vendte han tilbage til sin surmulen.

”Jeg tror måske, James har efterladt sin rygsæk i auditoriet.”

”Fantastisk.”

”Kan du huske, om du så den, da I, øh, fulgte ham ud i aften?” Jeg kiggede på ham i bakspejlet, og jeg brød mig ikke om det, jeg så. Crabtree sad tilbagelænet med armene foldet bag hovedet og så de mørke butiksfacader og øde benzinstationer glide forbi sig med et ansigtsudtryk, der udviste sløv morskab, som om han var den gladeste mand i verden, og at alt, hvad han så omkring sig, kun øgede hans glædes værdi og glans. Det var det tætteste, han nogen sinde kom på at skrige. ”Crabtree?”

”Tripp?”

”Ja, Crabtree?”

”Tag og stik dig selv skråt op.”

”Det vil jeg gøre,” sagde jeg.

”Er det her ikke vejen tilbage til colleget?” sagde Q., da vi kørte forbi Electric Banana.

”Jo, det er det,” sagde jeg, imponeret over, at han i beruset tilstand og efter kun at have set vejen én gang før kunne genkende den i mørket.

”Altså, jeg ved ikke, om … det vil sige, jeg bor ikke på colleget, Grady.”

”Ikke?”

”Nej, jeg bor hos Gaskells.”

”Virkelig?” Et øjeblik gled min fodsål ned fra speederen, og bilen skøjtede af sted en halvtreds meter på fremdriften, før den næsten holdt stille. ”Nå, men det er også vejen hjem til dem,” sagde jeg, da jeg igen kunne få vejret. Jeg satte foden tilbage på speederen og kørte os til Point Breeze.

”Hvad mon der i øvrigt skete med dem?” sagde Q., da jeg kørte ind ad den gade, som førte til Gaskell-parrets indkørsel. Jo tættere vi kom til Saras hus, jo mindre lyst havde jeg til at køre videre. Vi listede af sted langs hegnet med de gruelige jernpigge. ”De kom slet ikke.”

Til sidst var der ikke mere, jeg kunne gøre for at forhindre det, og vi drejede op ad Gaskells grusindkørsel. Sara og Walter satte deres biler i garage om natten, og indkørslen så øde ud, huset forladt. Et par projektører placeret midt mellem buskene på hver side af den smalle veranda afsøgte husets facade, kastede deres lysskær hen over dets karnapper, skodder og kvistvinduer og gennemhullede det med sære skygger. De skærende projektører syntes ikke så meget at være der for at lyse op som for at identificere, markere Gaskell-parrets hus for forbipasserende som et, der var berygtet eller forudbestemt til en nært forestående nedrivning. Den fugtige vind blæste gennem grenene i et par gamle æbletræer i forhaven og fyldte luften med svævende bånd og snefog af hvide blomsterblade. Da der var gået et øjeblik, bemærkede jeg, at der stadig brændte et svagt lys bag en rude oppe ovenpå, og da jeg så op, passerede et eller andet forbi rullegardinet. Det var vinduet i Sara og Walters soveværelse; de var stadig oppe. Jeg kunne gå ind sammen med Q. lige nu og fortælle dem om den last, jeg kørte rundt med i bagagerummet på min bil.

”Vi ses i morgen,” sagde Q. og famlede sig fri af sin sikkerhedssele. Han rodede ved håndtaget og skubbede så døren op med tåen på sin Wallabee-sko. Meget forstandigt og med en form for erfarent udtryk brugte han et øjeblik på at lokalisere jorden, inden han forsøgte at stå på den.

”Hav det nu godt.” Crabtree lod sig glide hen over sædet og steg ud af bilen, inden Q. kunne smække døren i hovedet på ham. Han gav Q. hånden og støttede ham samtidig lidt, hvorefter han satte sig ind ved siden af mig.

”Jeg glæder mig til dit foredrag i morgen, Terry.” Q. ledte i sine lommer et øjeblik med et beslutsomt udtryk i ansigtet. Hans skjorte hang uden for bukserne, og de lange, tynde hårtjavser, han redte hen over sin skaldede isse, stod alle sammen lige op i vejret, og jeg så, at han i løbet af aftenen havde formået at miste en af stængerne i sine briller. Da han endelig fandt den nøgle, som Sara måtte have givet ham, så han så lykkelig ud – så tilfreds med sig selv – at jeg var nødt til at vende mig væk. Jeg kiggede ikke på huset igen, før han var indenfor.

”Hans gamle dobbeltgænger må være ret godt tilfreds med alting lige nu,” sagde jeg, mens vi kørte væk. Crabtree sagde ikke noget. ”Hvad er der?” spurgte jeg ham. ”Helt ærligt, mand. Lad nu være. Sig noget. Hvad er der i vejen?”

”Ved du ikke det?”

”Du er vred på mig, fordi jeg ikke ville lade dig lave noget med stakkels James Leer.”

”Som om det ragede dig.”

”Du er ved at blive grådig, mand,” sagde jeg til ham. ”Var Miss Sloviak ikke nok til én aften?”

Crabtree gentog sin tidligere, anatomisk umulige opfordring til mig. Han havde intet yderligere at tilføje.

”Okay, hør, jeg er ked af det,” sagde jeg, uden at det gjorde nogen forskel. Jeg gjorde nogle få yderligere forsøg på at undskylde og lod det så falde, og vi kørte i tavshed. Jeg begyndte at tænke alle mulige rørstrømske tanker, om ting som Doctor Dees tomme madskål og hans gummikotelet og den hundekæde, der nu for evigt slap hang fra en bøjet søm ude i bryggerset. Uden at vide præcis hvordan, befandt jeg mig ti minutter senere i vareindkørslen til Thaw Hall i gang med at parkere bilen.

”Vent her,” sagde jeg. ”Jeg er tilbage om lidt.”

”Hvor skulle jeg gå hen?” sagde Crabtree.

Ja, jeg havde en heldig aften. Da jeg kom rundt om bygningen til fordørene, så jeg, at opsynsmanden stadig var på arbejde og i gang med at få Thaw Hall klar til morgendagens travle program fuld af spændende WordFest-arrangementer. Han var en høj, ludende, langhåret, hvid knægt klædt i blå overalls, og han slæbte en støvsuger frem og tilbage efter sig over gulvtæppet i lobbyen med en slags fortumlet arbejdsomhed, ligesom en avisdreng med en vogn fuld af tryksager på slæb. Da jeg bankede kort på ruden, virkede han, som om han genkendte mig, og jeg overvejede, om han kunne have været en af mine studerende.

”Traxler,” sagde han, da han lukkede mig ind i salen. ”Sam. Jeg havde dig på første år. Så droppede jeg ud.”

”Jeg håber ikke, det var min skyld,” sagde jeg.

”Det var det ikke,” sagde Sam Traxler. Jeg havde ikke forventet, at han tog det, jeg sagde alvorligt. Jeg ville ønske, jeg kunne huske, hvem han var. ”Desuden er jeg med i et band nu. Vi er begyndt at spille lidt rundtomkring. Vi begynder at tjene lidt penge på det.”

”Sam,” sagde jeg og pegede med min tommelfinger på auditoriets døre. ”Har du allerede gjort rent derinde?”

”Jep. Hov, har du mistet en rygsæk, professor Tripp?”

Han havde den stående i rengøringsrummet på gulvet mellem en gulvspand af zink og en sort guitarkasse i læder plastret til med klistermærket og overføringsbilleder.

”Jeg syntes, det lignede et manuskript dernede,” sagde han.

”Det er det også. Mange tak.” Jeg tog rygsækken fra ham og begyndte at gå over mod døren.

”Det var så lidt,” sagde han og fulgte efter mig. Jeg havde tydeligvis givet ham en kærkommen afbrydelse i arbejdet. ”Hey, er alt det om Errol Flynn sandt, og om at han puttede coke på sin pik? For ligesom at kunne, øh, holde længere?”

”For pokker, Traxler,” sagde jeg. ”Hvor i alverden skulle jeg vide det fra?”

”Nå, undskyld,” sagde han og pegede på rygsækken. Han så en anelse forbløffet ud. ”Du er i gang med at læse hans biografi, ikke? Den var helt pakket ind i din sweater, eller hvad det var.”

”Nå ja,” sagde jeg. ”Klart. Jo, det er sandt. Han smurte alle mulige ting på den. Paprika. Jernspåner. Hakket lam.”

”Langt ude,” sagde Sam, mens han åbnede døren og holdt den åben for mig. ”Nå, men hav det godt, professor.”

”Vi ses, Sam,” sagde jeg. ”Hey, hvad hedder dit band i øvrigt? Jeg, øh, jeg vil holde øje med jer.”

”Vi har ikke noget navn,” sagde han. ”Vi fandt på så mange navne, at vi til sidst var nødt til at give op. Meat Nickels. Bitter Dregs. The Ulnas. Vi kunne ikke blive enige. Folk kalder os bare, du ved, ’Sam og drengene’ eller ’Gregs band’ eller sådan noget.”

”Smart,” sagde jeg, halvvejs ude ad døren. Mens jeg lyttede til ham, havde jeg stået og pillet ved stroppen på James’ rygsæk, og nu gik den op. Jeg holdt godt fast i flappen, mens rygsækkens tunge bund gabte mod mit lår. Indeni, bundet til et nydeligt tilskåret rektangel karton med bogbindertråd, lå James Leers manuskript, fem centimeter tykt.

”Er det det nye?” sagde Sam.

Jeg nikkede. Der var ikke noget titelblad, ingen antydninger af, hvem forfatteren var, blot ordene prinsgemalen øverst på det første ark papir, efterfulgt af tallet 1, og så, som indledning:

En fredag eftermiddag rakte hans far ham hundrede krøllede endollarsedler og sagde at han skulle købe sig en sportsjakke til Homecoming-festen.

To personer, en begivenhed, i bundtet af trætte penge en antydning af en eller anden lang historie om fattigdom og sparsommelighed, og frem for alt en særegen menneskelig stemme at hænge en fortælling op på. Det var svært at gøre mere i en god første sætning. Jeg kunne have ønsket mig, at knægten bare ville give efter og bruge et komma, men i det mindste var der ikke tale om det sædvanlige spredte arrangement af fragmenter og splinter. En af hans noveller begyndte rent faktisk med linjerne: ”Ødelagt. Var middagen. Fuldstændig,” men i hans roman virkede det, som om han var kommet videre fra alt dette. Sætning nummer to lød:

Han tog Greyhounden over til Wilkes-Barre og brugte pengene på en smuk, forkromet pistol.

”Er den god?” sagde Sam.

”Det ved jeg ikke,” sagde jeg. ”Det kunne godt tænkes.”

Jeg proppede manuskriptet tilbage i rygsækken ved siden af en slags ujævn pakke – jeg gik ud fra, at det var Errol Flynns biografi – hastigt indsvøbt i et stykke blødt, sort stof. Der var noget bekendt ved den måde, stoffet skinnede på. Jeg hev et hjørne til side og så et glimt af gulnet hermelin og lugtede en svag, røget lugt af kork. Lige på en gang virkede det, som om verden trak vejret skarpt ind: Det begyndte at regne, hvilket stribede blækket i James Leers manuskript og sprøjtede på den taftjakke, som Marilyn Monroe havde på, da hun og hendes mand med det triste ansigtsudtryk kørte af sted i deres De Soto for at møde deres skæbne som ægtepar.

”Det er ikke min jakke,” sagde jeg til Sam Traxler.

”Så meget havde jeg fattet,” sagde Sam.

Da jeg gik ud fra Thaw Hall, mærkede jeg, hvordan mit held havde nået sin afslutning. Da jeg nåede tilbage til bagvejen, var bilen og Crabtree væk.

H

Der var knap tre kilometer fra universitetsområdet til mit hjem på Denniston. De mellemliggende gader var brede og lige, kantet med ahorn, kastanjer og egetræer, som var blevet plantet lige efter Første Verdenskrig. Alle de huse, jeg kørte forbi, var mørklagte og havde biler stående i indkørslerne, lige så ordentligt som lokkeænder på en kaminhylde. Jeg humpede midt ned gennem bestemte gader og stod et helt minut i et øde kryds, mens lysene skiftede rundt om mig, og trafiklysene svingede i deres kabler i blæsten. Jeg vandrede i hundrede og toogtres timer gennem en fordømmende, ædrueliggørende regn. Smerten i min ankel blev værre, jo længere jeg gik, og jo mere ædru jeg blev. Så brændende, at det næsten var religiøst, ønskede jeg, at jeg havde min lille pose Humboldt County med mig. Der var ingen marihuana i James’ rygsæk: Denne lidet overraskende kendsgerning bekræftede jeg adskillige gange. Ud over de tre genstande, jeg allerede kendte til, lå der kun en i andre henseender anonym Cross pen i guld med inskriptionen fra dine hengivne forældre, en halv rulle halspastiller, tolv cent og et signeret postkort af Frances Farmer. Jeg genkendte den slyngede håndskrift som Hannah Greens. Da jeg nåede toppen af den sidste bakke inden min gade, opfangede jeg ekkoet af en eller anden sørgmodig vibration, som brølet fra et forbipasserende tog. Det var klokken i Mellon-kampanilen, der slog tre slag.

Min bil stod ikke i indkørslen. Det forekom mig, at jeg aldrig før havde set indkørslen se så tom ud. Jeg boede i et nydeligt, stort vedbendklædt murstenshus bygget i 1915 i præriestil og firkantet og rummeligt som en bank. Lave søjler holdt dets tre verandaer oppe, og det havde blyindfattede vinduer, indbyggede vinduesbænke, skabe og reoler, en kontorkrog under trappen, en dagligstue og nok soveværelser til en familie på fem. Spisekammeret var større end visse? lejligheder, jeg havde boet i, og helt sikkert bedre forsynet. Panelerne og væggene var blevet malet op? i fine nuancer af vokslys og æggeskal. Blomsterbedene langs stien fortil var mørke og levende af primulaer, krokus og narcisser. Jeg slæbte mig op af de fem trin til fordøren og lukkede mig ind. Der kom en duft af Froot Loops-morgenmad fra vasen med fresiaer på hattehylden. Jeg tændte lyset i entreen og stod over for ansigterne på længst forsvundne buntmagere, manufakturvarehandlende, bogtrykkere og fodterapeuter, der hang i trærammer på væggen under trappen sammen med deres koner, børn og børnebørn, to grandonkler med ødsel skægvækst, en for længst afdød cockerspaniel ved navn Shlumper og ni medlemmer af en zionistisk forening. Da jeg åbnede skabet i entreen for at hænge min våde jakke derind, blev jeg indhyllet i en sky af Cristalle. Jeg stod der et øjeblik og duftede til Emilys jakker. Køleskabet summede for sig selv i det fjerne køkken. Jeg duftede til hendes uldne overfrakke, hendes sømandsjakke og den slidte, sorte rulamsfrakke, som hun havde haft på hele den første vinter, vi mødtes, otte år tidligere. Dengang boede hun i sin lejlighed på Beacon Street i nærheden af parken, og jeg huskede, hvordan jeg fulgte hende hjem en nat over Panther Hollow-broen; halvvejs ovre var vi standset op, og jeg skubbede hende op mod det iskolde rækværk for at kysse hende. Jeg huskede, hvordan lammeskindet gav efter mellem mine fingre, blødt og ujævnt som huden på hendes hals, og hvordan hendes jakke, da jeg fik arbejdet dens træknapper op, havde udsendt et svimlende blæs af duftene fra hendes krop, som om jeg var i gang med at nedsænke mig i hendes sengs dybe, sorte hul.

For første gang forstod jeg, at jeg havde jaget Emily Warshaw ud af mit liv.

Det var noget, jeg havde forsøgt at gøre længe – ikke med overlæg, det sværger jeg, og heller ikke med nogen følelse af tilfredshed, men på en automatisk, metodisk måde som en dreng, der arbejder på en løs tand. Uden henvisning til dobbeltgængere og symptomer på midnatssygen er det svært at sige præcis hvorfor; men et medfødt talent for at eksternalisere selvhad kan bestemt godt have haft noget med sagen at gøre. Ikke blot ville jeg aldrig have lyst til at være medlem af en klub, der ville optage mig – hvis jeg blev valgt ind, ville jeg gå i udesko på squashbanen og sætte ild til gardinerne i balsalen.

Det havde ikke været kærlighed ved første blik for Emily og mig, det var sandt. Vi var mødtes gennem en af hendes veninder, hvis mand underviste i det nittende århundredes bri tiske roman på min afdeling og var arrangør af et ugentligt pokerspil for undervisere, som jeg somme tider gik til i løbet af min første, ensomme tid i Pittsburgh. Mit første indtryk var, at hun var kold og reserveret, om end smuk, og hun syntes, jeg var pralende, umådeholden, alkoholisk og højrøstet. Vi havde selvfølgelig begge ret. Vi sås tilfældigt et par gange uden andet resultat end nogle få kejtede samtaler. Så hørte jeg, at hun havde mistet sit arbejde – som var at fotografere metalbarrer og smelteværker for et reklamebureau med masser af kunder i stålindustrien – og gennem min ven Dickens-kenderen satte jeg hende i forbindelse med en af mine bekendte, en tekstforfatter højt i hierarkiet hos Richards, Reed. Fyren kunne godt lide hendes ting og ansatte hende, og Emily inviterede mig ud at spise som tak. Så inviterede hun mig med hjem. Et år senere var vi gift. Dengang var jeg træt af og mistænksom over for kærlighed ved første blik. I hvert af mine første to ægteskaber var jeg endt med at blive slået hjem, og nu virkede det ufornuftigt at satse på at slå en sekser.

Jeg tror, jeg blev inspireret til at gifte mig med Emily af den kunstige fortrøstning, som sex giver, og på grund af mit banale ønske som forældreløs om at få et hjem. Familien Warshaws sære sammensætning – der var resultatet af et langt og målbevidst program af oversøiske adoptioner – med dens kombination af jøder og koreanere, intellektuelle, drømmere og arbejdsheste, hvoraf ingen af dem var blodbeslægtede, syntes at give mig min hidtil bedste mulighed for at fæste min vandrende meteor til familiens himmelglobus. Dette var et oprigtigt følt, om end ikke fuldstændigt prisværdigt motiv for at gifte sig, men siden havde jeg opdaget, at i en ægtemand og hustrus anstrengelser for at blive sammen, er en omvandrende chaleur og en længsel efter et hjem ikke nogen større garanti for succes end lynets ozonblå glimt. For mig har det at gifte sig, ligesom de fleste andre katastrofale ting, jeg har gjort i mit liv, vist sig ikke at være meget andet end en helgardering mod en fremtidig mangel på godt stof.

Jeg gik ind på mit kontor og fandt James Leer sovende på den lange, grønne sofa med en åben sovepose trukket op til hagen. Det var en gammeldags sovepose, der havde tilhørt Emilys far, med et mønster af gråænder og jægere og jagthunde. Jeg kunne se, at det var den, for lampen på mit skrivebord var stadig tændt. Jeg gik ud fra, at Hannah havde ladet den brænde for James i tilfælde af, at han vågnede midt om natten og ikke vidste, hvor han var henne. Hans hoved lå i den ende af sofaen, der var tættest på mit skrivebord, men hun havde bøjet lampehalsen sådan, at dens lys ikke skinnede ham lige ind i øjnene. Jeg spekulerede på, om hun ventede på mig nede i kælderen i sin smalle seng under et Stieglitz-portræt af Georgia O’Keeffe, hvilende på den ene albue, mens hun lyttede efter varsler i loftets knirken over sig. Et kort øjeblik tillod jeg mig at forestille mig, at jeg gik derned. Så så jeg over på mit skrivebord. Jeg så, at hun havde drejet lampen, så den kastede sit lys direkte ned på den tykke, hvide mursten af A4-papir, på den himmelstræbende bunke, på det tårn og uoverstigelige brystværn, som var Wonder Boys. Lige pludselig følte jeg mig meget træt. Jeg satte James’ rygsæk på gulvet ved siden af sofaen og slukkede lampen. I en sidste, uklog, forhåbningsfuld indskydelse overtalte jeg mig selv til at vandre hele vejen ned ad gangen til gæsteværelset for at kigge efter Terry Crabtree. Så tvang jeg min krop op ad trappen og ind i det næste tomme værelse.

H

Da jeg vågnede lørdag morgen i vores store kaneseng, var der mørk himmel og stjerner uden for vinduerne. Klokken var lidt i seks. Smerten i min ankel var der stadig, mere dump og feberagtig end dagen før. Min hurtigt arrangerede forbinding var gået op i løbet af natten, og jeg kunne skelne et Japan af tørret blod på lagnerne. Jeg lå et øjeblik og red på mine tømmermænds ind- og udgående bølger, mens jeg klyngede mig til madrassen og ruinerne af min sidste drøm. Jeg havde allerede mistet de fleste detaljer, men jeg kunne stadig genkalde mig dens baggrund eller centrale tema, som var det skyggefulde kongerige af mystik og krydderi, der gemte sig i adskillelsen af Hannah Greens lår. Jeg stønnede højt, bed tænderne sammen og tog dybe yoga-indåndinger. Efter nogle få, desperate øjeblikke gav jeg op og gik nøgen og halvblind ud på badeværelset for at kaste op.

Det var mange år siden, jeg sidst havde haft tømmermænd efter alkohol, og jeg opdagede, at jeg havde mistet håndelaget: i stedet for rolig underkastelse kæmpede jeg imod, og da jeg var færdig med at være dårlig, lå jeg længe sammenkrummet på gulvet ved siden af toilettet som en tugtet teenager og følte mig uduelig og alene. Så rejste jeg mig. Jeg tog mine briller på, trådte ned i mine mokkasiner og iførte mig min lykkebadekåbe, hvilket fik mig til at få det en anelse bedre. Ligesom de fleste elskede stykker tøj, havde denne badekåbe engang tilhørt en anden. Jeg var faldet over den for mange år siden, da den hang i et skab ovenpå i et sommerhus i Gearhart, Oregon, som Eva B. og jeg lejede en sommer af en familie fra Portland ved navn Knopflmacher. Det var en gigantisk, hvid chenille-sag, slidt på albuerne og med lyserøde og røde broderede geranier på lommerne, og jeg var ikke det fjerneste i tvivl om, at det havde været Mrs. Knopflmachers. Det var siden blevet umuligt for mig at skrive iført noget som helst andet. I en af dens lommer fandt jeg nu til min store henrykkelse den forkullede stump af en joint og en æske El Producto-tændstikker. Jeg stod ved soveværelsesvinduet og kiggede mod øst, mens jeg røg jointen ned til den allersidste askepartikel og afsøgte himlen for en antydning af dagslys.

Efter få minutter havde jeg det væsentligt meget bedre, og jeg gik nedenunder til fordøren efter avisen. Da jeg trådte ud på verandaen, så jeg de ædle bagfinner på Happys Galaxie stikke ud bag den hæk, der afskærmede indkørslen fra resten af huset. Så Crabtree havde fundet vej tilbage, og der var ikke sket noget: Jeg kunne nu høre ham snorke hele vejen nede fra gæsteværelset. Crabtree havde en skæv næsevæg, som han var bange for at få en kirurg til at rette op på; han var temmelig kendt for sin løveagtige snorkens resonans. Crabtree snorken var høj nok til at få vandet i glasset på natbordet til at skvulpe, ødelægge hans kærlighedsaffærer og forårsage voldelige konfrontationer med naboer på billige moteller. Den var høj nok til at dræbe bakterier og løsne århundredgammelt skidt fra katedralernes facader. Da jeg kom ind i huset igen – avisen var ikke kommet endnu – fulgte jeg denne snorken ned ad gangen til Crabtrees værelse og stod et stykke tid med øret mod hans dør og lyttede til hans lungefunktion. Så gik jeg ud i køkkenet og begyndte at lave kaffe.

Mens kaffen løb igennem, drak jeg et stort glas appelsinjuice, hvori jeg hældte to skefulde honning, ud fra en teori om, at en forøgelse af mit blodsukkerniveau sammen med en gigantisk dosis koffein ville eliminere de sidste spor af mine tømmermænd. Pot til kvalmen og tungheden om hjertet, c-vitaminer til cellestrukturen, sukker til det fortyndede blod, koffein til at brænde den moralske tåge af. Det var begyndt at vende tilbage til mig nu – hele alkoholismens og det uforsvarlige livs praksisser. Da kaffen var klar, hældte jeg den over i en termokande og bar den ind på mit kontor bagerst i huset, hvor James Leer lå på sofaen med hovedet hvilende på sine foldede hænder som en, der lader, som om han sover. Soveposen var gledet halvvejs ned på gulvet, og nu så jeg, at han var gået nøgen i seng. Hans jakkesæt, skjorte og slips hang hen over fodskamlen til min gamle Eames-stol med et par hvide underbukser foldet pænt sammen øverst. Jeg spekulerede på, om Hannah havde klædt ham af, eller om han selv havde klaret det. Han så indskrumpet ud på den måde, som høje mennesker gør, når de sover, krummet sammen om sig selv, med for store knæ og albuer og håndled, og bleg og fregnet hud. Hans krop var næsten hårløs, og hans nøgne, lille, omskårne tissemand var næsten lige så bleg som resten af ham, hvid som en drengs – måske kommer ens genitalier med tiden permanent plettede op af kærlighedens krukker og boblende kar, ligesom en uldfarvers hænder. Jeg fik ondt af James Leer, da jeg så hans penis. Forsigtigt lagde jeg soveposen tilbage over hans skikkelse.

”Tak,” sagde han uden at vågne.

Jeg sagde: ”Ingen årsag,” og bar derefter kaffekanden over til mit skrivebord. Klokken var kvart over seks. Jeg begyndte at arbejde. Jeg var nødt til at klaske en slutning på Wonder Boys inden i morgen aften, hvis jeg skulle lade Crabtree se den. Jeg tog en slurk kaffe og gav min venstre kind et formanende klaps. For hundrede og syttende gang vendte jeg tilbage til den ni sider lange plotbeskrivelse med enkelt linjeafstand, laset og kaffeplettet, som jeg havde fyret af en pralende aprilmorgen for fem år siden. Denne skønne morgen var jeg halvvejs gennem side fire, mere eller mindre, med endnu fem sider tilbage. En uheldig forgiftning, en bilulykke, et hus i brand; tre børns fødsel og en mirakuløs travhest ved navn Faithless; et tyveri, en arrestation, en retssag, en henrettelse i den elektriske stol; et bryllup, to begravelser, en rejse tværs over landet; to baller, en forførelse i et atombeskyttelsesrum og en vildtjagt; alle disse scener og en god håndfuld andre manglede jeg stadig at skrive, ifølge de fine overskrifter på min dumme, forbandede plotbeskrivelse: Ni hovedpersoners og et helt livs skæbner, som jeg i den seneste måned havde forsøgt at komprimere til omkring halvtreds siders fyndig og lysende tekst. Jeg genlæste foragteligt de selvsikre, opblæste kommentarer, som jeg havde skrevet den fjerne dag: Giv dig god tid til dette, og Dette skal være virkelig stort, og den værste: Denne scene skal læses som en enkel, vidstrakt Motorvej af Sprog, fem tusind kilometer lang. Hvor jeg dog hadede den nar, der havde skrevet den note.

Endnu en gang og med den sædvanlige fornøjelse gjorde jeg mig tanker om at smide det hele ud. Med dette opsvulmede monster af vejen ville jeg være fri til at kaste mig over Slangetræneren, eller historien om den udbrændte astronaut, der slog sig ned i Disney World, eller historien om de to fortabte baseballhold, blå og grå, som spillede kamp aftenen inden slaget ved Chancellorsville, eller Kongen af freestyle eller en hvilken som helst andet af de imaginære romaner, som flagrede forbi som admiraler og lyrehaler, mens jeg trællede med min skovl i Wonder Boys ’ strudsefold. Så hengav jeg mig til den lige så sædvanlige, ikke ligeså fornøjelige fantasi om at betro mig til Crabtree og fortælle ham, at jeg stadig var flere år fra at færdiggøre Wonder Boys, og underlægge mig hans nåde. Så tænkte jeg på Joe Fahey og kørte, som altid, et blankt stykke papir ned i maskinen.

Jeg arbejdede i fire timer, skrev støt derudaf og nedsænkede mig i et meget tyndt reb i det klamme og ormebefængte hul af en slutning, som jeg allerede havde forsøgt mig med tre gange før. Den ville kræve, at jeg gik tilbage gennem de tidligere omkring to tusind sider og udfladede og marginaliserede en af de nuværende hovedpersoner og eliminerede en anden fuldstændigt, men jeg tænkte, at af de fem opdigtede afslutninger på romanen, som jeg havde fundet på i løbet af den seneste måned, var denne sikkert min bedste mulighed. Mens jeg arbejdede, løj jeg for mig selv. I modsætning til andre mennesker fortæller forfattere deres bedste løgnehistorier, når de er alene. At afslutte bogen på denne måde, sagde jeg til mig selv, ville ende med at være det bedste; dette var faktisk netop den afslutning, som min bog hele vejen igennem havde kæmpet sig hen imod. Crabtrees besøg var, hvis man betragtede det rigtigt, et slags kreativt tilfælde, en Guds gave, et slag fra en hammer, der kunne løsne alle de vinduer, min fantasi for længst havde malet til. Jeg ville gøre den færdig på et tidspunkt i morgen, overrække den til Crabtree og således redde begge vores karrierer.

Fra tid til anden så jeg op fra min summende Selectric med dens lugt af varmt støv og brændte ledninger – jeg havde forsøgt at arbejde på en computer, men hadede måden, hvorpå det, jeg skrev, forvandlede sig til en slags tegnefilm, som man kunne læne sig tilbage og iagttage – og betragtede James Leer, der vred sig på sine uudgrundelige drømmes spid. Lyden af min skrivemaskine vækkede ham ikke eller forstyrrede ham i det mindste ikke nok til at ønske at rejse sig fra sofaen og flytte hen i en mere stille del af huset.

Netop da jeg spændte familien Wonder ind i den tomotorers Piper, som på vej til Lowell Wonders rock & roll-begravelse i New York ville smadre ind i Weathertop-bjergenes uanfægtede overflade – således var arten af den strudselort, jeg havde tvunget mig selv til at skovle – hørte jeg en hvisken i øret som en knitren af sæbevand, og et sprøjt af strålende statisk elektricitet passerede foran øjnene på mig.

”James!” sagde jeg. Jeg greb om manuskriptet til Wonder Boys, som om jeg på vej til at falde på hovedet ned ad en uendelig trappe greb ud efter gelænderet. Da jeg vågnede op blot få sekunder senere, lå jeg på gulvet med James Leer stående over mig med rynket pande og indhyllet i sin sovepose som en b-filmsindianer i bøffelskindskåbe.

”Jeg har det fint,” sagde jeg. ”Jeg mistede bare balancen.”

”Jeg lagde dig på gulvet,” sagde han. ”Jeg var bange for, at du måske ville, øh, sluge din tunge eller sådan noget. Er du stadig fuld?”

Jeg hævede mig op på den ene albue og så til, mens den sidste, gule meteor strøg hen over mit kranies kuppel.

”Selvfølgelig ikke,” sagde jeg.

James Leer nikkede og trak soveposen tættere omkring skuldrene. Han trådte et skridt bagud, hvilket hurtigt forvandlede sig til en slags klodset plié, og støttede sig så til ryglænet på min stol.

”Det er jeg,” sagde han. Telefonen ringede ude i stuen. Det var en ny telefon med alle de moderne funktioner – autosludren og langsomkald og så videre – og den lød mere som en krigsalarm, end som om den egentlig ringede, som en Porsche nogen var ved at bryde ind i midt om natten. ”Skal jeg tage den?”

”Ja tak,” sagde jeg og lod igen hovedet falde forsigtigt ned mod gulvet. Jeg var sikker på, at det måtte være Sara, der ringede for at sige, at hendes hund ikke alene var forsvundet, men at Walter desuden havde fået frarøvet en sort taftjakke til en værdi af femogtyve tusind dollars. Jeg lukkede øjnene, stadig svagt gnistrende af optisk fyrværkeri, og overvejede, om jeg mon havde noget ondt boende i min hjerne, en ondartet edderkop, der foldede sine lange, sorte ben ud som stiverne i en paraply. Jeg spurgte mig selv, hvad jeg ville gøre, hvis min læge gav mig en eller anden dødelig diagnose og derefter sendte mig ud i den samme, gamle, åleglatte verden igen. Ville jeg smide arbejdet til side og i stedet fokusere på at skrive mit navn i vand – samle transvestitter op på fly, forføre seksuelt ambivalente jomfruer, køre rundt i Pittsburgh i en lånt, åben bil klokken fire om natten på jagt efter ballade? Det tiltalte mig et øjeblik at tænke, at det var det, jeg ville gøre, men allerede øjeblikket efter vidste jeg, at jeg med døden i kroppen kun ville ønske at krybe sammen på Honor Bilt-sofaen med et halvt kilo afghansk Butthair, rulle joints og se genudsendelser af Rockford, indtil pigen i den sorte kimono kom for at hente mig.

”En der hedder Irv?” sagde James Leer, da han luntede tilbage på mit kontor med et skævt, smørret grin på ansigtet. Jeg formodede, at han stadig var fuld nok til, at hans tømmer mænd fik ham til at føle sig både voksen og lastefuld. ”Jeg sagde, at det nok ville tage et øjeblik.”

”Tak,” sagde jeg. Jeg holdt hånden frem mod ham, og han hjalp mig på benene. ”Hvorfor tager du dig ikke noget morgenmad? Der er kaffe i køleskabet.”

Han nikkede lidt fraværende, som en dreng der ignorerer sin mors råd, og satte sig ned på sofaen.

”Måske om lidt,” sagde han. Han gav et ryk med hovedet over mod bogreolen i hjørnet, hvorpå der stod et lille fjernsyn med indbygget video. ”Virker det?”

”Øh, ja,” sagde jeg. Jeg var altid lidt flov over at have et fjernsyn på mit kontor, selvom jeg aldrig ville have brugt det, når det var meningen, at jeg skulle arbejde. ”Jeg bruger det somme tider til at se kampe på, hvis Emily prøver at arbejde eller sove.”

”Hvilke film har du?”

”Film? Ikke så mange. Jeg samler ikke rigtig på film, James.” Jeg pegede på det sparsomme udvalg af videobånd ved siden af tv’et. ”Jeg tror stadig, jeg har 9½ uge derovre. Optog den fra fjernsynet.”

James skar ansigt. ”9½ uge, ” sagde han. ”Helt ærligt.”

”Undskyld,” sagde jeg. Jeg begyndte at gå ud til telefonen, mens jeg samlede folderne af min lykkebadekåbe om mig.

”Flot badekåbe, professor Tripp,” sagde James.

”Det er Irv, Grady,” sagde Emilys far.

”Hej, Irv,” sagde jeg. ”Hvordan går det?”

”Det kunne altid gå bedre,” sagde Irv. ”Nu har jeg fået lidt problemer med det højre knæ.”

”Hvad er der galt med det?” Året før havde han fået erstattet det venstre med et af rustfrit stål, som han var uforholdsmæssigt stolt af, som om det var en spontan, fysisk forbedring, der var blevet frembragt af hans egne cellers dygtighed.

”Det ved jeg ikke helt,” sagde han. ”Men det vil ikke bøje sig før klokken ti om formiddagen.”

”Det må være et problem.”

”Frygteligt,” sagde han. ”Faktisk er det lige begyndt at bøje sig …” Der var en pause, mens han så på sit ur. Irv gik med en af den slags smarte tingester i kronometerstil på størrelse med en Oreo-kiks, som ikke blot var i stand til at vise tid, temperatur, højde og tryk, men også analysere den atmosfæriske sammensætning og angive tilstedeværelsen af rumvæsner. Han havde selv bygget det ud fra et samlesæt købt gennem bagsiden af Popular Science. ”For toogtyve minutter siden. Hvordan går det med dig?”

”Det går fint,” sagde jeg. ”Det kunne altid gå bedre.” Jeg satte mig på den sladresofa i lysegul chintz med et mønster af klatrende, røde roser, som havde tvunget den gamle, grønne Honor Bilt i eksil på mit kontor. ”Hvordan har Emily det?”

”Hun har det fint. Jeg ville gerne lade dig tale med hende, men hun er her ikke. Hun er inde i byen sammen med sin mor. Køber lidt ind i sidste øjeblik. Hør her, Grady, du ved godt, hvad det er i dag.”

”Lørdag?”

”I dag er det erev pesach. Første aften i Pesach.”

”Det er også rigtigt,” sagde jeg. ”Glædelig Pesach.”

”Grady, vi fejrer Seder i aften.”

”Det ved jeg.”

”Deborah er her, hun kom i går aftes. Phil og Marie kommer op fra Aberdeen.”

”Aha.”

”Vi begynder selvfølgelig ved solnedgang, som i dag er klokken … lige et øjeblik.” Endnu en pause, mens jeg gættede på, at han tjekkede sit pålidelige Chronoton 5000. ”Atten minutter over seks.”

”Jo, altså,” sagde jeg, ”Irv, hør en gang. Jeg … jeg har gang i denne her WordFest, ikke?” Jeg havde tilbragt tusind timer i samtale med Irving Warshaw om emner, der spændte fra Mose Alison til hundevæddeløb til de tektoniske plader under staten Israel, men jeg havde aldrig sagt et eneste ord til ham om de hemmelige, geologiske kræfter, der var ved at undergrave mit ægteskab med hans datter. Irv kunne ikke se nogen pointe i at diskutere menneskelige følelser: Han var ked af det til begravelser, stolt over Israel, skuffet over sine børn, glad den fjerde juli. Han havde ingen anelse om, hvor vild jeg var med ham. ”Det er den, vi har hvert år.”

”Jeg ved godt, hvad det er,” sagde han.

”Okay, nå, men altså, jeg har en masse seminarer, jeg skal til, og foredrag og alt det der.” Jeg var på nippet til at fortælle ham, at jeg selv skulle holde et foredrag, men jeg standsede mig selv. Selvom jeg bestemt ikke altid fortalte Emilys far sandheden, havde jeg heller aldrig løjet for ham. ”Jeg er bare ikke sikker på, jeg kan slippe væk.”

”Nej,” sagde han. ”Det forstås.”

Hans stemme lød lidt hul.

”Er alt i orden, Irv?”

”Alting er helt fint,” sagde han. ”Du ved. Pesach. Det falder altid på dagen efter … efter årsdagen … for Sam. For hans død.”

Jeg havde glemt dette uheldige sammentræf af månedatoer, selvom det jo skete hvert år trods det faktum, at Sam var druknet på et tidspunkt i slutningen af april.

”Åh,” sagde jeg. Jeg smækkede med tungen. ”Hans jahrzeit. Ikke sandt?”

”Netop,” sagde Irv. ”Vi tændte lyset i går aftes.”

”Det er jeg ked af, Irv,” sagde jeg.

Som svar kom Irv med en slags spørgende halvgrynten, der lød noget i retning af en irriteret trækken på skuldrene, som for at sige: Hvad er du ked af?

”Ja,” sagde han et øjeblik efter og lod ordet komme ud som et suk. ”Okay.”

”Okay, Irv,” sagde jeg. Pludselig følte jeg, at jeg måske aldrig ville komme til at tale med ham igen.

”Grady, min ven,” sagde Irv. Jeg fangede den lillebitte revne af sorg, som havde åbnet sig i hans stemme.

”Hør,” sagde jeg, ”vidste Emily, at du havde tænkt dig at ringe til mig?”

”Ja. Hun ville ikke have det.”

”Nå, men jeg er glad for, at du gjorde det.”

”Ja, jeg … altså, jeg håbede virkelig, du ville sidde med ved bordet i aften.”

”Jeg ville rigtig gerne være der,” sagde jeg. ”Jeg ville ønske, at jeg kunne. Jeg tror bare ikke, det ville være det rigtige at gøre.”

”Du har din konference.”

”Nemlig.”

”Jeg forstår.”

”Hils alle mange gange,” sagde jeg.

Da jeg kom tilbage til mit kontor, fandt jeg James Leer siddende på sofaen med benene trukket op under soveposens telt og ved at se noget sort-hvidt i fjernsynet; lyden var skruet helt ned. Da jeg kom ind, så han på mig et øjeblik, som om han ikke helt vidste, hvem jeg var. Blodet var drænet fra hans kinder, hans mund stod åben, og hans øjne var sløve af noget, der næsten lignede sorg. Han kunne mærke sine tømmermænd nu.

”Du har 9 ½ uge og Chinatown bløder,” sagde han, som om det ikke var film, men derimod fnat og skab. ”Og det er det.”

”Jeg kan godt lide ham Mickey Rourke,” sagde jeg. ”Hvad ser du?”

”Unge piger forsvinder i London,” sagde han automatisk. ”1947. Douglas Sirk.”

”Hvorfor har du slukket for lyden?”

Han trak på skuldrene. ”Jeg ved, hvad de siger,” sagde han.

Jeg kneb øjnene sammen ad skærmen.

”Det skulle da aldrig være stakkels, gamle George Sanders igen, hva’?”

Han nikkede og sank noget.

”Er alt i orden, James?”

”Hvad laver jeg her?”

”Hvad mener du?”

”Hvordan er jeg havnet her?”

”Vi tog dig med herover i går aftes. Der var ingen af os, der var i form til at køre dig hele vejen til Mt. Lebanon.”

Vi så til et øjeblik, mens George Sanders tændte sig en lang cigaret. Jeg så over på den uforstyrrelige stak papir på mit skrivebord, på de seks nye sider, der lå spredt ved siden af den, dækket af ubrugelige, sorte ord.

”Lavede jeg noget i går aftes?” sagde han.

”Hvad mener du?”

”Noget slemt?”

”Joh, altså, James,” sagde jeg. ”Du stjal Marilyn Monroes bryllupsjakke fra dr. Gaskells skab. Hvad siger du så?”

Det bankede på døren, tre velovervejede slag, som nogen der testede træet for svamp. Jeg så på James. George Sanders løftede en glimtende monokel op til øjet.

”Der er nogen ved døren,” sagde jeg.

Det var en politibetjent, der havde et undskyldende smil på læben og morgenens sammenrullede Post-Gazette i hånden. Han var en ung fyr, ikke meget ældre end James Leer. Ligesom James var han høj og bleg med et skarpt, bevægeligt adamsæble. Hans kinder var et sammensurium af småbitte snit og oversete skægstubbe, og han havde en eller anden sukret bonderøvsaftershave på. Hans hat var en fjerdedel for stor til hans hoved. Han havde den unge politibetjents måde at stå på med brystkassen skudt frem, mens han talte for hurtigt, som om han var i gang med at aflire eksempler på dialog fra træningsmanualen til en falsk civilist på tærsklen til et simuleret hus. På hans navneskilt stod der pupcik. Jeg bød ham ikke indenfor.

”Jeg beklager at måtte forstyrre Dem, professor Tripp,” sagde han. ”Jeg efterforsker et indbrud hos Mr. og Mrs. Gaskell i går aftes, og jeg har nogle spørgsmål at stille Dem.”

”Ja vist,” sagde jeg og fyldte døråbningen med min skikkelse. ”Hvad kan jeg gøre for Dem?”

”Der fandt et indbrud sted i Gaskell-parrets hus i går aftes.”

”Mm-hm.”

”De er Deres venner.”

”Gode venner,” sagde jeg.

”Nå, men jeg kan forstå, at der var en slags fest hjemme hos Dem i går aftes? Og at De var en af de sidste, der gik?”

”Det var jeg nok.”

”Okay, fint.” Betjent Pupcik så tilfreds ud. Tingene var allerede begyndt at hænge sammen. ”Og så De noget? Nogen der luskede omkring i nærheden, eller sådan noget, nogen som De måske ikke helt kendte?”

”Det mener jeg ikke.” Jeg så op i himlen og bed mig i læben. Jeg tænkte over det. Det ville jeg have, at han skulle bemærke. ”Nej, m-mm.”

Betjent Pupciks øjenbryn samledes i skuffelse over hans næse.

”Nå,” sagde han.

”Hvad tog de?”

”Hvad? Nåh. De brød ind i dr. Gaskells samling.”

”Åh nej.”

”Jo. For pokker,” sagde han og afveg noget fra manuskriptet, ”han har godt nok nogle ret fede ting.” Jeg erklærede mig enig i denne vurdering. ”Nå, men det ser ud, som om de dirkede låsen til hans boks op.” Han trak på skuldrene. ”Nå ja, og så er hunden forsvundet.”

”Det var mærkeligt.”

”Ja, ikke. Vi forestiller os, at han må have lukket ham ud. Altså gerningsmanden, mener jeg. Han er blind, og vi forestiller os, at han bare gik sin vej og måske er blevet kørt over.”

”Gerningsmanden.”

”Nej, hunden.”

”Det var for sjov,” sagde jeg.

Han nikkede og lagde så hovedet på skrå og sendte mig et skarpt politimandsblik, som om det gik op for ham, at han havde taget fejl af mig. Jeg kom ind under overskriften Håndtering af Røvhuller.

”Nå, men jeg håber, De finder ham,” sagde jeg. ”Dem. Held og lykke.”

”Jo tak. Okay.” Betjent Pupcik fremhyklede et smil. ”Det var så det hele. Jeg skal ikke forstyrre Dem længere.”

”Hvis jeg kommer i tanke om noget …”

”Nå ja. Hvis De kommer i tanke om noget, så ring endelig. Her.” Han stak hånden ned i sin skjortelomme og gav mig et visitkort. Han begyndte at vende sig væk, men standsede så og kiggede på mig igen. ”Hov,” sagde han, ”der var ham her knægten, ham, øh, Leer. James Leer.”

”Han er en af mine studerende.”

”Det er det, jeg har forstået. Ved De tilfældigvis, hvordan jeg kan komme i kontakt med ham?”

”Jeg tror, han bor hos sin tante ude i Mt. Lebanon,” sagde jeg. ”Jeg har måske hans nummer på mit kontor på universitetet, hvis De skal bruge det.”

Han iagttog mig nogle sekunder, mens han hev sig i øreflippen på venstre øre, som om han forsøgte at høre alle de ting, jeg lige havde fortalte ham, en gang til.

”Det gør ikke noget,” sagde han endelig. ”Det kan vente til mandag.”

”Hvis De synes.”

Han gik ned ad trappen til sin bil.

”Fin bil,” sagde han og nikkede over mod Galaxien i indkørslen. Der fór et mærkeligt udtryk af smerte over hans ansigt, da han kiggede derhen, og han rystede på sit store, kantede hoved. ”Synd.”

Jeg havde ingen anelse om, hvad han talte om. Man skulle tro, han kunne se direkte gennem metallet i mit bagagerum til Doctor Dees lig derinde.

”Mm-hm,” sagde jeg og lukkede døren. ”Helt sikkert.”

Jeg gik ind i stuen igen og så på James. Der lød en pludselig brusen af harmonikamusik fra et fjernt sted i huset, og så i næste øjeblik en række skarpe hark og eder, mens Crabtree hostede sig gennem morgenens første cigaret. Jeg fik et pludseligt billede af Irv Warshaw stående ved telefonen i entreen i underetagen af stuehuset, mens han fortvivlet gennemgik alle sit urs funktioner, og jeg blev grebet af en stærk længsel efter at lægge armene om ham, strejfe hans ru kind med min, sætte mig og spise elendighedens brød sammen med ham og Emily og hele familien Warshaw. De var ikke min familie, og det var ikke min højtid, men jeg var forældreløs og ateist, og jeg ville tage, hvad jeg kunne få.

”Hvad gør vi nu?” sagde James.

Telefonen ringede med sin alarmtone, og jeg humpede langsomt ud for at tage den.

”Det er mig,” sagde Sara. ”Åh, Grady, jeg er så glad for, at du er der. Der er sket så mange ubehagelige ting på en gang.”

”Hæng lige på et øjeblik, skat, ikke?” sagde jeg, inden jeg lagde på. Jeg gik tilbage til mit kontor og slukkede for fjernsynet.

”Hvad med, at vi skrider herfra lige nu?”

H

Jeg lånte James Leer en flannelsskjorte og et par blå jeans og tog mine skorpede, gamle vandrestøvler på. Jeg gravede min fiskervest ud fra bagerst i skabet. I en af dens ni lommer lå der en lille, plettet stump pot, som jeg taknemmeligt indtog. Så pakkede jeg en stofpose med en termokande fuld af kaffe, en cola, en pakke rosiner, fire hårdkogte æg, en grøn banan og en halv pepperonipizza i sølvpapir, som jeg gravede frem fra bagerst i køleskabet. Oveni lagde jeg desuden en pakke pølser, sikkert i tilfælde af, at vores rejse kom til at omfatte lejrbål, en krukke stærke salatpebre og en syltet agurk i bagepapir efterladt fra en af Emilys madpakker fra for længe siden. Jeg fyldte lommerne i min vest med kuglepenne, rullepapir, en lighter, en linjeret notesbog, en schweizerkniv, vejkort over Idaho og Mexico og adskillige andre nyttige genstande, som jeg fandt i skuffen ved telefonen i køkkenet. Jeg snuppede et gammelt Navajo-tæppe og en lommelygte fra skabet i gangen. Jeg var gledet over i den velkendte marihuanatilstand, der ligger midt mellem lykke og total panik, og mit hjerte hamrede. Jeg havde det, som om James og jeg skulle ud og fiske efter regnbueørreder i en glimtende flod i Idaho, og samtidig som om vi var i gang med at stikke af til Tampico med et ti minutters forspring for politiet.

”Vi ses,” råbte jeg og overlod mit plagede hus til dets beboere.

Det virkede, som om det havde regnet siden februar måned, men på denne erev pesach skinnede solen. Himlen var så blå, at den ringede for mine ører som en klokke. Der steg damp op fra græsplænen og fra de lange, sorte blomsterbede, der kantede stien foran huset. Der sad opsvulmede, lyserøde knopper på kameliabuskene, perlende af regn, og jeg mente at kunne lugte en tidlig antydning af den gådefulde, bittersøde luftart, som fylder Pittsburgh om sommeren, en lugt der på én gang er industriel og oprindelig, af flodvand og svovldioxid, brændende dæk og rævepels. Jeg lagde hånden på schweizerkniven i min lomme og så ud på morgenen med en koffeinskælven af håb ned ad rygraden og ud i fingerspidserne. Så gik vi ned ad stien til indkørslen, og jeg så noget, der lignede et krater i motorhjelmen på min bil, en skæv stjerne af rynker og folder. Synd.

”Hvordan er det sket?” sagde James og lod en fingerspids løbe langs sårets takkede kant. En lang flage af maling gik løs og krøllede sig sammen om hans finger som en stump grønt gavebånd. ”Ups.”

”Sådan noget lort,” sagde jeg. ”Det er bare løgn.” Jeg havde fuldstændig glemt det. Jeg lukkede øjnene. En skygge dansede i en regnvåd plet lys og sprang så op i luften og susede ned mod min forrude. Der lød en dæmpet rumlen fra en pauke.

”Og han landede på røven,” sagde James.

”Det er rigtigt,” sagde jeg. ”Hvor ved du det fra?”

James Leer så på mig, og så igen på Galaxiens motorhjelm. Han trak på skuldrene.

”Man kan se omridset af en røv,” sagde han og smed derefter lærredsrygsækken ind i bilen.

Da jeg bakkede ud af indkørslen, undgik jeg lige med nød og næppe at smadre Happy Blackmores Galaxie en gang for alle. Jeg havde godt bemærket den hvide varevogn, da vi kom ud af huset, og den sneglede sig hen ad Denniston, mens føreren læste adresserne på husenes facader, men jeg havde ikke gjort mig ulejlighed med at kigge efter den, inden jeg susede ned ad indkørslen med mindst tredive kilometer i timen; man var nødt til at køre hurtigt, når bilen var i bakgear, ellers havde den en tendens til at gå i stå. I det absolut sidste øjeblik så jeg et glimt af noget hvidt i mit bakspejl, et par sprøjtemalede, hårdtslående boksere, . Jeg hamrede bremserne i. Varevognens chauffør gassede op og kørte vildt af sted.

”For helvede,” sagde jeg. ”Det er da virkelig en god start.”

”Hvorfor slår du ikke kalechen ned?” forslog James. ”Måske vil det gøre det nemmere at se noget.”

Jeg rødmede og rakte op for at åbne haspen til taget.

”Jeg glemmer hele tiden, at jeg kan gøre det.”

På vej ud af byen standsede vi ved The Giant Eagle på Murray, og James, som havde rynket på næsen af mine proviantforsyninger, købte to liter appelsinjuice, en pakke sukkerstrøede fabriksdoughnuts og et nummer af Entertainment Weekly. De bragte en artikel om Fonda-skuespillerfamilien, og der var et stort fotografi af kønne Henry på forsiden i en scene taget fra det, som James straks identificerede som Flammer over Mohawk.

”Gud,” erklærede han og holdt bladet frem, så jeg kunne se det.

”Han var ikke dårlig,” sagde jeg.

Jeg købte et dusin røde roser i blomsterafdelingen og pakkede forsigtigt stilkene ind i våde papirservietter fra toilettet, så de ikke døde på vejen. Der sad en kondomautomat boltet fast til væggen ude på herretoilettet, og jeg smed halvtreds cent i for at få fat i noget, der hed Luv-O-Pus, som lovede at indhylle min partner i bølgende fangarme af nydelse. Vi hang fast i en lang kø ved kassen, og for at få tiden til at gå skulle jeg til at vise James Leer Luv-O-Pus, men i sidste øjeblik bestemte jeg mig om; jeg havde en fornemmelse af, at en sådan genstand kunne skræmme ham. Mens vi ventede på at få lov at betale, tømte han hele flasken med appelsinjuice. Hans spidse, lille adamsæble kørte op og ned.

”Jeg er så tørstig,” sagde han og tørrede munden med bagsiden af hånden. ”Jeg ved ikke, hvad der er galt med mig.”

Jeg lo. ”For fanden, James, du har tømmermænd.”

Han overvejede dette et øjeblik og nikkede så.

”Det føles på en måde trist,” sagde han.

Mens vi kørte ud af Bigelow, lod jeg være med at kigge på den ødelagte motorhjelm på Happys bil og forsøgte at slå skaden og alt det, den syntes at sige om den måde, jeg levede mit liv på, ud af hovedet. Kalechen var nede, og jeg lyttede til hjulenes hvislen mod vejen, blæstens susen hen over bilen, lyden af Stan Getz, der sagte strømmede ud af højttalerne og slyngede sig ud i luften bag os som en perlende kæde af bobler fra en pibe. Det nyttede ikke. Omridset af en røv kørte konstant lige foran mig som et id-kort.

”Jeg troede, vi skulle over og snakke med rektor,” sagde James uden håb i stemmen, mens vi kørte længere og længere væk fra Point Breeze.

”Det skulle vi også,” sagde jeg. Jeg så på blomsterne på sædet ved siden af mig. En galant gestus, tænkte jeg, var det første middel til at få dårlig samvittighed. Hvorfor troede jeg, at Emily ville blive andet end ærgerlig over at se mit hærgede ansigt og mine duftløse supermarkedsroser? Ved James’ påmindelse landede den flok af skyldfølelser, som uophørligt flakser rundt i brystet på hver eneste potryger, under alle omstændigheder på Saras tag. Havde jeg virkelig smidt røret på? Var jeg virkelig på vej ud af byen med hendes døde hund i bagagerummet? ”Jah, øh, faktisk, så er det her måske ikke lige den bedste idé, James. Måske burde vi vende om.”

James sagde ikke noget. Han sad presset op mod sin dør, indhyllet i sin plettede overfrakke med knæene oppe, albuerne trukket ind og to liter appelsinjuice skvulpende rundt inden i sig, mens han holdt om en stadig hel sukkerstrøet doughnut, som om det var den eneste ballast, der fastholdt ham til sædet i min bil og den snurrende planet under os. Han havde det elendigt. Hver gang, vi kørte over et bump, dinglede hans hoved frem og tilbage som nålen på et følsomt måleinstrument. Jeg blev ved at køre ned ad Bigelow, men langsommere og langsommere jo tættere vi kom til parkvejen, mens jeg det ene øjeblik tænkte på Sara, det næste på Emily og hendes forældre, indtil jeg nåede et punkt af fuldstændig viljesmæssig ligevægt eller kollaps, og vi holdt for rødt lys.

”Se lige der,” sagde James. ”De ligner replikanter.”

En køn, ung familie var på vej over gaden foran os, et par slanke, lyshårede forældre i kaki og skotskternet omgivet af en velordnet flok af nuttede, lyshårede replikantbørn. To af børnene gik og svingede med glimtende poser med guldfisk i. Solen oplyste deres flagrende lokker. Alle holdt hinanden i hånden. De lignede en reklame for en type mildt laksativ eller for syvendedagsadventisterne. Moren bar et gyldenhåret spædbarn i armene, og faren gik rent faktisk og røg bruyerepibe. Da de passerede bilen, kiggede de alle sammen på krateret i motorhjelmen, og så så de op på James og mig med uforstående medlidenhed.

”Der er grønt,” sagde James.

Jeg holdt øje med spædbarnet. Dets ansigt lå presset ind mod kvindens venstre bryst, og det gestikulerede deklamatorisk med hænderne. Dets fingre lukkede og åbnede sig og indtog sære positurer som en stenbodhisattvas udtryksfulde fingre. Et øjeblik kunne jeg mærke dets vægt som en smerte i min arms runding.

”Vi kan køre nu, professor.”

Personen i bilen bag os begyndte at dytte. Da familien trådte op på fortovet længst væk, lige inden de gled væk og bort fra os, fik jeg et glimt af spædbarnets ansigt over morens skulder. Det smilede et underligt, skævt smil – næsten som om en muskel i dets kind var blevet lammet – og havde en lille, sort klap for venstre øje. Det kunne jeg godt lide. Jeg spekulerede på, om jeg havde det i mig at skabe et barn med en pirats aura.

”Professor?”

Jeg drejede hundrede og firs grader i krydset og kørte af tilbage i retning af Point Breeze.

H

Da vi holdt ind foran Gaskell-parrets hus, så jeg over på James. Vinden havde blæst alt hans fedtede, sorte hår bagud, så hans pandehår stod lige op i luften, hvilket gav ham et tegneserieagtigt præg af lige at have fået noget chokerende at vide. Jeg så hans øjenlåg sitre. Doughnuten gled ud mellem fingrene på ham. Hans forbløffede hoved væltede bagud og lagde sig i mellemrummet mellem nakkestøtten og vinduet. Jeg gik ud fra, at han lod, som om han var bevidstløs, for at slippe for at stå ansigt til ansigt med rektor Gaskell, men det lagde jeg ham ikke til last. Jeg havde dybest set også lovet – selvom jeg tvivlede på, at han rent faktisk troede på mig – at jeg ville tage mig af det hele.

”Okay,” sagde jeg til James, mens jeg steg ud af bilen. ”Du venter her.”

Der kom ikke noget svar, da jeg bankede på fordøren, så jeg prøvede at tage i håndtaget. Den var ikke låst.

”Sara?” Jeg trådte indenfor. ”Walter?”

I køkkenet stod der kaffe på komfuret, og på bordet lå Saras gigantiske, jernfarvede taske, en pakke Merits og et paperbackeksemplar af en af Q.’s romaner mast åben hen over en lyserød Bic-lighter. Hun var i hvert fald hjemme. Jeg gik ud i entreen igen og begyndte at gå op ad trapperne.

”Sara? Det er Gra-dy! Hallo?”

Mens jeg hvert øjeblik ventede at blive overfaldet fra et mørkt hjørne af en rasende Walter Gaskell, der svingede med et af Joltin’ Joes gamle Hillerich & Bradsby-batter, stak jeg hovedet ind på Saras kontor, gæsteværelset og de andre værelser ovenpå og gik så til sidst hen til døren til det store soveværelse, hvor jeg følte, at jeg for lidt for nyligt havde tilbragt en times tid på en lidt for tåbelig måde til, at jeg burde komme igen så kort tid efter. Døren stod på klem, og jeg krympede mig lidt, da jeg gav den et let skub med min ene skosnude. Den svingede op med en skyldbetynget knirken.

”Sara?”

Sengen lå begravet i sin uvejsomme snedrive af gåsedun og linned. Et ur tikkede på natbordet. To par tøfler, et ternet og et lavendelfarvet, stod side om side på tæppet. Den korkforede dør stod pivåben, og Walters fortryllede skab var tomt; hans samling var uden tvivl blevet evakueret til et sikkert sted. Uden at se ned på det sted, hvor Doctor Dee havde mødt sin skæbne, holdt jeg vejret og trådte ind i værelset, som om jeg trådte hen over liget af en alaskisk slædehund. Gennem et par store sidehængte vinduer var der udsigt over indkørslen, og jeg kunne se James Leer i Galaxien med hovedet hængende slapt til den ene side, øjnene lukkede og munden åben. Han så ud, som om han rent faktisk sov. Jeg gik tværs gennem værelset til et par vinduer i den modsatte væg og kiggede ud over baghaven, forbi det ødelagte jernbaneterræn, hvor James i går aftes havde stået og kløet sig i tindingen med mundingen på sin pistol, videre til Saras lille have og hen over den til det store, flotte drivhus, der var blevet importeret fra Frankrig for tre år siden. Et øjeblik efter kunne jeg se en skygge, der bøjede sig ned og derefter rejste sig op bag de duggede glasruder.

Da jeg gik ud af soveværelset, holdt jeg vejret og så ned på tæppet ved døren for mine fødder. Man kunne se en lille, afbrændt cirkel, som om nogen havde tabt en cigaret, ved siden af nogle mørkebrune pletter som sovsepletter på en skjorte. En del af cirklen og sikkert også nogle af sovsepletterne manglede der, hvor en prøve var blevet skåret ud af berbertæppet, og afslørede en ligebenet trekant af lysegrønt underlag nedenunder. Jeg stak et øjeblik til den sorte plet med spidsen af min sko og gik så ned for at finde Sara i hendes have og fortælle hende, hvad Pittsburghs polititekniske laboratorium ville nå frem til.

Saras have var ret lille, omkring ti gange syv meter og på alle sider omkranset af et lavt, hvidt stakit med hønsenet bagpå. Der var otte-ni bede fulde af fed, sort muldjord, afgrænset af uregelmæssige røde mursten, som lå i rækker halvvejs begravet i jorden. Mellem bedene løb der stier af den samme type mursten, lagt i sildebensmønster på et underlag af finkornet grus. Saras onkel, en af hendes fars brødre, havde reddet nogle mursten fra nedrivningen af Forbes’ Field. Bedene var blevet ryddet ud og pløjet op forrige efterår. Vinrankerne på de spinkle gitre var tynde og skeletagtige, taphanerne var blevet pakket ind i plastik og tapet til mod frosten, og de roser, der stod langs hver side af den centrale allé, var blevet voldsomt beskåret. Der hang nogle få indtørrede æbler og dinglede fra æbletræet, og jeg mente, at jeg kunne se det sammenfaldne omrids af et græskar i det ene hjørne. Selvom jeg vidste, at Sara allerede havde plantet ud til foråret, forekom haven mig tom og død.

Jeg gik langs murstenstien hen til den lille glasbygning, mens jeg sank og rømmede mig, og mit hjerte bankede hårdt imod mit brystben. Jeg følte mig sikker på, at når jeg forlod Saras drivhus efter at have fortalt hende, hvad jeg havde fået tvunget mig selv herhen for at sige, ville jeg aldrig mere komme tilbage. Drivhuset var et miniaturepalads af glas, plettet af dug og fem-syv meter højt. Det var bygget ud fra en grundplan formet som et ligebenet kors og havde et højloftet, centralt atrium med et spidst, smalt tag som et glasspir. Skelettet var af metal og træ og malet i samme mørkegrønne farve som en outfield-mur. Vinduerne var duggede, men jeg kunne få øje på en mængde nuancer af grønt indenfor.

Jeg bankede let på døren, og den raslede ved min berøring.

”Sara? Det er Grady.”

Jeg hørte hende sige noget, jeg efter et øjeblik rekonstruerede som en kort og klar invitation til at komme indenfor.

En strøm af kølig luft bar mig ind gennem døren, som om drivhuset åndede mig ind. Gulvet var gruset, og mine fodtrin gav genlyd fra det høje glasloft. Det var så varmt indenfor, at jeg med det samme begyndte at svede, og så fuld af dufte, at det nærmest var ildelugtende. Jeg kunne lugte pottemuld og fresiaer, basilikum og regnvand, frønnet træ, gummislanger, mos og en svag klorinlugt som fra en indendørs swimmingpool. Tusind planter strakte sig ud i alle fire arme af drivhuset, spredte sig over lave bænke i ordnede rækker med alle slags bregneløv, klatretråde og dækblade, fra kaktusser og miniature roser i potter over kasser fulde af småbitte kimplanter til en stor, rund gardeniabusk i en mexicansk krukke. Bagerst i drivhuset hang der lysstofrør, som kastede deres brede, spøgelsesagtige lys ned over planteskåle fyldt med zinniaer, krognåle og floks og over en kasse med ærteblomstranker, som Sara havde trænet til at klatre gennem de tomme vinduessprosser i en bjærget glasdør. I den centrale atriumgård, i en terrakottakrukke på størrelse med en folkevogn, stod en to meter høj daddelpalme, og ved siden af den en slidt, lilla sovedivan kronet med en klase udskårne druer.

”Jeg kan ikke fatte, at du smed røret på, dit dumme svin.”

Sara kom ind fra kaktusrummet og så ikke helt ærgerlig ud over at se mig. Hun havde sine havestøvler på, store, metalforstærkede motorcykelstøvler, der kunne sparke røv, sorte som skorstenspiber, slidte og mudrede og helt søndertrampede, og en revnet, gammel læderfrakke i en ubestemmelig farve mellem olivengrøn og gulbrun. Den var krøllet og revnet og mudderplettet, havde bælteløkker, men ikke noget bælte, og dens pelskantede krave så ud, som om den var blevet tygget kærligt i af en hund. Den havde tilhørt hendes far. Der stak en tyk pa perback ud af jakkens sidelomme – i tilfælde af en krisesituation, formodede jeg. Under jakken havde hun en blå mekani keroverall på. Hendes hår var bundet op i et sort- og grønternet tørklæde, og mens hun gik tværs over atriumgården mod mig, gik hun og hev i fingrene på et par lærredshandsker.

”Åh-nej,” sagde jeg, ”så er fløjlshandskerne smidt.”

”Jeg hader dig,” sagde hun og lagde armene om mig.

”Jeg hader også dig,” sagde jeg

Vi stod et øjeblik og holdt om hinanden, mens vi lyttede til sugeblæsernes summen, varmeovnenes tikken og planternes rastløse åndedræt.

”Hvad med Walter?” sagde jeg til sidst.

”Han er derovre.” Hun nikkede i retning af universitetsom rådet. ”Men han er helt ude at skide,” sagde hun. ”Der var indbrud i går aftes, Grady. De tog hans jakke. Marylins jakke. Og Dee er væk.”

”Det hørte jeg.”

Hun trådte et skridt væk. ”Hvor har du hørt det henne?”

”Joh, altså.” Jeg lod hænderne synke ned langs siden, og der hang de og føltes tomme og uden knogler. ”Der kom en politibetjent for at tale med mig i morges.”

”Tilstod du?”

Jeg tvang mig til at le. ”Faktisk,” sagde jeg, ”så er det derfor, jeg er kommet.”

”For at tilstå?” Hun gav mig et skarpt slag i maven og satte sig så ned på den lilla sovedivan. Jeg satte mig tungt ved siden af hende. ”Slemme Grady.” Hun klaskede let handskerne mod begge mine kinder. Slemme. Grady. ”Dine fingeraftryk var over det hele.”

”Var de?” Jeg mærkede, hvordan min hals snørede sig sammen. ”Det tog ikke lang tid.”

”Det var for sjov. Hallo? For sjov?”

”Ha,” sagde jeg.

”Var det ikke for sjov, Grady?”

”Selvfølgelig var det det.”

”Hvad laver du?” spurgte hun mig og kiggede op og ned ad mig. ”Du ser ud, som om du skal på campingtur.”

”Jeg er på vej ud til Kinship.”

”Kinship? Ud til Emily?” Hun klappede sig på brystlommen i sine overalls efter cigaretter og sænkede så hånden ned i skød et. Hun tillod ikke sig selv at ryge inde i drivhuset. ”Hvorfor? Ringede hun efter dig?”

”Det gjorde hendes far.”

”Hendes far.”

”Han inviterede mig til deres Seder. Det er første nat i Pesach i aften.”

”Er det. Aha.”

”Sara.”

”Det er helt fint. Nej, det er virkelig dejligt. Du burde være der.”

”Skat …”

”Nej, jeg mener det. Det er din familie. De er som en familie for dig. Det har du fortalt mig mange gange.”

”Det er ikke derfor,” sagde jeg. ”Jeg mener, jeg har ikke, øh, besluttet noget endnu. Jeg tager ikke derop for at, du ved, blive forsonet med Emily.”

”Ikke?”

”Nej.”

”Tager du derop for ikke at forsones med hende?”

”Altså … det, øh ja, på en måde. Jeg ved det ikke.”

”Jeg vil have, at du skal vide det, Grady.”

”Det ved jeg.”

”Nu. Jeg vil gerne have, at du beslutter dig.” Hun klappede sig igen på den tomme brystlomme. ”Undskyld, det er ikke min mening at presse dig, men jeg er nødt til at vide det. Hvis du har tænkt dig at blive sammen med Emily og hendes familie, og det synes jeg, du burde, det er en meget prisværdig beslutning – så vil jeg have, at du siger det til mig. Hvis din plan er at tage op til Kinship og fortælle Emily om dig og mig og barnet her, så vil jeg også gerne vide det. Hvis du har tænkt dig at forlade Emily for min skyld, selvom jeg bestemt ikke vil råde dig til at gøre det, tænk på alle de vanskeligheder, det vil skabe på min side, så vil jeg også gerne vide det.”

”Ja,” sagde jeg.

”Ja, hvad?” sagde Sara.

Jeg fugtede læberne. ”Jeg vil gerne være sammen med dig,” sagde jeg. Jeg var overhovedet ikke sikker på, at jeg på nogen måde mente, hvad jeg sagde, eller hvad implikationerne af denne erklæring ville være, men eftersom jeg havde planer om at følge den op med en historie om et hundemord, et tyveri og en udredning af indholdet i mit bagagerum, tænkte jeg, at det var den sikreste måde at starte på. ”Sara … ”

”Åh, Grady,” sagde Sara. Hun kyssede mig. Vi faldt bagover på den lilla sovedivan, og hun pressede sig ind til mig.

”Jeg begyndte at anlægge den her have omkring samtidig med, at jeg forelskede mig i dig,” sagde hun med en besværgende, næsten barnlig stemme, mens hun lå skævt ind mod mig. ”Det var i april. Der var intet herude. Kun nøgen jord og dødt græs. Jeg var nok selv på samme måde. Så en dag kom jeg herud for at finde en blomst eller noget, som jeg kunne lægge i et brev til dig.”

Hun holdt pause, og det gik op for mig, at hun ventede på, at jeg skulle sige min replik. Hun rystede utålmodigt min skulder.

”Krokusserne,” sagde jeg.

”Jeg gik ud i haven, og der var krokus alle vegne. Jeg ved stadig ikke, hvor de kom fra, eller hvem der plantede dem. Jeg bad dig køre mig ud til det maskinudlejningssted i South Side. Det var vores andet stævnemøde.”

”Det var på åbningsdagen.”

”Du kunne godt lide, at jeg lod dig lytte til kampen i radioen. Jeg købte den der jordfræsertingest, og jeg pløjede hele haven med den. Så fik jeg dem til at komme med alt det hestemøg. Jorden dampede i en uge. Så satte jeg hegnet op. Jeg byggede bedene. Jeg plantede spinat og broccoli og voksbønner.”

”Det kan jeg godt huske,” sagde jeg.

”Du vil fortælle Emily om os,” sagde hun med den samme, drømmende stemme. Hun rakte ud efter min højre hånd og lagde den på sin maves beskedne bule. ”Om dette her.”

Jeg lå på siden og så op på tagets snirklede jernblonder over vores hoveder. Jeg så at Sara, alene i en spinkel kano, drev tættere og tættere på moderskabets brølende, disede katarakt, og at hun nu troede, at jeg sad lige bag hende i stævnen og padlede som en gal. Jeg afsøgt e mine følelser, en aktivitet, der altid mindede en del om at lede efter en død rotte i en spindelvævsbefængt krybekælder under huset. Jeg blev forfærdet over at se, hvor mange af sine forhåbninger Sara Gaskell, efter i fem år at have udsat sig for min kærligheds ustabile isotoper, stadig rettede mod mig, hvor meget af hendes tillid der var tilbage at nedbryde. Hvordan kunne jeg fortælle hende de frygtelige ting, jeg havde tænkt mig? Din hund er død. Du er nødt til at få en abort.

”Jeg fortæller det til Emily,” sagde jeg. Et øjeblik efter fjernede jeg hånden fra hendes mave, kyssede hende på kinden og kom på benene. ”Jeg må hellere komme af sted. Jeg har ladet James Leer sidde ude i bilen.”

”James Leer? Hvad laver han ude i bilen? Har han det godt?”

”Han har det fint,” sagde jeg. ”Han er ved at sove en ordent lig omgang tømmermænd ud. Jeg sagde til ham, at det kun ville tage nogle minutter. Jeg vidste ikke …”

”Tager du ham med dig? Ud til Kinship?”

”Ja, det gør jeg,” sagde jeg. ”Han er vist ikke særligt interesseret i WordFest-arrangementet, og jeg følte, at jeg godt kunne tænke mig lidt selskab.”

”Især til tilbageturen, ikke?” sagde Sara.

”Ja, især til den,” sagde jeg.

Jeg kyssede Sara farvel. Så lod jeg drivhuset ånde mig ud.

Da jeg kom tilbage til bilen, åbnede James langsomt det ene øje og så på mig, som om han var bange for at udsætte mere end disse fugtige og blodskudte par centimeter af sig selv for det vågne livs farer.

”Nå?” mumlede han, da jeg steg ind. ”Fortalte du hende det?”

”Fortalte hende hvad?”

James nikkede og lukkede øjet igen. Jeg lænede mig tilbage i sædet og rakte ud for at rette på sidespejlet, som bandt et øjeblik og så knækkede helt af. Jeg smed det om på bagsædet sammen med roserne. Så satte jeg Galaxiens gamle, slidte motor i gang, satte bilen i bakgear, og vi drønede blindt og baglæns ned ad indkørslen med tres kilometer i timen.

H

Min plan var at lade James sove hele vejen til Kinship, men omkring ti minutter ude af Pittsburgh kom jeg til at køre os over et dybt hul i vejen, og det resulterende stød fik ham til at gispe, sætte sig op og se sig omkring.

”Undskyld,” sagde han med vidt opspærrede øjne. Han lød meget oprigtig, sådan som folk gør, inden de er helt vågne.

”Det er helt i orden,” sagde jeg. ”Hey, du sidder med den der doughnut i skødet.”

Han så ned på doughnuten og nikkede.

”Hvor er vi? Hvor længe har jeg sovet?”

”Ikke særlig længe. Vi baner os stadig vej gennem forstæderne.”

Dette svar syntes uforklarligt nok at bekymre ham. Han så ud over sin dør og derefter ud over min, på de tamme skove og høje hegn og de pseudo-engelske skorstenspiber, der stak op over træerne, og så vred han sig rundt i sædet og kiggede bagud. Jeg spekulerede på, om han mon stadig sov og drømte. Men lige pludselig virkede han meget vågen og trommede med foden til musikken i radioen og bankede med fingerspidserne en svag 11/4-takt på instrumentbrættet. Han indstillede vinklen på det tilbageværende sidespejl, rodede med dørhåndtaget, rullede vinduet op og rullede det derefter ned igen. Han tog doughnutten, som var faldet ned i skødet på ham, og førte den op til læberne, så lagde han den uden at tage en bid igen ned på den fine, hvide ring, den havde efterladt på stoffet i hans overfrakke. Jeg havde aldrig tænkt om James Leer, at han var et febrilsk menneske, så jeg formodede, at han forsøgte at lade være med at tænke på, at han var køresyg.

”Er alt i orden?” sagde jeg.

”Helt sikkert. Fint.” Han så forskrækket ud, som om jeg havde taget ham i at tænke urene tanker. ”Hvorfor spørger du?”

”Du virker lidt nervøs,” sagde jeg.

”Næh,” sagde han, rystede på hovedet og så ud, som om han var uskyldig i nervøsitet både nu og på et hvilket som helst tidligere tidspunkt i sit liv. Han tog doughnutten op, stirrede på den et øjeblik, lagde den fra sig igen. ”Jeg har det rigtig godt. Jeg har det, øh, normalt.”

”Godt at høre,” sagde jeg. Jeg spekulerede på, om det hele mon endelig var ved at gå op for ham, om han var ved at blive klar over, at han natten før havde deltaget i så forskelligartede aktiviteter som at blive slæbt korporligt og fnisende ud af et propfyldt auditorium, begå groft tyveri og få den revet af i offentlighed, og nu, for at det ikke skulle være løgn, var på vej til at tilbringe Pesach sammen med familien til sin udsvævende undervisers forbitrede hustru i en bulet Ford Galaxie, i hvis bagagerum lå liget af en hund, han havde slået ihjel.

”Vil du helst være fri for at gøre det her, James?” sagde jeg og lød mere håbefuld, end jeg havde haft tænkt mig. ”Vil du have, at vi skal køre tilbage?”

”Vil du?”

”Vil jeg? Nej! Hvorfor skulle jeg have lyst til at køre tilbage?”

”Det ved jeg ikke,” sagde han og så lidt forskrækket ud.

”Hør engang, makker, det her var min idé, ikke? Nej, hør her, jeg glæder mig. Det mener jeg. Pesach. Virkelig. Vi skal gennemspille de ti plager. Spise en masse persille. Alvorligt talt, så er jeg glad for, at jeg er nødt til at køre derud.”

”Hvorfor er du nødt til det?”

”Du ved, hvad jeg mener.”

”Mm-hm,” sagde han usikkert. ”Nej, jeg har bestemt heller ikke lyst til at køre tilbage.” Endnu en gang kiggede han i spejlet og drejede sig i begge retninger, som om han var bekymret for, om der var nogen, der fulgte efter os.

”Kan du se politiet?” sagde jeg.

Han så på mig i et par sekunder og kom så frem til, at jeg lavede sjov.

”Ikke endnu,” sagde han mat.

”Hør,” sagde jeg. ”Alt er i orden. Jeg mistede lidt modet ovre hos rektor, men, øh, vi retter op på det hele, når vi kommer tilbage til byen i aften. Det sværger jeg. Okay? Bortset fra det, så er det en interessant familie, Warshaw’erne. Jeg tror, at du vil synes rigtig godt om dem.”

”Okay,” sagde han, som om jeg lige havde udstedt en ordre. Han så virkelig ud, som om han skulle til at kaste op.

”Det er al den appelsinjuice,” sagde jeg. ”Skal jeg holde ind til siden?”

”Nej.”

”Vi er i Sewickley Heights. Vi kunne finde en fin golfbane, som du kunne brække dig på.”

”Nej.” Han slog ned i instrumentbrættet med begge hænder. Handskerummet gik op, og posen med marihuana tumlede ud. Han greb ud efter den og begyndte at proppe den ind igen, men så må han have følt sig dum eller usofistikeret, for i næste øjeblik opgav han at forsøge at lægge den på plads og sad bare og holdt den pose sammenrullet mellem to fingre, som en stor, fed, gennemsigtig joint. Han rødmede, eller i det mindste var huden ved hans ører og omme i nakken blevet rød. ”Jeg har det fint,” sagde han. ”Vil du ikke nok bare køre videre?”

”Hør, du, hvis du …”

”Undskyld, professor Tripp,” sagde han. ”Jeg hader bare det her lortested.” Jeg blev overrasket over at høre ham bande. Den slags sprog optrådte aldrig i hans arbejde, faktisk var det nærmest kunstigt fraværende, selv i hans mest rå og skumle historier, som om han i sin sjæls miniature-Hollywood følte sig tvunget til at lade alle sine værker passere forbi en slags indre censurkomite. ”Se wick ley. Sådan en flok, jeg ved ikke, rige … rige svin.” Han så ned i skødet. ”Jeg har ondt af dem.”

”Så du mener, at du ikke kunne tænke dig at være et rigt svin?” sagde jeg.

”Ja,” sagde James og rullede posen ud langs sit højre lår; det venstre lår var stadig optaget af den uspiste doughnut. ”Rige mennesker er aldrig glade.”

”Er de ikke?”

”Nej,” sagde James alvorligt. ”Jeg mener, folk uden penge har selvfølgelig heller ikke de store chancer for at finde lykken i livet. Men rige mennesker, synes jeg, har overhovedet ingen.”

”Medmindre de køber den,” sagde jeg, mens jeg endnu en gang forundredes over James’ ungdom, lige så forfærdet og misundelig som en pitcher med døde, tunge arme, der ser et trodsigt ungt stjernefrø stå og kaste vilde, frygtelige bomber og fejlkast og dumme kast og kast, der er ud over det hele. ”Det er en rimelig original teori, du har, det må jeg sige. ’Rige mennesker er aldrig glade.’ Ved du hvad, jeg tror, at Den store mand ville have været meget mere interessant, hvis de på en eller anden måde havde arbejdet det tema ind i filmen.”

”Okay,” sagde han. ”Jeg er med.”

”Hey, du skal endelig ikke kigge, men jeg tror, et af de rige svin fra Sewickley Heights kan lide dig.”

”Hvad?” Han proppede posen med tjald ind under låret. En kvinde i en grøn Miasta var kørt op på siden af min bil. Hun var en tiltrækkende blondine på alder med James iført et par sorte skisolbriller. Hun kørte selv med åben kaleche, og blæsten gjorde vilde ting ved spidserne af hendes sporty, gule hår. Da hun susede forbi os, sendte hun James et stort smil, løftede den ene hånd og nikkede. James så væk.

”Var det en af dine veninder?” sagde jeg og iagttog, hvordan pigen bemærkede omridset af Vernon Hardapples røv i min motorhjelm, idet hun kørte forbi os.

”Jeg kender hende ikke,” sagde James. ”Det sværger jeg.”

”Jeg tror på dig.”

Vi kørte videre en tid uden at sige noget. Efter et lille stykke tid fiskede James posen ud under sit lår og lukkede den op. Han bøjede ansigtet ned til posens åbning og åndede ind.

”Lugter som gode sager,” sagde han med kendermine.

”Og hvor ved du så det fra?” sagde jeg. ”Jeg troede, du ikke var til pot. At du ikke kunne lide at miste kontrollen over dine følelser.”

Han rødmede igen, og jeg formodede, at det var, fordi han godt vidste, at hvis han havde sluppet mere af kontrollen med sine følelser i går aftes, ville han have tumlet ned ad Central Avenue med blå atomild stående ud af næseborene, mens han forsøgte at vælte parkerede biler omkuld ved at sparke til dem.

”Det er på grund af min far,” sagde han et øjeblik efter. ”Han ryger det. Han får det fra lægen.”

Jeg sagde: ”Fra lægen? Er han syg?”

Han nikkede. ”Han har … min far har kræft. I tyktarmen.”

”Du godeste, James,” sagde jeg. ”For helvede, makker, det er noget rigtig skidt.”

”Jah, det er det. Jeg tror, kemoterapien får ham til at føle sig sådan rigtig syg. For syg til at gøre noget. Endda for syg til at gå en tur. Hans forretning begyndte at gå skidt. Altså ørredfarmene, du ved. De begyndte at blive sådan helt dækkede af skum.” Han rystede på hovedet og så trist og en anelse frastødt ud, som om han erindrede den regnbuefarvede flimren af forrådnelse på overfladen af sin fars fiskedamme. ”Nå, men i hvert fald så ordinerede hans læge, du ved …” Han rystede posen lidt. ”Skal jeg rulle dig en joint? Jeg gør det for min far.”

”Er man nødt til at rulle dem? Virkelig? Jeg troede, at regeringskontrolleret græs var helt maskinskåret og perfekt. Ligesom rigtige cigaretter. Det er det, jeg har hørt.”

”Ikke min fars,” sagde James og rynkede panden. ”Nej. Han får det altid løst i en pose ligesom denne her.”

Jeg trak på skuldrene. Vi kørte forbi resterne af en sammenfalden lade, på hvis tag der stadig var en udvisket reklame for Red Man, og så lige bagefter det skilt, som viste, at vi var hundrede og tyve kilometer fra den afkørsel, man skulle tage til Kinship, Pennsylvania. Jeg mærkede det klemme om mit hjerte, og et eller andet strammede sammen inden i mig, som om der blev trukket i en gjord helt inderst inde.

”Jamen, okay så,” sagde jeg. ”Rul mig endelig en. Hvis du har lyst.” Jeg rakte ned i min vest og fiskede den lille pakke Zig-Zag-papir op. ”Her. Men prøv at undgå, at det hele flyver væk.”

Han åbnede låget til handskerummet igen, spredte et rullepapir fladt ud over det, kneb et lille topskud af fra posen og lod det falde ned i folden. Han lukkede posen og lagde den under sit lår. En lille hvirvelvind krøllede sig rundt om rullepapiret og sendte det på flugt hen over overfladen af klappen til handskerummet.

”Forsigtig,” sagde jeg. ”Pas lige på, mand. Det der skal holde i rigtig lang tid.” Samtidig med, at jeg rakte ud for at fange den bortflyvende papirbåd, slap jeg rattet, og vi bumpede op på rabatten og ned igen. ”For helvede da også.”

”Undskyld,” sagde han og fik fat i jointens spredte dele. Han så på mig og begyndte så at rulle klumpen sammen i ét stykke, som om det var en lille gave, han var ved at pakke ind og give mig.

”Nej, James, du skal splitte den ad, ellers komme der ikke træk i den.” Jeg så på ham. ”Jeg troede, du sagde, at du vidste, hvordan man gør.”

”Det gør jeg også,” sagde James og lød så såret, at jeg besluttede bare at lade ham være. Jeg trak på skuldrene og stirrede fremefter på Pennsylvania-landevejens slyngede flod, den som jeg så mange gange tidligere havde manøvreret ned ad sammen med Emily, og som på mange måder var hendes livs hovedfærdselsåre. Når hun kørte forbi de røde, sorte og okkerfarvede byer med deres mudrede baseballbaner, deres løgformede kupler, deres pandekagehuse og rustne banegårdterræner, opregnede hun for sig selv forgangne somre og ferier, skoleår, fødselsdagsweekender, højtider, flugten fra omvæltninger og sammenbrud i sit Pittsburgh-kærlighedsliv. Som de fleste andre kvinder, jeg kender, havde Emily i løbet af sine forhold gennemgået en bemærkelsesværdig række af det, mænd holdt af at kalde uheld. Jeg var ikke den første bedrager, der kom jagende efter hende op ad Route 79 med tvivlsomme intentioner.

”Her,” sagde James og rakte mig en klumpet, men brugbar joint. ”Hvad siger du til den?”

”Perfekt,” sagde jeg, og han smilede. ”Tak.” Jeg rakte ham min lighter, og vi bemærkede begge, at mine hænder rystede. ”Vil du tænde den for mig, makker?”

”Okay,” sagde han usikkert. ”Hvordan … hvordan har du det, professor? Du virker selv en anelse nervøs. ” Han stak jointen ind mellem læberne og tog et sug af den, hvorefter han rakte den over til mig.

”Jeg har det fint,” sagde jeg. Jeg tog et langt, langsomt hiv og så blæsten bære det hele væk, da jeg pustede ud. ”Jeg er nok en smule nervøs for at komme op og møde min kone.”

”Er hun meget vred på dig?”

”Det burde hun være.”

Han nikkede.

”Hun er køn,” sagde han. ”Jeg har set billederne af hende på dit kontor. Er hun, hvad … kineser?”

”Koreaner. Hun er adopteret. Hendes forældre adopterede tre koreanske børn.”

”Havde de selv nogen?”

”En,” sagde jeg. ”En søn. Sam. Han døde ret ung. Faktisk er det årsdagen for hans død i dag. Eller også var det i går. Jeg har glemt, hvordan det fungerer med månen og alt det der. De tænder et lys, og det brænder i fireogtyve timer.”

Han tænkte over det i et stykke tid, og jeg røg den klumpede cigaret, han havde rullet til mig. Han havde ikke pillet frøene ud, og en gang imellem var der et af dem, der sprang som popcorn og spyttede aske hen over min vest. Vi susede forbi Zelienople, Ellwood City og Slippery Rock. Antallet af mulige afkørsler fra det stadig kortere stykke landevej mellem Emily og mig blev mindre en for en, og jeg begyndte meget alvorligt at fortryde at være taget af sted på denne tur. Hvor meget jeg end havde lyst til at dykke ned i hendes højrøstede, sjuskede, sammenrodede overleverfamilie, var der ingen grund til ikke at tro, at det venligste, jeg lige nu kunne gøre over for Emily, var bare at lade hende være i fred. Jeg havde allerede såret hende dybt, og det ville blive værre, når hun fandt ud af, at Sara var gravid. For hun og jeg havde i nogle år selv forsøgt at få et barn. Hun var ved at blive ældre, og jeg var ved at blive ældre, og i midten af vores ægteskab fandtes der et lille og altopslugende hul. Da vores indledende anstrengelser mislykkedes, forsøgte vi os med læger og termometre og en tvangspræget undersøgelse af Emilys ægs månedlige opførsel, vi besøgte en specialist og begyndte at undersøge muligheden for adoption. Og så en dag, næsten som ved magi og uden nogen sinde at diskutere det, opgav vi bare.

”Tror du, hun bliver glad for at se dig?” sagde han. ”Din kone, mener jeg.”

”Nej,” sagde jeg. ”Det tror jeg ikke.”

Han nikkede.

”Pesach,” sagde han et øjeblik efter. ”Det er der, hvor man ikke spiser noget brød.”

”Netop.”

”Hvad med doughnuts?”

”De er heller ikke tilladt, tror jeg.”

Han rakte mig en kage fra pakken og tog selv den, der havde ligget og vansmægtet i hans skød i al den tid. Eksplosionen af græs må have vækket hans appetit. Vi tog store mundfulde og tyggede et stykke tid i omgængelig tavshed. Så vendte han sig mod mig med overlæben bestrøet med en sukkermoustache.

”Lyder som en temmelig trist højtid,” sagde han.

H

Fem kilometer fra motorvejen, der hvor den gamle landevej mødte Youngstown Road, lå der en diner, som hed Seneca og havde en indianerhovedprydelse i krom og neon som skilt. Det var sådan, jeg altid fandt den ødelagte strimmel asfalt, som førte op til familien Warshaws gård: Lige efter Seneca Diner kørte man til venstre første gang, trillede hen over en stålbro, der krydsede en ubetydelig gren af Wolf-floden, og susede forbi købmandsbutikken, tankstationen og postkontoret, hvilket var alt, hvad der var tilbage af byen Kinship, Pennsylvania. Byens skole var ikke meget mere end en pittoresk bunke brædder, og i 1977 var den brandstation for frivillige, som havde været forladt i et årti, brændt ned til grunden. I de senere år havde der været en art antikforretning i stueetagen i den gamle Odd Fellow-bygning, men nu var den også væk. Tingene var i det store og hele gået ned ad bakke i Kinship i de seneste hun drede år, siden det oprindelige Kinship-samfund blev forladt, og dets befolkning af utopister med mørke hatte spredtes ud over de almindelige amerikanske drømmeriers store vidder. Irving Warshaws elskede forrådshus over den lille å var en af de få af det lille samfunds bygninger, som stadig stod, og Irene Warshaw havde i årevis forsøgt at få det erklæret som nationalt vartegn; dog ikke, mente vi, fordi hun var specielt optaget af Kinship-samfundets historie. Nej, Irene havde en idé om, at det måtte være en forbrydelse, intet mindre, at en ældre mand gik i hi i dagevis – og røg El Productos, lyttede til Webern og Karlheinz Stockhausen, opfandt magnetisk maling og væskesave og is hockeybaner i teflon til ørkenklimaer – inde i en bygning, der stod opført på National Register of Historic Places.

Ud over det gamle forrådshus var det kun laden og bådehuset ved dammen, der stadig stod i slutningen af halvtredserne, da Irving Warshaw købte jorden. Han var nødt til at bygge hovedhuset op fra grunden i sine weekender, helligdage og sommerferier i årene under Kennedy og Johnson. På en tidligere bygnings fundament og med materialer reddet fra forladte gårde over hele Mercer County havde han rejst en beskeden toetages ejendom med høj facade og langt tagfald af vejrbidte, grå træplader, en kampestensskorsten, et eklektisk udvalg af blyindfattede ruder i dagligstuen, spisestuen og et par kvistkamre i tagetagen, der sad for tæt sammen og gav huset et skeløjet udseende. Gulvene var skæve, ingen af dørene hang lige, og når det blæste, var det hændt, at trækken i kaminen pludseligt var vendt og havde fyldt hele huset med rullende skyer af sort røg; men Irv havde lavet det hele næsten selv med lidt hjælp fra sin nu afdøde bror Harry og en lokal fyr ved navn Everett Tripp, en alkoholiseret elektriker og vvs-mand, som havde forsøgt at befamle Emily, da hun var otte, og som sagtens kan have været en fjern slægtning til denne fortæller. Da Irvs sønner blev gamle nok til at give ham en hånd, gik han i gang med at reparere den ødelagte lade, en stor, grå ark, der var faldet sammen om sig selv og var gået på grund i det høje græs hundrede meter fra huset, og som en ekspert fra Penn State-universitetet havde dateret til et tidspunkt før borgerkrigen.

”Jeg har aldrig været på en rigtig farm,” sagde James, da vi lige på den anden side af Odd Fellow-bygningen drejede til højre ind på den allé af gigantiske og endnu bladløse elmetræer, som førte fra Kinship Road op til huset, og hvor træerne i løbet af det forgangne århundrede var blevet plantet med rimelige mellemrum af omhyggelige utopisthænder. Disse træer havde på grund af en eller anden særhed ved blæstens retning i mange år undgået den hollandske elmesyge, men nu var der mange huller i den dobbelte kolonnade. Sidste sommer havde jeg hjulpet Irv med at fælde to udgåede træer, og det så ud, som om der var et par stykker mere, der ikke havde skudt i dette forår. Om få år ville hele den storslåede formation være borte.

”Glæd dig ikke for tidligt,” sagde jeg. ”Det her er en farm på samme måde, som jeg er engelsklærer.”

”Se,” sagde James som modsvar og pegede på et par malkekøer, som sammen med en irritabel, gul vallak var de eneste, nuværende beboere i den restaurerede lade. ”Køer.”

”Har de ikke sådan nogle i Carvel?” sagde jeg, rørt over den barnlige begejstring, med hvilken han gengældte køernes milde blikke. ”Jeg troede, det var en ret lille by.”

”Det er ikke alle små byer, der har køer.”

”Sandt nok,” sagde jeg. ”Den gullige der er en hest.”

James sagde: ”Virkelig? Dem har jeg hørt om.”

”De er gode at spise,” sagde jeg.

Jeg parkerede bilen bag Emilys boble i en hestekastanjes takkede skygge, og vi stod ud. Træet var omkring firs år gammelt og nyudsprunget; om nogle få uger ville det myldre med spindelvævsagtige, hvide blomster. I forhaven til McClelland Hotel havde der stået netop sådan en høj, vidtforgrenet, oval hestekastanje. Da jeg trådte ud af bilen, prikkede det i mine kinder, blæsten ringede i mine ører, og mit hår føltes permanent tilbagestrøget, som det flagrende, kromfarvede hår på en kølerfigur. Min ankel var blevet stiv under køreturen, og jeg opdagede, at jeg næsten ikke kunne støtte på den.

”Se engang,” sagde jeg og pegede på plænen bag det kønne, gamle træ, hvor der stod et takket stengærde af hvidkalkede sten. Under hver af disse sten, forklarede jeg James, lå skelettet af et af familien Warshaws kæledyr, begravet på egyptisk maner sammen med deres rhinstenshalsbånd, plastikkødben eller tøjmus stoppet med katteurt. De fleste af de navne, der stod malet på stenene, var for længst vasket bort, men man kunne stadig se inskriptionerne på de sten, hvorunder Shlumper og Farfel og katten Earmuffs havde deres sidste hvilested. Lidt væk til den ene side stod en stor, takket kindtand af en sten helt alene. Den markerede, hvor familien havde begravet den schnauzer, som man havde købt for at trøste Emily, efter at hendes storebror druknede, den sommer hun fyldte ni år. Hun havde insisteret på at opkalde hundehvalpen efter ham, og da den døde, blev Sams navn skrevet på den hvidkalkede sten, hvor det stadig stod, falmet, men læseligt. De jordiske rester af drengen Sam lå under en bronzeplade på Beth Shalom- kirkegården i North Hills på hjørnet af Tristan Avenue og Iso lde Street.

”Jeg havde fisk, da jeg var lille,” sagde James. ”Vi plejede bare at skylle dem ud i toilettet.”

”Åh, for helvede,” sagde jeg. ”Emilys blomster.” Jeg lænede mig ind over bagsædet i bilen og opdagede, at blæsten i løbet af vores køretur havde rakt ind og plukket hver eneste rose for hvert eneste blad. Vi må have efterladt os en hale af blomsterblade langs landevejen fra Pittsburgh til Kinship. Det var bare en buket til seks dollars med masser af brudeslør og fjergræs i, men ved tabet af den følte jeg mig ikke desto mindre bragt fra koncepterne og på en eller anden måde afvæbnet.

”Ups,” sagde James og så på mig med et udtryk halvvejs mellem medlidenhed og misbilligelse, sådan som man ser på en fuld mand, der rejser sig op og finder ud af, at han har siddet på sin hat i en time.

”Denne vej,” sagde jeg nonchalant. Jeg smed den ødelagte buket på Sams grav. ”Og glem ikke din rygsæk.”

Jeg humpede om til bryggersdøren og skubbede James ind i huset. Der var aldrig nogen, der gik ind ad fordøren. Vi gik ind gennem den varme, søde duft fra tørretumbleren og kom ind i det tildampede køkken, og jeg bemærkede skuffelsen i James’ ansigt. Han havde sikkert forventet et landligt køkken med fyrretræ og poleret kobber og blonder i vinduerne, men Irene havde genindrettet det omkring 1970’ernes højde- eller lavpunkt, og hendes køkken var et veritabelt festfyrværkeri af farvetoner som gyldenris, avocado og brændt orange og skabe beklædt med valnøddeformica prydet af snirklede, forgyldte håndtag. Luften var tyk af brændt smør og karamelliserede løg og et strejf af krudt, som jeg genkendte som røgen fra Emilys canadiske cigaretter. Emily selv var intetsteds at se. Irene og Marie, Phillys kone, stod ved komfuret med ryggen til os og slyngede rå matzekugler ned i en jerngryde. Da vi kom ind i køkkenet, vendte de sig begge om.

”Hvad siger I så,” sagde jeg og tænkte, at jeg ville blive meget ked af det, hvis Irene Warshaw ikke blev glad for at se mig.

”Jamen, goddag!” sagde Irene og bredte armene ud mod mig, mens hun vantro bevægede hovedet fra side til side. Irene var ikke høj, men hun var omkring femogtyve kilo tungere end mig, og når hun rystede en af sine kropsdele, havde alle de andre end tendens til at ryste med. Ude på landet – og siden Irv gik på pension for fem år siden, var hun næsten altid på landet – lagde hun sine sysler og garderobe så tæt som muligt efter Monet i Giverny, og hun var iført en bredskygget stråhat og en knælang, blå batistblusekjole med bølgende ærmer. Hun var naturligt blond med spinkle hænder og fødder, og på ungdomsbilleder af hende kunne man se en pige med spottende blik og et tragisk smil, for hvem livets omskiftelser med tiden ville konspirere om at bytte om på de to tillægsord.

Jeg kyssede hendes bløde kind. Jeg lukkede øjnene, og hun pressede fast min pande mod sine læber. Hun udsendte en bitter, nærende duft af madolie, kernesæbe og de fem hundrede milligram B-vitaminer, hun indtog hver dag.

”Goddag, min ven,” sagde hun. ”Hvor er det dejligt at se dig.”

”Hvor er det dejligt at høre,” sagde jeg.

”Jeg vidste, at du ville komme.”

”Hvordan vidste du det?”

Hun trak på skuldrene. ”Det gjorde jeg bare.”

”Irene, dette er James Leer, han er en af mine studerende. En meget talentfuld forfatter.”

”Hvor pragtfuldt, ” sagde Irene og rakte armen forbi mig for at gribe om James’ blege hånd. I starten af fyrrerne havde Irene studeret engelsk litteratur som hovedfag på Carnegie Tech og nærede, særligt i betragtning af de mange år hun havde været udsat for mig, en alt for høj agtelse for forfattere. Hendes litterære smag var mere eksklusiv og raffineret end Saras, og hun læste med større sindighed, genlæste og understregede udvalgte vendinger og holdt styr på personerne med lister og stamtræer på smudsbindet. Der hang et strengt fotografi af en sweaterklædt Lawrence Durrell indhyllet i røg, hendes absolutte yndling, på væggen over hendes skrivebordschatol, og i pungen havde hun et stykke af et krøllet program reddet fra en skraldespand, på hvilket John Updike under en prisuddeling på Poetry Forum i ren kedsomhed havde tegnet en cariøs fortand, der var ved at gøre ham vanvittig den aften. Jeg havde i efterhånden mange år groft udnyttet den velvilje, som mit erhverv indbrag te mig hos Irene. ”Hvordan går det, James? Forfatter, hva’? Og du er kommet for at hjælpe os med at holde Seder-aften?”

”Det … det er jeg vel,” sagde James og trak sig helt ind i sin beskidte, sorte frakke. Der sad en ring af strøsukker på det ene frakkeskøde. ”Jeg mener, jo tak, hvis det er i orden med jer. Jeg har aldrig, øh, hedder det … hjulpet med til sådan en før.”

”Selvfølgelig! Selvfølgelig!” Hun rynkede ansigtet sammen og smilede sit mest bedstemoragtige smil, men jeg så, at hendes blå øjne, der så undersøgende på James, var kolde, som kun en bedstemors kan være. James så godt ud på den gustenblege og formløse måde, der for en kvinde på Irenes alder kunne tyde på sygdom, onani, mangelfuld opdragelse eller mental skrøbelighed. Det var nok heller ikke umuligt, at det at vokse op i et årti, som foretrak farverne avocado, brændt orange og gyldenris, udmærket kunne have skadet hans hjerne.

”Og dette er Marie. Min svigerdatter.”

”Hej, James,” sagde Marie. Hun var blevet født under et nødstop efter benzin på Wake Island – det var en historie, jeg altid fandt stor fornøjelse ved – og var fregnet og en smule bred over hofterne; i modsætning til mig var hun konverteret, da hun giftede sig ind i familien Warshaw, hvorefter hun, bortset fra sin barnløshed, havde forvandlet sig til en uforlignelig jødisk svigerdatter. Hun var faktisk den bedste jøde i familien, meget mere observant end sin mand eller hans forældre. Hun satte en lille blondekappe på håret fredag aften, når hun tændte lysene, hun bagte trekantede småkager på det rigtige tidspunkt af året, og hun kunne hele teksten, på hebraisk, til Israels nationalsang. Ligesom så mange af de børn, der er født ind i soldaterfamilier, havde Marie en åben og uforstyrrelig personlighed, som var yderst anvendelig i hendes mands familie, hvoraf der ikke var to medlemmer, som havde personlighed eller dna til fælles, eller som på nogen anden måde lignede hinanden mere end de sytten forskellige stater og lande, hun var vokset op i.

”Du ser træt ud,” sagde hun og klappede mig på kinden.

”Jeg har arbejdet hårdt,” sagde jeg. Jeg spekulerede på, hvor meget hun vidste om Emily og mig.

”Hvordan går det med bogen?”

”Fint, fint. Lige ved at være færdig.” Det var det, jeg havde sagt til hende, lige siden hun blev forlovet med Philly. ”Er alting klar her? Det dufter godt.”

”Mere elle mindre,” sagde Irene. ”Jeg har haft så meget at se til. Marie har været sådan en stor hjælp. Også Emily.” Hun så på mig. ”Jeg er glad for, at hun besluttede sig for at komme en dag tidligere.”

”Mm-hm,” sagde jeg. Jeg tænkte, at hun måske tog pis på mig – som potryger brugte jeg en masse tid på at forestille mig, at folk sikkert tog pis på mig – men der var ikke antydningen af sarkasme i hendes ansigt eller stemme. Det betød dog ikke nødvendigvis, at hun ikke tog pis på mig. Inden Irene selv gik på pension, havde hun i tredive år været leder af et privat bureau, der forsynede hele Ohio Valley med koreanske børn, og hun kunne præstere et særlig administrativt pokeransigt, som jeg aldrig lærte at aflæse.

”Jeg burde nu ikke brokke mig over at have for meget at lave,” sagde hun med et dramatisk suk. Med en enkelt, automatisk bevægelse rakte hun ned i lommen på sin kjole, trak en kylling indpakket i glimtende, gul folie op, pillede papiret af og skilte behændigt dens chokoladehoved fra kroppen. ”Det er bedre end at kede sig halvt ihjel.”

”Åh, Irene,” sagde jeg.

”Jeg skulle aldrig have ladet ham overtale mig til at forlade huset på Inverness,” sagde hun og tyggede.

”Jeg ved det,” sagde jeg. I alle de år, Irene boede der, følte hun ikke nogen større hengivenhed over for huset på Inverness Ave nue, der var et overfyldt toetages murstenshus, meget mindre end alle nabohusene, og hun havde været glad for endelig at få det solgt. Men siden de var flyttet ud til Kinship, havde huset i hendes erindring antaget de samme mytiske dimensioner som et tabt Jerusalem eller Tara. ”Det har været hårdt for dig.”

”Det har været meget hårdt,” sagde Marie til James.

”Og jeg gentager mig selv, ikke?” Irene blinkede til James og rystede trist på hovedet. Samtidig med, at hun havde viet sit liv til at opfinde og autorisere og konstruere tusindvis af familier over hele det vestlige Pennsylvania og Ohio – en makrostyring af familier, om man så må sige – var hendes egen, bedrøvelige skæbne at ende med at bo i en spøgelsesby fjernt fra sine tilbageværende børn sammen med en mand, der brugte det meste af sin tid lukket inde i et skur, hvor han byggede wheatstone-broer og Kreml’er til landsvaler.

”Nå, men hvor er alle de andre henne?” sagde jeg og så mig omkring. Ved siden af brødristeren på en porcelænsunderkop stod det lille mindelys, Irv havde nævnt, i sit syltetøjsglas og brændte med en bleg og stille flamme. Dets mærkat med blå tegn, der skulle ligne hebraisk, var limet skævt på, og det stod til 79 cent på det selvlysende, orange købmandsprismærke.

”Deborah ligger ude på bådebroen,” sagde Irene og fulgte mit blik. ”Hun har selvfølgelig overhovedet ikke været til nogen hjælp. Og jeg tror, at Philly … er han stadig nede i kælderen?”

”Selvfølgelig. Og leger med Grossman,” sagde Marie. ”Mr. Grossman slap ud igen i går aftes.”

”Mr. Grossman?” sagde James. ”Hvem er det?”

”Det skal du nok finde ud af, er jeg sikker på,” sagde Irene og rullede med øjnene. Hun så på mig. ”Og du ved jo, hvor Irv er.”

”I forrådshytten.”

”Hvor ellers?”

”Så tager jeg nok lige James med ud for at hilse på ham.”

”Det er en god idé,” sagde Irene. Hun børstede en fugtig hårtjavs væk fra øjnene med bagsiden af den ene arm og gjorde så en hjælpeløs gestus, der omfattede alle gryderne, porcelænet og de tomme æggeskaller, som lå spredt ud over alle køkkenets disponible overflader. ”Jeg er bange for, at vi stadig er mange timer fra at være færdige.”

”Nå, nå,” sagde Marie. ”Så slemt er det ikke.”

”Åh, for øvrigt,” sagde Irene. Hun så på James. ”Hvor gammel er du?”

”Hva’?” sagde James forskrækket. Han havde stået og kigget over på det beskedne, næsten usynlige lys, familien Warshaw havde tændt for at mindes årsdagen for Sams død. ”Jeg er tyve. Næsten enogtyve.”

”Nå, men så er du den yngste.” Irene forsøgte at bevare sin stemme munter og bureaukratisk, men den blev en anelse hul her, og man kunne se, at hun undrede sig over, hvordan det var gået til, at en tyveårig fremmed i en stinkende trenchcoat kunne gå for at være barn af huset. For at være venlige så hverken hun eller jeg på Marie, på hvem alt håb om et barnebarn, det forstod jeg nu, var endt med at hvile tungt. ”Du er nødt til at stille De Fire Spørgsmål til Seder-måltidet.”

”Klart, ” sagde James og skrumpede langt ind i sin overfrakke. ”Med fornøjelse.”

”Det bliver Philly glad for,” sagde Marie, som også lød lidt hul.

”Godt, så.” Jeg lagde hånden på James’ skulder og begyndte at gå over mod døren. Da jeg nåede bryggerset, vendte jeg mig om. ”Nåh ja,” sagde jeg med en stemme, som jeg håbede lød let og nonchalant og fri for enhver antydning af ægteskabelige trængsler. ”Og, øh, hvor er Emily?”

”Jamen, hun er også ude på bådebroen,” sagde Marie. ”Sammen med Deb. De snakker.”

”Snakker,” sagde jeg. Eftersom Deborah Warshaw havde brugt det meste af den foregående vinter på at blive skilt fra sin tredje mand, var jeg sikker på, at de havde masser at snakke om. ”Udmærket. Godt.”

”Grady,” sagde Irene. Hun lagde den ske, hun stod med, og kom over for at tage begge mine hænder i sine. Hun så håbefuldt op på mig, ikke uden en vis utålmodighed. ”Jeg er glad for, at du er her.” Så nikkede hun med hovedet i retning af forrådshuset. ”Og du ved, hvor glad han bliver.”

”Også Emily?” sagde jeg.

”Selvfølgelig også Emily. Hvad mener du? Vær nu ikke dum.”

Jeg smilede. Jeg gik ud fra, at hun udviste det, folk nu om dage med knusende misbilligelse refererer til som fornægtelse. Det har altid været svært for mig at kende forskel på fornægtelse og det, man engang kaldte håb.

”Jeg vidste ikke, at jeg sagde noget dumt,” sagde jeg, en smule fortumlet over styrken i Irenes optimisme. Lige pludselig virkede det ikke umuligt, at mit hjerte, den gale rorgænger, som stod fastsurret til rattet i min brystkasses styrehus, havde ført mig ud til Kinship, blot for at jeg kunne blive forsonet med min kone. ”Jeg er ikke sikker på, at hun ligefrem bliver udelt begejstret.”

Irene rullede med øjnene og lænede sig frem og gav mig et blødt klap på kinden.

”Jeg håber ikke, du hører alt for nøje efter, hvad manden her fortæller dig,” sagde hun til James. Hun rakte ned i lommen, hev endnu en chokoladekylling op, pakkede den ud og bed grumt dens hoved af, hvorefter hun endnu en gang lagde resten uspist tilbage i lommen. Hun må have haft en hel dynge af lemlæstede små kroppe dernede.

James og jeg gik gennem bryggerset igen og ud ad døren til gården.

”Hvad er der galt, James?” sagde jeg. ”Du ser lidt urolig ud.”

Han vendte sig mod mig med øjne, der var store af panik, og hænderne proppet dybt ned i frakkelommerne.

”Fire spørgsmål om hvad?” sagde han.

H

Dette forår var familien Warshaws dam som sædvanlig gået over sine bredder og havde forvandlet baghaven til en sump. Irenes imperium af rosenbuske var blevet oversvømmet, hendes fuglebad af sten lå skyllet om på siden, og statuetten af Gautama Buddha, som hun havde sat til at våge over sine blomster, stod begravet til sine guddommelige brystvorter i mudder og så uforstyrreligt ud på os bag en azalea. Sammen med James humpede jeg hen over den provisoriske gangbro, Irv havde lagt ud, så man kunne komme fra husets bagdør hen over den druknede have og ned til det skæve, gamle skur, som de gamle utopister byggede for at holde deres kød og meloner kølige om sommeren. Gangbroen var, som alle Irvs konstruktioner, på en gang kompliceret og faldefærdig, en umage samling af tykke bjælker, gammelt tømmer og brænde, som var sømmet sammen på bedste beskub ifølge en grandios plan, som inkluderede piller, surret gelænder og endda en lille bænk halvvejs nede: Konstruktionen blev mere og mere udbygget for hvert år. Et dige af sandsække placeret strategisk langs dammen ville sikkert have været mere effektivt, men det var ikke sådan, Irvs hjerne fungerede. Mens vi dundrede hen ad gangbroen, kunne jeg fra forrådshuset høre de skinnende kanter og resonerende tomrum fra hans elskede serielle musik. Da Irv var ung, og inden han skiftede til metallurgi, havde han studeret komposition på Carnegie Tech hos en af Schönbergs emigrerede elever og havde skrevet nogle få, svært tilgængelige stykker med titler som Molekyler I-XXIV, Koncert for Klein Flaske og Reductio ad Infi nitum. Det var sådan, Irvs hjerne fungerede.

Halvvejs ovre ved forrådshuset standsede jeg og så ud over dammen, blå og plettet som motorhjelmen på en Buick og af nogenlunde samme form som en sok. Ved hælen af sokken stod et lille, gråt bådehus med en miniatureanløbsbro, og på denne bro lå Deborah Warshaw og Emily i chaiselonger. Emilys stol var vendt væk fra os, men Deborah vinkede og løftede hænderne op til munden.

”Grady!” kaldte hun gennem sine hulede hænders trompetmunding.

Emily vendte sig i sin stol og så på mig. Efter et øjeblik løftede hun hånden og vinkede kraftesløst. Hun havde et par sorte, tætsiddende solbriller på, og det var ikke helt muligt at læse hendes ansigtsudtryk på den afstand. Jeg forestillede mig, at Munchs Skriget sandsynligvis var et godt bud.

”Det er min kone,” sagde jeg.

”Hvem af dem?”

”Hende, der er ved at få et hjertetilfælde. I den blå badedragt.”

”Hun vinker,” bemærkede James. ”Det er godt, ikke?”

”Det er det vel,” sagde jeg. ”Jeg vil vædde på, at hun er tem-melig skide overrasket.”

”Hvad er det, den anden har på?”

Der sad to blege ovaler hen over Deborahs bryst ligesom skålene i en bikini, pyntet i midten med gyldenbrune rosetter.

”Hun har sine bryster på,” sagde jeg. Ved siden af hendes stol på broen stod en lille, tyk facetslebet flaske fyldt med mørk væske og en stak af noget, der lignede blade. Men det var uden tvivl tegneserier. Deborahs læsefærdigheder på engelsk var ikke på noget højt niveau, og hun læste sjældent andet. Jeg syntes ikke rigtig, det var varmt nok til topløs solbadning, men det ville bestemt være typisk Deborah at beslutte sig for, at den bedst mulige måde at forberede sig til familiens Seder-aften på var at drikke Manischewitz, mens man lå halvnøgen og læste Betty & Veronica. Deborah var syv år ældre end Emily, men hun havde paradoksalt nok kendt deres forældre i kortere tid. Hun var næsten fjorten, da hun ankom fra Korea, og i modsætning til Emily og Phil havde hun aldrig helt lært at tilpasse sig livet i USA i en husstand så sammenstykket og uelegant som enhver af Irvs opfindelser. Hun havde ikke haft en bat mitzvah, og jeg vidste fra forgangne Pesach-fejringer, at hun anså Seder-aftenen for at være en slags unødvendig og uendeligt meget mere kedsommelig kopi af Thanksgiving-måltidet. Hun var en slags antistof til Emily, jævn, hvor Emily var køn, voldsom, hvor hun var rolig, tilbøjelig til raserianfald og henrykkelse, men uden begreb om skjulte dagsordener og strategisk adfærd, hvilket Emily var en mester i. Det var, forestillede jeg mig altid, som om familien Warshaw havde adopteret et vildt barn, en pige opfostret af ulve.

”Yo, Grady!” Hun tegnede en langsom cirkel i luften med den ene hånd. Hun ville have, at vi kom over og sagde hej. Emily sad bare ubevægelig og holdt en cigaret, mens blæsten løftede hendes hårs glatte, sorte kant. Det gik op for mig, at jeg ikke følte mig parat til at stå ansigt til ansigt med Emily endnu. Så jeg sendte dem en munter gamle-sløve-Grady-vinken som hilsen, mens jeg gjorde et stort nummer ud af at ryste på hovedet, og så vendte jeg mig og førte James ud til forrådshuset. Jeg bankede på døren.

”Hvem er det?” sagde Irv. Når han var i forrådshuset, og man bankede på døren, sagde han aldrig bare: ”Kom ind.”

”Det er Grady,” sagde jeg.

Der lød en skraben af en stol mod et trægulv og så et dæmpet av for pokker, da Irv forsøgte at rejse sig fra stolen.

”Bliv, hvor du er,” sagde jeg, skubbede døren op og trådte fra det strålende solskin ind i forrådshusets halvmørke og uudslukkelige kulde. Kilden under huset var tørret ud i løbet af 1920’erne, men trods alle de forandringer, Irv havde lavet ved det igennem årene, bibeholdt det indre af forrådshuset en kølig, pebret prikken af artesisk vand og en atmosfære af evigt tusmørke, som om det var en slags grotte, og den kantede musik, Irv foretrak, blot var lyden af vand, der dryppede fra høje stalaktitter ned i et bundløst, sort bassin.

”Kom ind, kom ind,” sagde Irv og lagde sin bog fra sig, mens han fra sin overpolstrede lænestol gestikulerede med armene med store, svirrende helikopterbevægelser. Da vi kom ind i forrådshuset, støttede han sit dårlige knæ med hænderne og tumlede fri af stolen. Jeg gik hen til ham, og vi gav hånd, og jeg præsenterede ham for James. Vi havde ikke set hinanden siden januar måned. Jeg blev forbløffet over at se, at hans hår siden da var blevet fuldstændig gråt. Han virkede, som om han havde taget sine døtres forliste ægteskaber meget tungt. Hans øjne var røde, og huden under dem var hærget af søvnløshed. Selvom han, sådan som han altid gjorde til familiebegivenheder, havde taget pæne bukser, sorte sko og slips på, var hans skjorte krøllet og mørk i armhulerne, og han havde barberet sig lige så dårligt som betjent Pupcik og efterladt pletter af sølvgrå skægstubbe og utallige rifter.

”Du ser godt ud,” sagde jeg.

”Hvad er der i vejen med din fod?” Han rakte ud for at skrue ned for anlægget. ”Du halter.”

Jeg så på James. ”Det var et uheld,” sagde jeg. Da dette ikke syntes at tilfredsstille Irv, tilføjede jeg: ”Der var en hund, der bed mig.”

”En hund bed dig?”

Jeg trak på skuldrene. ”Tro det eller ej.”

”Lad mig se.” Han pegede på min ankel. ”Kom hen i lyset.”

”Det er ikke noget, Irv. Det er i orden. Hvad var det, du sad og læste?”

”Ikke noget. Kom nu, lad mig se.”

Han tog fat om min albue og forsøgte at føre mig væk fra sin stol over mod en gulvlampe med revnet glasskærm, som stod ved siden af. Jeg trak mig væk fra ham og gik over for at se, hvad det var, han havde kigget i, da vi kom ind, fordi jeg holdt af at drille ham med, at han foretrak let lekture såsom Luftpermeable strukturer i polymerdesign og Modalanalyser af pretonale, italienske helligkompositioner fra det 17. århundrede. Når han virkelig ville slappe af, kunne han finde på at tage noget som Frege ned fra hylden, eller sine revnede, gamle George Gamov-bøger, mens han tyggede på stumpen af en stinkende cigar. Han havde ladet bogen ligge åben med omslaget opad og flapperne spredt ud over armlænet på sin stol; en hardback i simpel blå biblioteksindbinding med titlen trykt i hvidt på ryggen: De nedre lande. Jeg mærkede, at jeg rødmede, og jeg kiggede op og så, at Irvs ansigt også var blevet skinnende rødt.

”Du var nødt til at låne den på biblioteket?” sagde jeg.

”Jeg kan ikke finde mit eksemplar. Kom.” Irv trak mig over til gulvlampen. Under hans overherredømme var forrådshuset usynligt, men strengt, inddelt i tre afdelinger. Der var læseværel set – de to lænestole og et par lamper, et elektrisk varmeapparat og en væg af reoler fyldt med hans tekster om metallurgi og musikteori. I den midterste del af forrådshuset havde han sit laboratorium – et stationært kar og et par arbejdsbænke, den ene rodet, den anden fuldstændigt ren, hvorpå han udførte sine mekaniske og kemiske aktiviteter, lige fra reparation af brødristeren til udvikling af en substans, der klistrede til teflon. I den fjerne ende af lokalet stod der en feltseng med en bunke tæpper ovenpå og et køleskab fuldt af Iron City Light, som han drak én dåse af – hverken mere elle mindre – som medicin hver eftermiddag klokken fem. Det var et misundelsesværdigt arrangement; Irv havde opdaget – hvad overraskende få mænd gør – at hemmeligheden bag fuldkommen mandlig lykke ligger i et veludstyret klubhus. Vi havde engang forsøgt at udregne det antal timer, han havde tilbragt derude, siden han gik på pension, og var kommet frem til et konservativt skøn på tyve tusind. Jeg gætter på, at Irene ville have fordoblet det tal.

”Her.” Irv skubbede min bog til side og klappede på armlænet af sin stol, hvorved han genererede en tyk sky af støv. ”Sæt foden op. James, sid endelig ned.”

Jeg tog fat i hans skulder for at få støtte og løftede foden op på stolen. Jeg hev op i sømmen på mine jeans og førte forsigtigt sok ken ned til det øverste af min sko. Jeg havde ikke gidet skifte forbindingen på såret, og synet af det fik det til at gyse i mig. De fire huller i min ankel var mørke og rynkede. Kødet hele vejen uden om biddet var ophovnet og rødt, her og der farvet med strejf af gult. Jeg så væk. Af en eller anden grund skammede jeg mig.

”Det ser grimt ud,” sagde James.

”Det er inficeret,” sagde Irv og lænede sig frem for at undersøge såret mere grundigt. Han udsendte en aroma af hårolie, læderpung og sved blandet med duften af appelsinskal og Li sterine fra sin aftershave, Lucky Tiger, som han brugte ved særlige lejligheder. Jeg stod over ham med lukkede øjne og inhalerede den velkendte duft. Jeg spekulerede på, om det var sidste gang, jeg nogen sinde ville komme til at mærke den.

”Hvornår bed hunden dig?”

”I går aftes,” sagde jeg, selvom det virkede, som om det måtte være meget længere tid siden. ”Den havde fået sine vaccinationer og alt sådan noget,” tilføjede jeg; det var sikkert en rimelig antagelse. ”Nå, men hvad gav dig i øvrigt lyst til at læse den gamle sag?”

”Jeg så den nede på biblioteket i går eftermiddags.” Han trak på skuldrene. ”Jeg tænkte på dig.” Han klappede mig fast på knæet, og jeg mærkede et medlevende stik af smerte i anklen ved hans hånds tryk. ”Bliv stående,” sagde han. ”Jeg renser det lige for dig.”

Han rettede sig op og gik over til laboratoriet, og jeg blev, hvor jeg var, og kiggede på det National Geographic-kort over Mars, som Irv havde fæstnet med nipsenåle til væggen over sin stol. Jeg måtte bekæmpe en trang til at bryde ud i taknemmelig gråd over hans omsorg.

”Nå, James,” sagde Irv. Han ravede rundt i sine skuffer og skabe og trak flasker frem, læste på etiketterne, smed dem tilbage igen. ”Så du beundrede altså Frank Capra.”

Jeg var forbløffet; jeg var sikker på, jeg aldrig havde sagt noget som helst til ham om James Leer og hans filmmani. Jeg så over på James, som stod ved siden af lænestolen, med eksemplaret af De nedre lande i højre hånd, mens den venstre hånd dinglede i en sær vinkel bag den åbne bog.

”Han, øh, han er en af mine yndlinge,” sagde James. ”Jeg mener, det var han. Han døde sidste efterår.”

”Det ved jeg godt.” Irv vendte tilbage med noget bomuldsvat, en flaske af mærket LabChem med isopropylalkohol, et bundt gazebind, en rulle tape og en krøllet, sammenklemt tube antibiotisk salve. Han bøjede sig ned mod jorden lidt ad gangen og støttede sig så på sit mekaniske knæ.

”Uuh,” sagde han, mens han under smerte fik sig sat ned. ”Av av.”

Han tog låget af husholdningsspritten og begyndte forsigtigt at duppe min ankel med bomuldsvattet. Jeg krympede mig.

”Det svier?”

”Lidt.”

”Gjorde du det med en kniv?” sagde han til James over skulderen.

James så ud, som om han var blevet fanget i en fælde. ”Med en nål,” sagde han.

”Hvad taler I om?”

”Hans hånd,” sagde Irv. ”Der står ’Frank Capra’ på den … nærmest skåret ind. Vis ham det.”

James tøvede og trak langsomt sin venstre hånd frem bag bogen. Nu så jeg dem, svage, lyserøde mærker, som kunne have været bogstaver, der stod ridset ind i bagsiden af hans hånd. Jeg havde aldrig tidligere bemærket dem.

”Står der ’Frank Capra’ på din hånd, James Leer?” sagde jeg.

Han nikkede. ”Jeg gjorde det, den dag han døde. Tredje september.”

”Du godeste.” Jeg rystede på hovedet. Jeg så ned på Irv. ”Han er vild med film,” sagde jeg.

Irv trykkede en lille smule salve ud på spidsen af sin pegefinger.

”Det må man da være,” sagde han. Forsigtigt arbejdede han salven ind i bidemærkerne. Ved nærmere eftertanke kom jeg frem til, at de ar, der eventuelt måtte blive tilbage på min ankel, ikke ville være kommet der på en mere fornuftig måde end dem på James’ hånd.

”Nå,” sagde jeg til Irv et øjeblik efter. ”Hvad synes du om den?”

”Hvilken en?”

”Bogen. De nedre lande.”

”Jeg har læst den før.”

”Og denne gang?”

”Det er en ung mands bog,” sagde han, ikke uvenligt. ”Den fik mig til at huske på, hvordan det føltes at være ung.”

”Måske skulle jeg læse den igen.”

”Dig? Jeg ville ikke mene, at du er i nogen fare for at blive gammel før tid.” Det lød ikke som noget kompliment. ”Hvis hund var det, der bed dig?”

”Nå, det var rektors hund,” sagde jeg og kiggede igen op på kortet over Mars. ”Der blev holdt en fest hjemme hos hende i går aftes.”

”Og kommer de ikke til at savne dig til din WordFest?” sagde Irv og trak sig bagud for at se på mit sår gennem halvt lukkede øjne. ”Alle dine studerende?”

”Jeg kommer i morgen,” sagde jeg. ”Og desuden har jeg taget en af mine studerende med mig.”

”Klogt af dig,” sagde Irv. ”Jeg kan godt huske rektor. Sød dame.”

”Mm-hm,” sagde jeg og holdt blikket fæstnet på Nix Olympias knejsende, revnede krater.

Det bankede på døren.

”Hvem er det?” sagde Irv.

”Hej, far. Hej, Grady.” Det var Philly, eller rettere hans hoved og øverste del af kroppen, der blev stukket ind gennem døren til forrådshuset med fingrene i et fast greb om dørkarmen, som om han ville forhindre sig selv i at falde ind i lokalet ved et uheld. Selvom jeg tidligere havde set nogle enkelte udvekslinger af ægte hengivenhed mellem Warshaw-mændene, var de kejtede og ilde til mode i hinandens selskab. Irv havde sit forrådshus, og Phillys domæne, når han var hjemme, var kælderen, og generelt gik de ikke i vejen for hinanden.

”Det er James,” sagde jeg.

Philly nikkede. ”Hej,” sagde han. ”Kors i røven, Grady, hvad er der sket med dit ben?”

”Jeg havde et uheld under barberingen.”

Han så til et øjeblik, mens Irv viklede et stykke gaze ud og rev det af med tænderne. ”Så I Debs bryster?”

”Jep,” sagde jeg. ”Vi så dem.”

Han smilede skævt. ”Nå, men hør engang, øh, mor sendte mig ud for at se, om gutten der kunne tænke sig at se Grossman.”

”Har du lyst til det, gut?” spurgte jeg James.

”Det ved jeg ikke,” sagde James og iagttog forsigtigt Philly. Philly Warshaw var ung og køn og af en hudfarve som te med mælk, slank og med et lige kæbeparti, klædt i en pletfri hvid T-shirt og jeans. Hans flyverhår var tykt og stod op i pigge, og årerne stod frem på hans underarme. ”Hvem er han?”

”Det er en slange, mand,” sagde Philly. ”Det er en røvhamrende stor kvælerslange.”

”Bare gå,” sagde Irv. ”Jeg skal nok tage mig af Grady.”

James trak på skuldrene og så på mig. Jeg nikkede. Han lagde bogen fra sig og fulgte efter Philly ud ad døren. Vi hørte deres fodtrin give genlyd over gangbroen, da de gik tilbage mod huset.

”Jeg håber virkelig, han kan skrive,” sagde Irv.

”Det kan han,” sagde jeg. ”Han er en god dreng. Av. Måske en smule forstyrret.”

”Så er han kommet til det rette sted,” sagde Irv. ”Sid stille.”

”Irv, helt ærligt.”

”Jeg ved ikke, hvad der er galt med jer.” Han greb med den ene hånd om min ankel og holdt bandagen fast og tog med den anden hånd taperullen op til munden. Presset fra hans fingre var fast nok til at være smertefuldt. ”Dig og Emily. Hvis det skete for Deborah,” sagde han en anelse utydeligt, ”fint nok, så kunne jeg forstå det. Jeg ville nærmest være lidt skuffet, hvis det ikke skete.”

”Irv, jeg ved det ikke, det er bare …”

”Hun snakkede med sin mor.” Vredt bed han et stykke tape af og satte det fast på bandagen. ”Det virker ikke, som om hun har lyst til at snakke med mig.”

”Det er svært for Emily,” sagde jeg. ”Det ved du.”

”Ja, det gør jeg. Hun holder alting inde.” Han satte et sidste stykke tape på bandagen og klappede derefter på den med en blidhed, der fyldte mine øjne med tårer. Han så op og formåede at smile svagt. ”Det har hun vel arvet fra mig.” Så sænkede han hovedet og så ned på de bandager og medicinting, der lå spredt på gulvet omkring ham.

”Irv,” sagde jeg. Jeg rakte hånden ud til ham og fik ham på benene.

”Det er meningen, at familier skal blive større,” sagde han. ”Denne her skrumper bare hele tiden ind.”

Så gik vi udenfor, ud i aprileftermiddagens sidste, skrå søjler. Der lå ikke længere nogen ude ved dammen, og vi lænede os mod hinanden et øjeblik, forkrøblede i hver vores ekstremitet, og kiggede ud på de tomme chaiselonger på bådebroen og på solen, der hang lavt over Utopias nøgne, gule bakker.

”Jeg går ingen steder,” sagde jeg, bare for at se, hvor sandt jeg kunne få det til at lyde.

Irv smilede bittert og klappede mig på skulderen, som om jeg var kommet med en smart bemærkning.

”Hold nu op, Grady, helt ærligt,” sagde han.

H

Der var ét badeværelse i huset, oppe ovenpå for enden af gangen, i en bred, asymmetrisk kvist, der var helt sin egen. Det var et rart badeværelse med udskårne træpaneler, messingarmaturer og et stort, firefodet badekar, men på grund af Irvings tarmes vilde humørsvingninger og en bemærkelsesværdig tendens blandt kvinderne i familien til at ligge og ruge i badevandet var det en overbebyrdet installation og generelt optaget, når man havde mest brug for det. Da jeg kom tilbage til huset, gik jeg op ovenpå for at slå en streg og fandt den tunge fyldningsdør tæt lukket. Jeg bankede dæmpet på tre gange, én gang for hver stavelse i mit navn.

”Ja?”

Jeg trådte et skridt bagud.

”Em?” sagde jeg. ”Er det dig?”

”Nej,” sagde Emily.

Jeg drejede på dørhåndtaget. Den var ikke låst; det eneste, jeg behøvede at gøre, var at give døren et blidt skub. I stedet lod jeg forsigtigt dørhåndtaget dreje tilbage uden en lyd og tog hånden væk. Jeg stod og kiggede på den lukkede dør.

”Jeg, øh, jeg skal tisse, lille skat.” Jeg sank en klump, bevidst om den betydning, der lå implicit i det spørgsmål, jeg skulle til at stille – de dybe og ødelagte lag af tillid og intimitet, jeg skulle til at blotlægge. ”Må jeg … er det i orden, at jeg kommer ind?”

Der lød et plask og det svage porcelænsekko af et plask.

”Jeg er i bad.”

”Okay,” sagde jeg til døren og lod panden hvile mod den. Jeg kunne høre en tændstik blive strøget og derpå det lave, vrede suk fra Emilys udånding. Jeg talte tredive sekunder. Så gik jeg nedenunder igen og ud i gården.

Jeg gik ud til indkørslen og begyndte at gå ned ad Kinship Road, mens jeg så op på netværket af grene ovenover efter tegn på et sygt elmetræ, som det ville være kosher for mig at pisse op ad. Luften duftede køligt og glat som våd bark, og selvom min kones afslag på at lukke mig ind og lade mig dele hendes nøgenhed, hvor rimeligt det end var, havde såret mig – selvom det fik det til at gøre ondt i hjertet at tænke på, at jeg måske aldrig mere ville få lov at se min Emily nøgen – følte jeg mig meget tilfreds med at være ude af huset, alene, med min blæres muntre, sammenknyttede næve inden i mig. Så kom jeg rundt om et sving i indkørslen og så min svigerinde. Hun gik og hang med hovedet omkring femten meter foran mig, indhyllet i en florlet, lilla kjole, hvis søm blev trukket gennem gruset som et slæb. Hun slog i luften omkring sig med sin tændte cigaret og sang stille for sig selv med falsetstemme; det lød som den langsomme, jamrende del af ”Whole Lotta Love”. Jeg vidste, at jeg burde overlade hende til hendes utænkelige Deborah-drømmerier, men jeg var ked af det og forvirret over Emily, og der havde før været stunder, hvor min svigerindes rådgivning, selvom den aldrig var nyttig, havde indgivet mig en vis form for kærkommen forvirring, ligesom råd fra en orakelhøne. Hun opfangede lyden af mine skridt i gruset og vendte sig om.

”Hvor mærkeligt,” sagde jeg som hilsen.

”Hej, Doc!” sagde hun.

”Sikke en kjole.” Der var småbitte sølvspejle syet ind i stoffet, og mønsteret virkede, som om det var modelleret efter den psykedeliske neonpaisleyeffekt, man får, når man kniber øjnene i og presser hårdt mod dem med knoerne. Det var sådan en kjole, som man ofte ser hænge i skabet hos en kvinde, der kun ejer én kjole.

”Kan du lide den? Den er fra Indien eller sådan et sted,” sagde Deborah og smækkede mig hårdt på kinden med sine sammenpressede læber i sin version af et kys og gav min hånd et smertefuldt klem. ”Hvad er mærkeligt?”

”Jeg kunne ikke få Em til at lade mig komme ind på badevæ relset og tisse. Hun var i bad derinde.”

”Hun er skidesur på dig, Doc,” sagde hun. ”Hun har hørt, at du har bollet med en anden kvinde.” Doc var Deborahs øgenavn til mig. Hun var for mange år siden begyndt med at kalde mig Gravy, og derfra Gravy Boat, og så havde sidstnævnte forvandlet sig, på en måde som min fysik vel gjorde uundgåelig, til Das Boot. På et eller andet tidspunkt havde hun droppet Boot, og efter et stykke tid var Das så langsomt gledet over i Doc, hvor det, fordi hun i nødstilfælde altid fandt mig velforsynet med en særlig farmakologisk substans, til sidst lagde sig fast. Som jeg nævnte tidligere, var Deborah kommet sent til engelsk, og det var umuligt at sige, hvad der kunne ske med et udtryk som ”gravy boat”, når det først kom ind i hendes hoved. ”Dit dumme svin.” Hun jog forsigtigt en knytnæve i maven på mig. ”Dit store røvhul.”

”Har hun?” sagde jeg, idet jeg på ingen måde tog hendes skældsord om mig alvorligt. En af de ting, jeg altid havde beundret ved Deborah, var den meget lidt generte råhed i hendes omgang med mænd generelt og med mig i særdeleshed. Hun var gået i land på disse kyster uden meget andet i bagagen end de syv store, angelsaksiske eder, og selv nu holdt hun fast i dem med samme rørende hengivenhed, som hun holdt fast i visse andre vidnesbyrd – en visnet krans af orkideer, en ældgammel, uspist Hershey-bar, som børnehjemmet havde givet hende med på turen – om sin rejse til Amerika. ”Og hvor har hun lige hørt det fra?”

”Tror du, jeg har fortalt hende det?”

”Jeg er ret ligeglad,” sagde jeg. ”Hvordan går det, søde?”

Jeg rakte ud og børstede en lok hår bort fra hendes højre øje, og hun så væk. Hun havde tykt og dejligt hår, som hun brugte til at skjule sit ansigt, et uskønt ansigt, der blev endnu mere uskønt af hendes ringe agtelse for det. Hun hadede sin næse, som hun mente på en gang var for kartoffelformet og for lille. Hun kaldte den – meget originalt, syntes jeg, om end med ynkvækkende – for sin diller. Hendes øjne var udtryksfulde, men slemt skelende, og hendes tænder vandrede hen over hendes smil som kerner for enden af en majskolbe.

”Du ved ikke noget om aber, vel?”

”Ikke så meget som jeg burde.”

”Er de gode som kæledyr? Jeg tænkte lige på at få mig en abe. En dødningehovedabe, ikke, en af de der små slavevæsner, man går rundt med på skulderen. Ved du noget om dødningehovedaber?”

”Kun, at de slår deres herrer ihjel.”

Deborah viste mig alle sine skæve, små tænder.

”Jeg kan stadig godt lide dig, Doc,” sagde hun på sin uoprigtige måde. Ligesom mange andre, der kun har en skygge af deres oprindelige udenlandske accent tilbage, var der aldrig noget af det, hun sagde, som lød helt sandt. ”Det vil jeg bare have, at du skal vide. Alle andre synes, du er en stor lort. Men ikke mig. Jeg mener, det gør jeg, men jeg kan alligevel stadig godt lide dig.”

”Det er fantastisk,” sagde jeg. ”Jeg kender ingen, der er værre end dig til at bedømme andre mennesker, Deb.”

”Det siger du ikke,” sagde hun og så forbigående nedtrykt ud. Hendes seneste mand, for eksempel, en halvkoreansk tandlæge ved navn Alvin Blumentopf, som hun havde været gift med i et helt år, var blevet tævet af lånehajer for ikke at have betalt sin spillegæld og derefter to dage senere dømt for skattesnyd og sendt til statsfængslet i Marion. At Deborah havde forelsket sig i ham, udgjorde næsten en garanti for en sådan skæbne. ”Tak, fordi du mindede mig om det.”

Hun lod cigaretten falde ned på vejen, slap den bare, halvvejs røget, som om den kedede hende. Deborah virkede meget mere hård end Emily, og jeg kom i tanker om, at jeg altid lod mig vildlede af hendes jordbundne gode humør og tossede stil, at jeg glemte, hvor nemt det var at såre hendes følelser. Jeg trådte på cigaretten for hende og tværede den ud.

”Sikke en gentleman,” sagde hun. ”Nå, men okay, hun ville altså ikke lade dig komme ind på badeværelset.”

”Hun ville ikke tale med mig.”

”Sagde hun intet?”

”Nej, men jeg ventede også kun tyve minutter.”

”Og så kom du herud for at pisse?”

”Ja,” sagde jeg. Jeg begyndte at gå over mod et træ tæt ved, som ved nærmere eftersyn så ud til at være tilpas dødt. ”Gør det noget?”

”Får jeg lov at se din gynter?”

”Helt sikkert.” Jeg trådte om bag træet og lynede ned. ”Har du en kuglepen?”

”Nej, hvorfor?”

”Jeg vil tegne et lille ansigt på den for dig.”

”Har orme ansigter?”

”Nu er det dig, der gør mig nedtrykt,” sagde jeg.

”Doc,” sagde Deborah. ”Hvor mange gange har du været gift?”

”Tre.”

”Tre. Ligesom mig.”

”Ligesom dig.”

”Og jeg vil vædde på, at du også var dem utro.”

”Jo, på en måde.”

”Og så siger du, at jeg er den værste, du kender, til at bedømme andre mennesker?”

”Ha,” sagde jeg. Jeg gjorde mig færdig, trak bukserne op og trådte ud på vejen igen. ”Nå, men bortset fra at tænke på aber, hvad lavede du så herude, Deb? Var du på vej ud af Egypten?”

”Åhr, det ved jeg ikke, jeg gik og kiggede rundt i gården ved laden. Altså, under kokasserne, ikke?”

”Efter svampe?” Hun nikkede. ”Fandt du nogen?” Endnu et nik. ”Spiste du dem?” Hun så nøgternt på mig med øjne, der ikke var andet end pupiller i den sene eftermiddagsskumring, og et helt udtryksløst ansigt. ”For helvede, Deb, det er sindssygt.”

Nu slog hun mig på armen og smilede stort.

”Der skræmte jeg dig, hvad?” Hun stak hånden ned i en af side lommerne i sin kjole og trak en snavset håndfuld spinkle, grå svampe frem. ”Jeg beholder dem bare indtil videre. I tilfælde af, at aftenen bliver virkelig sløv.” Hun proppede dem tilbage i lommen og tog sine cigaretter op af den anden. Når hun kunne få fat i det, røg hun et modbydeligt, koreansk mærke uden filter ved navn Chan Mei Chong, der kostede hende det dobbelte af en amerikansk pakke og lugtede af brændende vortesvinsbørster.

”Så snart jeg så Emily i går,” – hun tændte cigaretten, mens hun betragtede flammen med sine vilde, skelende øjne – ”kunne jeg se, at hun havde noget at fortælle mig. Du ved godt, hvordan alle dele af hendes ansigt nærmest bliver mast sammen omkring næsen?”

”Mm-hm.”

”Jeg troede, hun ville fortælle mig, at hun var gravid.”

”Pudsigt,” sagde jeg med lidt tyk stemme.

”Hvad er pudsigt?”

”Ikke noget.”

”Sig det.”

Jeg er nødt til at sige, at jeg ikke helt stolede på Deborah og ikke havde nogen grund til at tro, at hun stolede på mig. Når som helst vi var alene sammen som nu, mærkede jeg en akavethed mellem os – vi slog meget ud efter hinanden og kaldte hinanden grimme ting og vuggede fra den ene fod til den anden, mens vi iagttog røgen, der forlod vores munde – som dels var seksuel og dels social, men som for størstepartens vedkommende skyldtes, at vi begge to kendte alle den andens meste intime hemmeligheder, og at vi vidste, at vi kendte dem, uden at vi nogen sinde havde betroet os til hinanden. Hun var, med andre ord, min svigerinde.

”Den pågældende kvinde,” sagde jeg et øjeblik efter, mens jeg langsomt åndede dybt ud. ”Hende, du ikke fortalte Emily om.”

Hun rynkede læben og blæste et langt, gråt bånd af røg mod Pittsburgh. ”Rektor.”

”Hun er gravid.”

”For satan. Ved Emily det?”

”Ikke endnu,” sagde jeg. ”Jeg har først lige selv fundet ud af det. Det er på en måde derfor, jeg er kommet.”

”Hva’? Har du tænkt dig at meddele hende det ved middags bordet?”

”Det var da en idé.”

Hun rystede på hovedet, så på mig et øjeblik, så væk. Hun pillede en tobaksflage af underlæben.

”Hun er gift, ikke, din veninde?”

Jeg nikkede. ”Med min dekan. Min chef, sådan cirka.”

”Har hun tænkt sig at få det?”

”Det tror jeg ikke, nej. Jeg håber det ikke.”

”Så lad være med at fortælle Emily det.”

”Det er jeg nødt til.”

”Nej, du er ej. Ikke i aften, i hvert fald. For helvede, hvilken forskel ville det gøre, Doc? Vent dog lidt. Jeg mener, se hvad der sker, ikke? Hvorfor skulle du fortælle hende det, hvis der ikke engang kommer noget barn? Det vil såre hende så dybt.”

Jeg var imponeret. Selvom jeg vidste, at hun og Emily var ret tæt forbundne, var det sjældent at se Deborah aktivt udvise en sådan medfølelse med sin søster. En af måderne, hun lærte at håndtere det at blive dumpet ned midt i familien Warshaw på, var aldrig fuldstændigt at opgive forestillingen om, at de alle var en flok relativt fremmede, velmenende mennesker, men som i sidste ende stod under hende, en bådfuld uciviliserede fiskere, der havde reddet den eneste overlevende fra vraget af en kejserlig yacht. Hun lagde blidt en hånd på min arm, og jeg overvejede, om ikke hun måske havde en pointe. Hvorfor skulle jeg såre Emilys følelser mere, end jeg allerede havde gjort? Så mindede jeg mig selv om, at jeg altid var villig til at lytte til argumenter, der talte for at undgå en ubehagelig pligt, og jeg rystede på hovedet.

”Jeg er simpelthen nødt til det. Jeg har lovet, at jeg ville gøre det.”

”Lovet hvem?”

”Åh,” sagde jeg, ”mig selv.”

Hvad betyder så et brudt løfte fra eller til? sagde hendes blik. ”Bliver du natten over?”

”Det ved jeg ikke. Sikkert ikke, sådan som tingene er gået.”

”Så lad mig fortælle hende det for dig. Efter du er taget af sted.”

”Nej!” Jeg fortrød nu, at jeg overhovedet havde sagt noget til Deborah, som bortset fra al sin ægte hengivenhed over for Emily også som enhver god storesøster havde tilegnet sig et sundt ønske om at se sine yngre søskende tabe både næse og mund i forfærdelse. ”For fanden, du sværger på, at du ikke siger noget til nogen, Deb. Ikke? Jeg har bare ikke fundet ud af, hvad jeg vil gøre endnu, vel?”

”Det er altså det, du venter på?” sagde hun og så demonstrativt u-håbefuld ud.

”Hør, så er det fandme godt,” sagde jeg. ”Jeg finder ud af det. Kom nu, ikke. Sværger du?”

”Ja ja,” sagde hun, og hendes bløde, koreanske accent flagrede i udkanten af hendes stemme. ”Fint nok.”

”Okay.” Jeg nikkede fast en enkelt gang, som om jeg troede på hende.

”For helvede, Doc,” sagde hun. ”Hvordan har du formået at lave så meget lort?”

Jeg sagde, at jeg ikke vidste det. Så vendte jeg mig og stod med front mod huset.

”Jeg må hellere gå ned og redde James fra Philly,” sagde jeg. ”Kommer du med?”

Hun så ud, som om hun skulle til at sige noget mere, men til sidst nikkede hun bare og fulgte efter mig. Vi gik tilbage op ad indkørslen mod huset, mens gruset knasede under vores fødder.

”Hvem er ham drengen, i øvrigt?” sagde hun ”Ham James?”

”Han er en af mine studerende.”

”Han ser sød ud.”

”Du lader ham være.”

”Han sagde, at han godt kunne lide min kjole.”

”Gjorde han?” sagde jeg og sendte kjolen et fingeret skeptisk blik. ”Han er meget høflig.”

”Han er …? Hey, rend mig i røven,” sagde hun skarpt, ikke længere med en drillende tone i stemmen, og jeg så, at jeg igen havde såret hendes følelser. Hun standsede midt ude på gårdspladsen og så ned ad sig selv. ”Den er grim, er den ikke?”

”Nej, Deb, den er …”

”For fanden, tænk, at jeg har købt sådan noget lort.” Hendes stemme var blevet skinger. ”Se lige på den!”

”Jeg synes, den er smuk,” sagde jeg til hende. ”Du ser fantastisk ud, Deb.”

Hun gik forbi mig hen til bagdøren og åbnede den, men gik ikke indenfor med det samme, og da jeg kom op bag hende, så jeg, at hun forsøgte at få et glimt af sit svage spejlbillede i dørens lange, bølgede rude.

”Jeg går op og skifter,” erklærede hun og rynkede panden. Hendes stemme rystede. ”Jeg ligner et skide hippietelt eller sådan noget. Jeg ser ud, som om der burde stå nogen under mig og sælge chillummer.”

Jeg lagde en trøstende hånd på hendes skulder, men hun slog den væk og flåede netdøren op. Hun løb ind i huset, gennem køkkenet og trampede op ad trappen. Jeg blev hevet ind i køkkenet af hendes sorte slipstrøm, hvor Marie stod, klædt pænt om til middagen, og rørte i matzebollesuppen i dens store gryde. Hun så på mig med det ene øjenbryn løftet og en spørgende øseske i hånden.

”Jeg er kun lige begyndt,” sagde jeg til hende.

H

Jeg gik ned i kælderen for at redde James Leer og fandt ham ved bordtennisbordet, hvor han stod over for Philly Warshaw med et bat i hånden. De spillede øl-pong, et indvielsesritual, som Philly i sine vilde år havde udsat alle bejlere og unge, mandlige gæster for, heriblandt mig selv. I familien Warshaw var der en fælles forståelse af, at Phillys vilde år havde varet urimeligt længe, men at han endelig var faldet til ro, og det i dag kun var, når han kom ud til Kinship, og der ikke skulle køres bil, at han drak for meget; det gav ham vel noget at se frem til ved familiebesøg. Jeg satte mig på kældertrappen for at betragte løjerne.

”Tag det roligt, ikke, James,” sagde jeg.

”Han har det fint,” sagde Philly, slog med en dramatisk bevægelse ud efter bolden og fik lige akkurat skru nok ind i den til, at den slog smut ned i et glas øl, der stod placeret på midterlinjen i James Leers ende af bordet. ”Han klarer sig glimrende.” Han smilede skævt. ”Hæld den ned, James.”

James rakte lydigt ud efter det fulde pilsnerglas, fiskede bolden op, tog glasset op til læberne og tømte det i en enkelt, evig slurk, der virkede, som om den voldte ham visse vanskeligheder. Da øllet var væk, hævede han glasset mod mig med et tomt, stift smil på ansigtet, på samme måde som et barn, der forsøger at virker voksent, smiler rundt om en uendelig, salt mundfuld rå østers.

”Hej, professor Tripp,” sagde han.

”Hvor mange var det?” spurgte jeg ham.

”Det var to.”

”Tre,” sagde Philly og kom om for at fylde James’ glas med en dåse Pabst, som han hentede fra det minikøleskab, han havde stående i hjørnet af sit gamle klubhus. James tørrede elegant øllet af bordtennisbolden med enden af min gamle flannelsskjorte. Hans hår havde løsnet sig fra dets brillantinefortøjninger og stod i vanvittige vinkler ud fra hans hoved. Han var et stort smørret, skævt grin, og hans øjne var fulde af lys, sådan som de havde været aftenen før, da vi svimle og desorienterede brasede ind i Thaw Halls strålende lobby, leende og forpustede. Han havde det fantastisk. Jeg kunne se, at alkohol ville blive farlig for ham.

”Hvad er der sket med din bil?” ville Philly vide. ”Hvis røv er det?”

”Der var en fyr, som hoppede op på den,” sagde jeg. Jeg var en lille smule irriteret på ham over at have lokket stakkels James med på et spil øl-pong, men jeg kunne ikke rigtig bebrejde ham det. Philip Warshaw var den fødte kaosagent og mester i backspin i alle dens former. Han var kommet hertil fra Korea i 1965 med ry for at være det mest egenrådige og ukontrollable lille barn på Soodow-børnehjemmet og var med det samme begyndt at løbe hovedkulds og halvvejs med vilje gennem spejlglasvinduer og binde nabobørn til træer. Hans karriere som teenagevandal var legendarisk på Allderdice High School; i løbet af et tidsrum på fire måneder havde han og en spritpen overmalet hver eneste plane overflade i Squirrel Hill, Greenfield og dele af South Oakland med mystiske symboler, som de, der undersøgte dem, til sidst identificerede som hans fødenavn, skrevet med hans forsvundne mors alfabet. Han havde fundet et paradis af dårlig opførsel under sine ture til Panama og Filippinerne, og det havde taget ham mange år at vende sig til livet som gift mand på basen nede i Aberdeen.

”En fyr? Hvilken fyr?”

”En fyr, der hed, øh” – jeg så over på James – ”Vernon Hardapple.”

Philly fik endnu en gang bolden til at spinne smukt og var meget tæt på igen at sende den ned i James’ glas.

”Hard apple?”

”Han var matador,” sagde James uden overhovedet at se på mig. Han gjorde klar til sin næste serv. ”Love -ni.” Med et flot sving sendte han bolden af sted.

”En matador. Som hed Vernon Hardapple.”

”Han var gift med en mexicaner,” sagde jeg. ”Han lærte det dernede.”

”Men hun forlod ham.” James slog en bold tilbage til Philly, og den sejlede tværs gennem kælderen og landede i en kasse gamle numre af Commentary. ” Love -ti. Og så blev han vel en smule sjusket i ringen.”

Jeg kunne ikke lade være med at smile, men James’ ansigt blev ved at være gravalvorligt, og hans øjne var rettet mod bordtennisbolden.

”Han blev stanget?” sagde Philly.

”Bare væltet,” sagde jeg. ”Brækkede hoften. Slut på karrieren.”

”Så nu kæmper han mod biler på Hi-Hattens parkeringsplads,” sagde James. ”Din serv.”

”Gode, gamle Hi-Hat,” sagde Philly og fik med sin første serv bolden til at spinne over nettet og op fra bordet og danse på kanten af James’ glas. Den faldt lige akkurat ikke i. Philly Warshaw var en haj til øl-pong. ”Elleve-nul. Der kommer du stadig?”

”En gang imellem.” Lige med et følte jeg mig lidt ubehageligt til mode. Der var noget ved hændelsen med Vernon på Hi-Hatten i går aftes, der bekymrede mig. Hvorfor havde han sagt, at det var hans bil, havde nævnt bogstaverne på nummerpladen, berømmet den som smaragdgrøn, hvor jeg altid havde tænkt på den som en uskøn nuance af fluebagdel? Når jeg tænkte over det, kunne bilen vel egentlig meget vel være hans; Happy Blackmore hævdede at have vundet den i et spil poker, men jeg havde altid syntes, at det var en smule vanskeligt at tro på, når man overvejede den kosmiske stime af uheld, Happy havde været inde i. Jeg ventede en uge på, at han skulle komme med registreringsattesten, inden jeg gennem en af hans kollegaer på Post-Gazette hørte, at han var nede i Catocin-bjergene og ved at brænde de sidste liter benzin af. ”Er det stadig ham fyren med de store arme, der står i døren? Cleon? Clement?”

”Ja, han er der stadig.”

”Den fyr har overarme, der er femoghalvtreds centimeter i omkreds,” sagde han. ”Jeg målte dem engang.”

”Lod Clement dig måle hans biceps?”

Philly trak på skuldrene. ”Jeg vandt et væddemål med ham,” sagde han. Han så hurtigt over på mig og slog endnu et skud over forbi James. ”Nå, men Grady, jeg hører … tolv-nul … jeg hører, at du har taget en meget speciel form for persille med til vores Pesach-dyppelse i aften.”

”Mm-hm,” sagde jeg og så på James, som rødmede. Jeg forestillede mig, at han følte sig smigret over Phillys opmærksom heder; inden jeg dukkede op, havde han uden tvivl pralet til Philly om, hvor stor en narkostodder han var. ”Jeg har en lille smule i bilen.”

”Og?”

”Og?” sagde jeg og foldede armene over brystet.

Philly smilede skævt og råbte så op i forstilt forfærdelse, da det lykkedes James at plaske en heldig bold ned i hans øl. Han løftede glasset og bevægede øjenbrynene op og ned ad mig hen over kanten.

”Nå. Jamen, okay så,” sagde jeg og foregav på klassisk potrygermaner en frejdig ligegyldighed over for udsigten til at blive skæv. ”Hvis du synes.” Jeg var helt vild efter en god, stor koger. Jeg rejste mig og begyndte at gå over mod kælderdøren. Philly sendte sit bat klaprende hen over bordet.

”Stopper vi?” sagde James fortvivlet.

”Jeg skal ud og slå en streg,” sagde Philly og gik over mod trappen. ”Ses udenfor.”

”Kom med mig, James,” sagde jeg og slog de knirkende kælderdøre op og begyndte at gå op ad trappen gennem spindelvævene. Inden jeg kunne komme ud, hev James i sømmen på mine bukser.

”Grady,” sagde han. ”Grady, se der.” Jeg stak hovedet ned i kælderen igen. Han smilede skævt til mig og trak mig ved ærmet over til en stor, ildelugtende konstruktion af affaldstræ og hønsenet, som bredte sig ud over det fjerneste hjørne af kælderen.

”Slange,” sagde han.

Inde i det enorme indelukke lå der et stykke udgået elmetræ, hvorfra der hang et langt, perfekt bånd af muskler, indhyllet i dekorative læg som en serpentin. Det var Grossman, den tre meter lange kvælerslange, som til familien Warshaws temmelig store fortrydelse havde delt hus med dem i de seneste tolv år. Philly Warshaw havde vundet Grossman i en billardhal på Liberty Avenue i løbet af sit sidste år på Allderdice og havde så om efteråret overladt det til sine forældre at tage sig af den, da han meldte sig. Selv dengang var Grossman ikke nogen ung slange, og dens umiddelbart forestående død var blevet forud sagt af dyrlæger og lykkeligt afventet af Irene Warshaw lige så længe, som Philly havde lovet at tage den med sig. Men Grossman levede videre i sit opvarmede bur og undslap med jævne mellemrum ved hjælp af forskellige herpetologiske strategier for at jage Irenes pjuskede hønseflok og efterlade ufatteligt ildelugtende skulpturer af slangegødning på æstetisk interessante steder over hele huset.

Jeg klappede James på skulderen. ”Det er ganske rigtigt en slange,” sagde jeg.

James knælede og stak en finger ind gennem en heksagon i hønsenettet. Han lavede kysselyde.

”Jeg tror virkelig, den kan lide mig,” sagde James.

”Det kan den,” medgav jeg. Jeg forsøgte at huske, om jeg rent faktisk nogen sinde havde set Grossman bevæge sig. ”Det kan jeg se.”

James fulgte efter mig op fra kælderen, og vi gik rundt om huset til min bil, mens vi børstede edderkoppesilke af øjenbryn og læber.

Aftenen var ved at falde på. Et ternet tørklæde af lilla skyer og solskin spændtes ud hen over Ohio mod vest. Der var en lugt af hestepærer og af løg stegt i kyllingefedt. En af køerne på gårdspladsen ved laden kom med en sørgmodig kommentar om livets byrdefuldhed. Da vi var nået næsten hen til Galaxien, udstødte James til min overraskelse et indianerhyl og spurtede de sidste tre meter. Så satte han af med armene støttet mod toppen af døren og svingede sig fremad ind mod forsædet af den åbne bil. Han havde nok højde, tænkte jeg, og hans bane så rigtig ud. Men i allersidste øjeblik standsede han op og lavede en topunkts-nødlanding i græsset. Han vendte sig om med et meget alvorligt ansigt.

”Jeg har det rigtig sjovt, professor Tripp,” sagde han.

”Det er jeg glad for,” sagde jeg og rakte forbi ham og over mod handskerummet. Jeg trak posen og papirerne frem og gik om for at lave en joint, rullede den på en flad strækning af min stakkels, lemlæstede motorhjelm.

”De er flinke,” fortsatte James. ”Ham Phil er cool.”

Jeg smilede. ”Det ved jeg godt.”

”Ikke vildt klog.”

”Nej,” sagde jeg. ”Men cool.”

”Det er sådan en bror, jeg godt kunne tænke mig,” sagde han og lød længselsfuld.

”Hvis du spiller dine kort rigtigt, kunne han blive det,” sagde jeg. ”Jeg tror, de generelt har en åben-dør-politik her på stedet.”

”Grady? Du har, øh, altså, ikke anden rigtig familie, vel?”

”Nej, det har jeg egentlig ikke. Et par tanter, jeg aldrig ser, hjemme i den by, jeg kommer fra.” Jeg trak enderne stramt til og klemte dem sammen. ”Og så måske familien Wonder, fanden tage dem.”

”Familien Wonder?”

”Brødrene i min bog. De er nærmest ligesom mine brødre.” Jeg snøftede. ”Det er åbenbart det, jeg kan klare.”

”Hør, ved du hvad? Sådan er jeg også!” Han løftede bagsiden af den ene hånd op til panden og kastede hovedet bagover på tragisk vis. ”Vi er forældreløse!” udbrød han.

Jeg lo. Jeg sagde: ”Du er fuld.”

”Du er heldig,” sagde han og så op på huset.

”Synes du?” Jeg kørte den søde stribe klæbefolie hen over min tungespids.

Hans blik mødte mit, og til min overraskelse så jeg en antydning af medlidenhed i det.

”Grady, kan du huske det, ham fyren snakkede om i går aftes, altså det med at have en dobbeltgænger? Som render rundt og ødelægger livet for ham? Så han har noget at skrive om?” Han stirrede på aftrykket af et par balder stanset ud i motorhjelmen på min bil. ”Synes du, det var noget pis?”

”Nej,” sagde jeg. ”Det gjorde jeg desværre ikke.”

”Det gjorde jeg heller ikke,” sagde han.

”Gra-dy! Jay-ames!” Det var Irene, der kaldte på os fra verandaen. ”Så er det nu!”

”Vi kommer straks!” sagde James. ”Philly kommer åbenbart ikke ud.”

”Åbenbart ikke,” sagde jeg. ”Det er sådan lidt svært at være helt vild og liste ud i gården for at ryge en fed, når man er en gammel, gift mand som ham.”

”Ægtemand.”

”Ægtemand,” sagde jeg, tændte jointen og tog den første, lange, fyrrenålsduftende slurk røg. Jeg rakte den til James. ”Her.”

James tøvede et øjeblik, mens han holdt den tændte ende af jointen under næsen og spekulativt snusede til den.

”Er det nu klogt?”

”Gør det.”

”Godt.” Han løftede jointen op i luften og nikkede til mig, som om han hævede glasset til en skål. ”For brødrene Wonder.” Han tog et meget langt, ambitiøst hiv og hostede så det hele ud. ”Jeg ved ikke rigtig med det her,” sagde han.

”Hvorfor ikke?”

”Det får mig lidt til at føle, at alting allerede er sket for fem minutter siden.”

”Det er det også.”

Han tog endnu et mindre hiv og lod det rasle rundt inden i sig et øjeblik. Han så op på det hus, Irv Warshaw havde bygget, på det tovværk af kaprifolium, der var ved at flette sig ud langs dets forveranda, på de menneskeskikkelser, der bevægede sig frem og tilbage bag dets oplyste vinduer.

”Jeg er vel egentlig ret lykkelig,” sagde han, så fladt og tilsyneladende til sig selv, at jeg ikke engang gad svare ham.

H

Som jøde havde Emily aldrig været andet end sporadisk ob servant, og i løbet af vores ægteskab var min opfattelse som ikke -jødisk observatør af årets gang af jødiske helligdage hen over den sære månekalender med alle deres byzantinske statutter og ubestemmelige betydninger kommet til at ligne min opfattelse som baseballfan af cricketprogrammets vigtige test matches. Men jeg havde altid haft en svaghed for Pesach. Jeg holdt af den laden-som-om og underfundighed, der blev brugt på at tilberede maden, måden hvorpå det allestedsnærværende ”elendighedens brød”, det usyrede brød, i Pesach-repertoiret på magisk vis blev forvandlet til noget mangeartet og rigt – matzekager, matzefyld, matzebudding og nudler – som et eller andet ydmygt, kostbart pattedyr højt agtet af indianerne på grund af dets kød, skind, knogler, indvolde og fedt. Jeg kunne godt lide den måde, hvorpå den jødiske religion overordnet set syntes at have viet så meget energi og snilde til at finde smuthuller i sine egne, vanvittige love; jeg kunne godt lide, hvad dette syntes at antyde om dens holdning til Gud, dette diktatoriske og vilkårlige gamle røvhul med alle hans forbandelser og hans bud og hans hang til lugten af brændt bovkød. Oven i alt dette havde jeg gennem årene bemærket, at jeg følte en stærk tilfredsstillelse ved at sætte mig og spise et forrykt måltid af persille, ben, hårdkogte æg, kiks og saltvand sammen med en flok jøder, hvoraf tre var koreanere. Det beroligede mig, at jeg i det mindste, hvis ikke jeg opnåede andet her i livet, havde opfyldt min tidligste ambition om, i hvert fald i ånden, at komme langt væk fra mit fødested.

Dengang jeg voksede op, boede der kun syv jøder i vores by. Der var de fem fra Glucksbringer-slægten – den oldgamle Mr. Louis P., som, da jeg var dreng, for længst havde trukket sig tilbage til Frimærke- og Møntafdelingen i den butik på Pickman Street, som han havde grundlagt halvtreds år tidligere; hans søn Maurice, Maurices kone, hvis navn jeg har glemt, og deres børn, David og Leona. Der var Mr. Kaplan, som købte Weaver’s Apotek, da jeg gik i ottende klasse, og en køn, rødhåret kvinde, gift med en af underviserne på Coxley, som gik i den episkopale kirke og fejrede jul, men som alle vidste, var en Kaufmann fra Pittsburgh. Så dræbte min far David Glucksbringer, så der var seks tilbage. Det faldt mig ofte ind at spekulere på, om jeg til dels havde giftet mig ind i familien Warshaw for at udligne det frygtelige regnestykke. Familien Warshaw havde også mistet en søn, og det første år, jeg holdt Seder sammen med dem (Irv, Irene, Deborah, Emily, Phil og onkel Harry, Irvs bror, som døde året efter af prostatakræft), satte jeg mig i den syvende stol.

I år var vi otte, hvilket krævede to plader i spisebordet, sådan at spisestuen, på grund af en fejlberegning Irv havde lavet, og som Irene aldrig lod ham glemme, var for lille til, at vi alle sammen kunne være der. Irene var nødt til at skubbe lænestolene, sofabordene og gulvlamperne bagud og mase os alle sammen ind i stuen, der fyldte hele forreste halvdel af huset, fra den revnede og tilsodede kampestenskamin til den stejle, skæve trappe, der førte op til soveværelserne. De havde taget alle deres ejendele med sig, da de flyttede fra huset i Inverness, og nu tilbragte de halvdelen af tiden med at flytte om på møblerne og snuble irriteret over fodskamler. De havde haft en udpræget svaghed for moderne dansk design, da det var størst, og alting var af glas og sort læder og abstrakte vidder af teak og mahogni, mens selve husets indre bestod af rødgrangulve og knastede fyrretræsvægge, der var gule og fulde af splinter. Irene truede altid med at sælge deres gamle ting og købe mere passende møbler, men nu havde de boet der i fem år, og ikke så meget som en gulvpude var blevet smidt på porten. Jeg tænkte altid, at det at lade huset stå proppet med minder om deres gamle liv i Pittsburgh fra Irenes side både var en sentimental handling og en protest.

Da James og jeg kom ind fra gården, sad Irv allerede placeret for enden af bordet nærmest kaminen, understøttet af en sofapude. Philly sad på Irvs venstre side i stivet skjorte med button down-flip og det piggede hår glattet bagud med vand. De var ved at gennemgå en skotøjsæske fyldt med kalotter, mens de læste inskriptionerne og forsøgte at komme i tanke om de forskellige eftermiddage og ceremonier, som blev mindet i den. Jeg kunne høre Marie og Irene hviske irriteret ude i køkkenet og (gensidigt) råde hinanden til ikke at gå i panik, men de to Warshaw-døtre var intetsteds at se. De sad sammen et eller andet sted, ovenpå eller udenfor, konfererede, konspirerede, hjalp hinanden med at blive klædt på. Jeg mærkede et væmmeligt lille gys af dystre forudanelser.

”Andrew … Ab … Andrew Abraham,” sagde Irv og holdt en skjoldet, lilla hue ud fra sig, mens han rynkede panden over den falmede inskription i foret. ”Juli … et eller andet, 1964. Det er din fætter Andy.”

”Virkelig.”

”Hold da op, den husker jeg. Det var oppe i Buffalo. Havde de lige mange mitter? For pokker, det var frygteligt.”

Philly smilede skævt og vippede med øjenbrynene af os, da vi satte os til bords sammen med dem. Han stak hånden ned i æsken og trak en sprød, gylden kalot frem. ”Fløj de op i næsen på jer? Det hader jeg. Hej, I to, hvordan går det?”

”Hej,” sagde James og jeg, ikke helt synkront, og så begyndte vi alle tre at grine. Irv så forskrækket op og prøvede at finde ud af, hvad det var, der var så sjovt. Han rakte ud efter et par kalotter og rakte dem til mig og James.

”Op i næsen,” sagde han, idet han rakte James en sort kalot og mig en kongeblå en, mens han så undersøgende på vores ansigter med en ingeniørs blik. ”I munden, i øjnene, det var frygteligt. Værsgo, James. Grady.”

”Tak,” sagde James. Mens han studerede den lille, sorte kalot, var hans ansigt på en gang tvivlende og respektfuldt, som om Irv havde rakt ham en mirakuløs tortilla, på hvilken en helgens ansigt efter sigende var blevet set.

”Philip og Marie Warshaw,” læste Philly op fra indersiden af den gyldne kalot. ”11. maj 1988.” Han lagde hovedet på skrå og vendte øjnene op mod loftet. ”Det tror jeg, jeg var med til. Var det ikke der, hvor gommens far og brudens onkel endte i et kæmpestort skænderi om Arnold Schoneberger og råbte så højt ad hinanden, at alle de små børn i lokalet begyndte at græde?”

Irv modstod på en eller anden måde lysten til at korrigere Phillys forkerte udtale, begravede hagen i hånden og sagde ikke noget. Han havde arbejdet hele livet på at gøre sig fortjent til et ry som et velovervejet og fornuftigt menneske, og jeg vidste, at det gjorde ham ondt at mindes, at hengivenhed for hans gamle helt havde afsløret ham – og at det ikke stod til at ændre – som den type mand, der kom op at skændes med svigerfamilien til et bryllup.

”Bat Mitzvah for … Osnat … Gleberman,” læste jeg med nogen vanskelighed fra indersiden af min egen, lille hat, inden jeg tog den på. ”17. februar 1979.”

”Osnat Gleberman?” sagde Philly. ”Hvem fanden er det?”

”Jeg har ingen anelse,” sagde Irv og trak på skuldrene. ”Hun må have været en af dine venner.”

”Ej, se lige,” sagde James og viste os linningen i sin sorte kalot. ”I min står der: ’Dawidov Bedemandsforretning’.”

”Hov, her,” sagde Irv og tilbød ham skotøjsæsken. ”Du må gerne vælge en anden.”

”Nej tak,” sagde James og klaskede den lille, sorte hue om på sit baghoved.

”Jeg har aldrig haft nogen venner, der hed Os nat,” sagde Philly indigneret og fik det til at rime, sådan som jeg havde, på det lille insekt – gnat – der ødelagde Andy Abrahams bar mitzvah oppe i Buffalo.

”Jeg mener, det udtales ’oh-SNOT’,” sagde Irv og løftede pedantisk pegefingeren, og vi begyndte alle tre at le igen. ”Ssh!” Han satte sig lidt op i stolen og pegede med sin løftede finger på loftet. ”Nu kommer hun.” Hans stemme fik en svag, ufrivilligt advarende klang, som når man bebuder, at nu ankommer en berygtet slagsbror eller et hidsigt barn eller en kvinde i meget dårligt humør.

Vi tav stille og fulgte med ørerne en dæmpet, målrettet knirken i loftet, da den passerede hen over vores hoveder og derefter ned ad den vaklevorne trappe, et skridt ad gangen, hvorefter den til sidst dukkede op i stuen i skikkelse af Emily Warshaw. Og som Julius Marx kunne have tilføjet: Hvad skikkelser angik, var denne ikke så skidt. Hun var en spinkel, slank kvinde, min kone, men bred over hofterne, med hår, der altid var køligt mod ens fingre, og et ansigt, der ifølge Crabtree mindede om Fallingwater, fuldt af skarpe fremspring og dramatiske vinkler. Hun havde malet læberne røde og øjenlågene sorte, og hun var klædt i sorte jeans, sort rullekrave og en sort cardigan. Da hun så mig, standsede hun ikke pludseligt op eller flygtede eller blev ramt af en hjerneblødning eller noget i den retning. Hun udviste et enkelt øjebliks knusende forlegenhed, hvorunder hun kastede et blik på James og sendte ham et indøvet, venligt smil. Så gik hun direkte over til den tomme stol ved siden af mig og satte sig til min forbløffelse ned.

”Hvordan går det?” sagde hun akkurat højt nok til, at jeg kunne høre det. Emily havde en stemme, som, selv når hun talte dæmpet og til tider endda uhørligt, var hæs og maskulin, som stemmen hos en mand i et overfyldt lokale, der taler i telefon med sin elskerinde. Ved de sjældne lejligheder, hvor hun blev følelsesfuld, steg den og knækkede over som en teenagedrengs. Hun mødte mit blik et kort sekund med et ømt og overraskende fornøjet udtryk og kiggede så nærmest flirtende væk, som om vi var fremmede, der var blevet sat ved siden af hinanden af en beregnende værtinde. Deborah havde åbenbart, i hvert fald indtil videre, formået at holde på min hemmelighed. Det ville være op til mig selv at ødelægge aftenen.

”Jeg er glad for at se dig,” sagde jeg, og min stemme knækkede over af sin egen lille, pubertære fold. At se Emily igen gav mig en intens lyst til at kysse hende eller bare give hendes fingre et klem, men hun sad ærbart på sine hænder med sænket blik; tillukket, urørlig, mens hun tænkte sine uudgrundelige Emily-tanker. Jeg kunne lugte talkumpudderet på hendes nakke og den nellikeshampoo, hun brugte til sit knaldsorte hår. Jeg mærkede en strålende, sort bølge af sex pulsere hen over de femten, ladede centimeter, der adskilte hendes venstre lår fra mit højre. ”Dette er James Leer. Fra mit kursus.”

Hun børstede et vildfarent hår væk fra sine øjne – hun havde den lange, smalle slags øjne, der mindede om et par liggende rettemærker, og som de i Korea kalder knaphuller – og nikkede til James. Emily havde aldrig været en, der gav hånd.

”Filmmanden,” sagde hun. ”Jeg har hørt om dig.”

”Jeg har også hørt om dig,” sagde James.

Jeg troede et øjeblik, at hun ville spørge ham om Buster Keaton, et af hendes idoler, men det gjorde hun ikke. Hun lænede sig tilbage i stolen med skuldrene trukket ned og så ud, som om hun ønskede, at hun havde en cigaret. I nogle sekunder var der ingen, der sagde noget; Emilys ankomst til et middagsbord blev, som følge af hendes tavsheds dybe og fortærende kraft, almindeligvis fulgt af sådan et øjebliks samtalejustering.

”Er Deb på vej ned?” sagde Irv endelig.

”Om lidt,” sagde Emily, og hendes lille mund vred sig i et svagt, skævt smil af falsk afsky. ”Eller måske ikke.”

”Hvad er der i vejen?”

Hun rystede på hovedet. Et øjeblik troede jeg, at hun ikke ville sige mere.

”Hun er helt oppe at køre over et eller andet,” sagde hun og trak på skuldrene.

Mens hun talte, lød der endnu en knirken i loftet og derefter en højlydt, synkoperet trampen på trappen, som om en kroketkugle og en grapefrugt trillede om kap ned ad trinene.

”Se lige,” sagde Philly imponeret, da Deborah kom ind i stuen.

”Er det, hvad du har tænkt dig at have på til Seder-måltidet?” sagde Irv.

Deborah ignorerede ham, satte sig i stolen ved siden af sin bror, og ventede så, med løftet hage og en aura af hårdt prøvet tålmodighed, på, at vi alle sammen fandt os til rette med opdagelsen af, at hun havde smidt den uheldige, lilla kjole sammen med sine strømpebukser og sko og var kommet ned til bordet på bare fødder, kun iført sin badekåbe. Det var nu en fin badekåbe – det var vi alle sammen enige om – tung og farvestrålende og vinkelmønstret, som om den var blevet lavet af et gammeldags indianertæppe.

”Det er Alvins,” meddelte hun og krympede sig overdrevet, da hun udtalte navnet på sin seneste eksmand. ”Jeg tænkte, at når ikke han kunne være her. Så kunne hans badekåbe i det mindste.”

”Det er sødt,” sagde Philly.

”Hej, alle sammen,” sagde Marie og dukkede endelig op fra køkkenet med oppustede kinder og det tynde, gule hår flagrende om hovedet. Hun bar et sølvfad, hvor der lå en lille stabel matzebrød på, og endnu et større fad med bunkevis af dem. Da hun gik rundt om bordet, kunne man se, at hun både bemærkede, at Emily og jeg sad ved siden af hinanden, tilsyneladende på venskabelig fod, og at hendes anden svigerinde havde foretaget et interessant valg af festpåklædning, men hun sagde ingenting og smilede bare lidt træt til Irv. Hun satte det store fad matzebrød på bordet mellem Emily og Deborah og det mindre sølvfad foran Irv. Samtidig lagde hun hånden på hans kind og plantede et let, medfølende kys på hans høje pande. Så satte hun sig ned ved siden af Philly. Nu var det kun stolen over for Irv, der stod tom.

”Hvad venter vi på?” råbte Irv ud i køkkenet. ”Kom nu, Irene. James er ved at blive rastløs herinde.”

”Egentlig ikke,” sagde James.

”Jeg kommer, jeg kommer.” Irene kom fejende ind i stuen og så endnu mere forfjamsket ud end Marie, med rødt ansigt og skinnende pande. Som ved alle særlige familiebegivenheder var hun indhyllet i et af de mange blomstrede klædestykker, hun havde syet til sig selv, så vidt jeg kunne se med inspiration fra både kaftaner og Hawaii-kjoler og muligvis fra bestemte afsnit af Star Trek. ”Jeg havde et lille problem med at få arrangeret Seder-fadet. Det, vi købte i Mexico sidste vinter.” Hun bar det brede, bemalede lertøjsfad over til bordet og skulle til at sætte det ned foran Irv ved siden af matzebrødene, men standsede så op og rystede på hovedet. Det var et kønt fad, dekoreret med grønne vinranker og gule blomster og mørkeblå bølgestreger og læsset med de sædvanlige, rituelle madvarer. ”Jeg har moror, og persille, charoses, ben, æg … For søren, jeg kan aldrig huske, hvad den sjette lille cirkel er til.”

”Hvilken sjette cirkel?” sagde Irv, og hans tone antydede, at det problem, som hun havde forsinket Seder-måltidet for, ikke blot var af mindre betydning, men sandsynligvis i lyset af hans utålmodige logik ville vise sig at være ikke-eksisterende. ”Peber rod, persille, charoses, lammeben, æg. Det er fem.”

”Se selv,” sagde hun og satte fadet foran ham.

Irv talte på fingrene de ting, som var blevet placeret i fem af fadets runde fordybninger, og mumlede endnu en gang den liste af ting, han lige havde fremsagt.

”Ben, æg og, øh … Nå!” Han knipsede med fingrene. ”Matze! Det er til matzebrødene,” erklærede han.

”Matzebrødene.” Irene slog ham på siden af hovedet. ”Matze brødene kan ikke være der, Irv. Det er jo latterligt. Hvad skal jeg gøre, smuldre dem? Og se der. Læs det ord der.” Hun pegede på det hebraiske ord malet med blå bogstaver i bunden af det tomme felt. ”Der står ikke matze!”

Emily rykkede sig frem i stolen, lænede sig hen over mig og strakte hals for at læse inskriptionen. Hendes venstre bryst strejfede min arm. Hun var så tæt på, at jeg kunne høre hendes jeans knirke.

”Der står: ’Cazart’,” fremførte hun.

”Chaz-art,” forsøgte Irene. ”Chazrat.”

”Chazrat?” Irv var skeptisk. ”Hvilken chazrat? Hør nu, der står ’matze’. Det, der skulle forestille at være et mem.” Han rullede med øjnene og så ærgerlig ud. ”Mexicanere,” sagde han.

”Der står ikke matze.”

”Måske er det til saltvandet,” foreslog Philly.

”Måske er det et askebæger,” sagde Deborah.

”Måske er det i virkeligheden slet ikke et Seder-fad,” sagde jeg og forsøgte at huske, om vi ikke havde denne diskussion hvert år. ”Måske er det til en anden, lignende højtid.”

”Jeg tror, det er chazeret,” sagde Marie stille.

”Chazeret?” sagde vi.

Marie nikkede.

”En slags grøntsag, måske?” Hun sagde det, som om hun gravede et fragmentarisk og dårligt indlært stykke jødisk viden frem, som enhver af os ville være i stand til at forbedre på, men jeg kunne se, at hun vidste præcis, hvad hun talte om, og havde gjort det hele tiden. Marie var omhyggelig med ikke at overstråle de fødte og livslange jøder iblandt os. ”En slags bitter grøntsag, tror jeg?”

”Det er det, moror er, søde ven,” sagde Irene fredsommeligt nedladende. ”Bitre urter.”

”Det ved jeg, men jeg tror, chazeret også er noget bittert. Måske noget i retning af brøndkarse?”

”Læg noget brøndkarse på, Irene,” sagde Irv med det samme og bøjede sig for sin svigerdatters lærdom, hvilket i almindelighed også var klogt.

”Brønd karse? Hvorfor skulle jeg have brøndkarse?”

”Til chazeret.” Han så irriteret ud, som om hun opførte sig dumt. ”Der vokser masser af det rundt om dammen.”

”Irving, jeg går ikke ned til dammen om aftenen i det mudder for at høste brøndkarse. Det kan du godt glemme.”

”Eller måske radicchiosalat?” foreslog Marie.

”Hvad med noget radise?” sagde James, der måtte have besluttet sig for at kaste sig ud på den warshawiske rituelle diskussions dybe vande.

”Radise!” udbrød Irene.

”Nu ved jeg det,” sagde Emily med et lille smil. ”Hvorfor lægger du ikke noget kimchee på den plads?”

Det lo alle ad, og en ond, rød, stramt lugtende klump kimchee blev hentet fra sin forseglede metalbeholder i køleskabet. Det virkede, som om tingene var begyndt rigtig godt. Så kom jeg i tanke om, at det var lige meget, hvordan tingene var be gyndt, at jeg ikke skulle være en del af denne her familie meget længere, og at de nyheder, jeg var kommet for at fortælle Emily, på et øjeblik ville tilintetgøre enhver form for lovende start og familielykke.

”Skal vi gå i gang?” sagde Irv. ”James? Vil du række mig haggadaerne?”

Han pegede på anretterbordet ved siden af os, og James rak te ud efter den stak små hæfter, som Irv derefter delte rundt. Det var de samme, som han altid brugte, billige små gratis-pamfletter på svært forståeligt engelsk, som hele vejen igennem var prydet med navnet på et hedengangent kaffemærke. Han hev sine briller op af plastikhylsteret i sin skjortelomme, rømmede sig, og så begyndte vi endnu en gang at mindes en lang rejse over en lille ørken foretaget af en uopdragen flok tidligere slaver. Irv begyndte med at læse den korte åbningsbøn, som i temmelig konventionelle og politisk set noget forældede termer anråbte Den Almægtige; familien, venskabet og følelsen af taknemmelighed, samt frihedens, retfærdighedens og demokratiets ånd. James vendte sig mod mig med et panikslagent udtryk, og jeg viste ham tricket med jødiske bøger, bladrede hans haggada om til det, han havde troet var dens afslutning, og åbnede den på side 1. Så bøjede jeg hovedet og lyttede, mens jeg så ud over kanten af mine briller rundt om bordet. Alle de andre læste sammen med Irv undtagen Deborah, som ikke en gang så på haggadaen i sine hænder. Jeg fangede hendes blik, og hun stirrede igen et øjeblik, ligefremt og uden udtryk, så så hun på Emily. Så sænkede hun blikket mod bogen.

”Nu skænker vi det første bæger vin,” sagde Irv, da han havde afsluttet åbningsbønnen. ”Der er fire i alt,” sagde han til James.

”Pas på!” sagde Philly. ”James har allerede fået sine fire øl.”

”Han behøver ikke drikke alle fire glas,” sagde Irene og så bekymret ud. ”Du behøver ikke drikke dem alle sammen, James.”

Jeg vendte mig mod James.

”Måske skulle du tage det stille og roligt,” sagde jeg.

”H r. Rollemodel,” sagde Deborah. Hun så på James. ”Du skal ende lig følge hans eksempel, det er da helt sikkert.”

”Deb,” sagde Emily i en blidt advarende tone, og mens vi løftede vores bægre, og Irv læste velsignelsen over vinen, følte jeg mig så taknemmelig over min kones indgriben på mine vegne, at jeg næsten fik tårer i øjnene. Kunne hun virkelig have besluttet sig for at tilgive mig? Og havde jeg virkelig tænkt mig at bortkaste en så ufortjent tilgivelse, en sådan nåde? Den tunge vin var varm og salt i min hals. Jeg så, at James drak hele sit glas.

”Godt,” sagde Irv. Han skubbede stolen bagud og rejste sig fra bordet. ”Nu vasker jeg mine hænder.”

”Jeg vil også gerne vaske mine hænder,” sagde Marie.

Dette syntes at irritere Deborah.

”Er det ikke normalt kun far, der vasker hænder?” sagde hun med forstilt troskyldighed.

”Alle kan vaske hænder,” sagde Irv.

”Ja, vi kunne alle sammen gøre det,” sagde Marie, som om hun prøvede at få gang i et spil gæt og grimasser.

”Hvorfor skulle hun ikke vaske hænder?” sagde Irene og vinkede afvisende ad Deborah.

”Måske skulle du vaske dine,” sagde Philly. Han blinkede. ”Jeg er ikke sikker på, at du har fået alt komøget af dem.”

”Rend mig i røven,” sagde Deborah. ”Jeg hader, når du blinker til mig.”

”Må jeg vaske mine?” sagde James.

”Det må du i hvert fald,” sagde Irene og så til med et bredt smil, da James rejste sig og fulgte efter Irv og Marie ud i køkkenet. Vi kunne høre vandstrålen klinge mod den rustfri stålvask. Smilet døde. ”Du er sådan et behageligt menneske at omgås, Deborah.”

”Ja,” sagde Philly. ”Hvorfor er du sådan?”

Deborah kastede et blik på mig, og jeg mærkede et fåret smil størkne på mine læber.

”Okay, fint,” sagde hun og sprang op fra stolen, og et øjeblik troede jeg, at måltidet ville slutte, endnu før det var begyndt. ”Så vasker jeg også mine skide hænder.”

Emily så på mig og rullede med øjnene, som om hendes søster blot var sit sædvanlige, umulige jeg. Jeg nikkede, og dette øjeblik af privat spot, af stille latter mellem os, greb mig om hjertet. Da håndvaskerne var vendt tilbage fra deres afvaskninger, gik vi videre til at dyppe persillen i saltvand, læste efter tur fra vores små skrifter om, hvordan man derigennem erindrede jødisk håb, jødiske tårer og gammel, mellemøstlig mode inden for hors d’oeuvres. Så rakte Irv ud efter det midterste af de tre matzebrød, der lå stablet op på sølvfadet, brækkede det over i to og pakkede det ind i en serviet.

”Godt,” sagde han og vendte sig så hurtigt mod James, der havde iagttaget denne procedure med fortumlet fascination, at det gav et sæt i den unge mand.

”Hvad?” sagde han.

”Det her kaldes afik oman,” sagde Irv og slog let på den lille bylt. Hans buskede, hvide øjenbryn trak sig sammen over hans næse. ”Nu prøver du ikke at stjæle det, vel?”

”Nej, det ville jeg da aldrig gøre,” sagde James med vidt opspærrede øjne.

”Det er meningen, at du skal gøre det, makker,” sagde jeg til ham. ”Tag det roligt. Du gemmer det, og så skal Irv her løskøbe det igen.”

”Der er måske lidt penge i det for dig, hvis du er interesseret.” Irv lagde bylten ved siden af sin tallerken, skubbede den nogle centimeter over mod James og rømmede sig spøgefuldt. ”Så,” sagde han og samlede haggadaen op igen, og vi bladede alle sammen, og jeg så et udtryk af absurd panik i den unge mands blik. Han havde hele tiden siddet og markeret stedet med en frygtsom tommelfinger, og nu var det her. Han blegnede og så på mig, for at jeg skulle redde ham. Jeg klappede ham på skulderen og sagde: ”Bare gå i gang.”

”Jeg kan ikke læse denne her del på hebraisk.”

”Det er i orden. Det ved vi godt.”

”Tag dig god tid,” sagde Irene. ”Tag en dyb indånding.”

Han trak vejret ind og åndede ud, og da han så begyndte at læse den ældgamle, på forhånd aftalte spørgeleg i fire dele, som vi alle sammen så mange gange før havde hørt Philly aflire på træt hebraisk – spurgte Irv, hvorfor han denne aften, hvor man mindedes en sær blanding af kriser og mirakler, skulle spise kiks, peberrod og persille og sidde henslængt op ad en hæklet, orange pyntepude – opgav familien Warshaw deres diskussioner, deres tørre sidebemærkninger og deres flytten sig på stolene. I stedet sad de bare ubevægelige og lyttede, mens James forsigtigt vandrede gennem afsnittet med sin klare, lyse korrumperet-messedreng-stemme, som om hans haggada var en instruktionsmanual, og der et sted i stuen stod en eller anden kompliceret maskine, som vi alle forsøgte at samle.

”Det var meget fint, James,” sagde Irene, da han var færdig.

Han fik farve i kinderne, og han smilede til hende, som om han var forelsket.

”Mr. Warshaw?” sagde han. Hans stemme lød halvkvalt af følelser.

”Irv.”

”Irv? Må jeg … Nej.”

”Hvad, James? Hvad er der?”

”Må jeg få en pude, så jeg også kan, øh, sidde henslængt?”

”Giv ham en pude,” sagde Irv.

Deborah rejste sig og gik over til en af de to sofaer, der var skubbet til side, og som nærmest var begravet i pyntepuder. I de puder og pøller, der var strøet ud over huset, kunne man, som i lag af metamorfisk klippe, aflæse Warshaw-døtrenes håndarbejdsmanier – perioderne med kniplinger, rya, batik og hækling. Hun kom hen med en pude broderet med en grønhudet Peter Frampton med taxagule krøller og stoppede den ind bag James’ ryg.

”Værsgo, smukke,” sagde hun og klappede ham på kinden og fik ham til at rødme dybt.

Irv gik pligtskyldigst i gang med at besvare De Fire Spørgsmål. Han så rundt om bordet, hvor der sad tre indfødte koreanere, en konverteret baptist, en slemt frafalden metodist og en katolik af en tvivlsom, men plaget afskygning, løftede sin haggada og begyndte uironisk: ”Engang var vi slaver i Egypten …” James Leer sad med blikket stift rettet mod Irvs gestikulerende højre hånd og hovedet ikke helt ubevægeligt på halsen, mens han lyttede til resten af Irvs svar med den universelle, forlorne højtidelighed, som fulde, unge mænd udviser, når de forsøger at koncentrere sig om noget, der overhovedet intet indtryk gør. Derefter læste vi efter tur om De Fire Sønner, de stakkels, forskelligartede søskende, den ene selvretfærdig, den anden indskrænket, den tredje et røvhul og den fjerde infantil – prøv at gætte, hvilken en jeg fik – som år efter år blev kritiseret og sammenlignet med hinanden på en måde, som sikkert i århundreder havde givet jødiske forældre et nyttigt eksempel for deres børn. Derefter kom den lange genfortælling af den sørgelige og teatralske, men, så vidt jeg kunne se, også typiske historie om jøderne i Egypten, fra Josefs mirakuløse heltegerninger til nedslagtningen af hebræiske spædbørn. Oftest var det et sted heromkring, at jeg begyndte at indlade mig på min egen Pesach-henslængthed. Jeg lænede mig tilbage, lukkede øjnene og mærkede, hvordan jeg drev af sted forladt og alene i en lille sivkurv på en bred, mudret flod i skyggen af mumlende papyrus. Egypten var den hvælving af lapis lazuli, der passerede forbi ovenover, gryntet fra en krokodille, klokkespilslatteren fra en prinsesse og hendes terner, der legede inde på bredden. Jeg mærkede en skarp smerte i min venstre side, og mine øjne åbnede sig med et smæld. James havde givet mig et puf i ribbenene.

”Min tur til at læse?” sagde jeg.

”Hvis du ikke har noget imod det?” sagde Irv tørt og så ærgerlig ud. Jeg så rundt om bordet på min kone og hendes familie. Skæv igen, sagde deres ansigter. Så knurrede Irvs krokodil lemave længe og irriteret, og alle lo. ”Måske skulle vi hellere sætte farten lidt op.”

Så Irv fik os hurtigt gennem De Ti Plager og spisningen af de vanskeligt tilgængelige matzesandwich. Endnu et glas vin blev skænket og velsignet, og igen hældte James hele glasset, bortset fra de ti dråber, som han spildte for de ulykkelige egypteres skyld, ned i én slurk, hvorefter han gispede som en glad sømand.

”Tag et æg,” sagde Irving, ”tag et æg.”

Endelig var det tid til at spise. Mens resten af os gik i gang med de hårdkogte æg, begyndte Irene, Marie og Emily at servere de første retter. Først var der faste, kolde, glatte kugler af fiskeroulade, som aldrig havde været blandt mine favoritter. James udførte forskellige eksperimenter på sin egen grå klump med en gaffel og spidsen af en finger og ignorerede alle Irvs opfordringer til endelig at spise.

”Det er gedde,” forklarede han, som om dette med garanti ville skærpe James’ appetit.

”Gedde?”

”Bundlevende fisk,” sagde Philly opmuntrende. ”Guderne må vide, hvad de spiser.”

James begravede i hemmelighed resten af sin fisk i en grav af lyserød peberrod og skubbede så tallerkenen til side. Han så taknemmeligt på den duftende, gule skål matzesuppe, da den kom ind.

”Hvad er de her så symbol på?” sagde James og prikkede til en matzekugle med sin ske.

”Hvilke nogle?” sagde Irv.

”De her, og de der fiskerouladeting,” sagde han. ”Og også æggene. Hvordan kan det være, at vi skal spise så mange små, hvide kugler?”

”Fordi det var det, Moses havde,” sagde Philly.

”Det er muligt, at det er et frugtbarhedssymbol af en slags,” sagde Irv.

Deborah sagde: ”Ja, det virker så tydeligvis ikke for denne her familie,” Hun stirrede på mig og kiggede så væk. ”I det mindste ikke for alle.”

”Deb, vær nu sød,” sagde Emily, som misfortolkede sin søsters bemærkning som en hentydning til vores år med fejlslagne undfangelsesforsøg, som jeg vidste, familien Warshaw generelt tilskrev den mange års potrygnings indvirkning på min sæd kvalitet. Hvis de bare vidste, tænkte jeg; men det ville de snart komme til. ”Lad os nu ikke …”

”Lad os nu ikke hvad?”

”Intet af alt dette er symbol på noget som helst, okay?” sagde Philly, mens han viftede med den ene arm hen over bordet og omfattede de fyldte fade og skåle, som Marie var ved at sætte ind. ”Alt dette her er bare, altså, man kan bare spise det. Det er middagsmad.”

Middagsmaden var en ovnstegt lammekølle, sprød og drysset med rosmarin, serveret med nye kartofler, ristet i en bradepande fuld af spruttende fedt. Det, fik vi at vide, havde sammen med matzekuglesuppen og en stor, grøn salat med gul peberfrugt og rødløg været Irenes ansvar. Marie havde stået for en gryde med søde kartofler kogt med løg og svesker, en anden med squash i tomat- og dildsovs og to varder i hver sin ende af bordet af de lækre, små, hule, kunstfærdige bolde af matzemel, på en gang sprøde og fugtige, som hed bagelach. Men desværre var Phillys erklæring om, at menuen intet symbolsk indhold havde, strengt taget ikke helt rigtig, for den indeholdt også Emilys bidrag, en kugel eller dessert, som i dette tilfælde var lavet på kartofler. Hun havde arbejdet på den hele formiddagen, sagde Irene advarende. Mens vi førte de første bidder op til vores munde, fortættedes luften omkring Emily pludselig og fik en mærkelig tyngde.

”Mmm,” sagde jeg. ”Dejligt.”

”Lækkert,” sagde Irene.

Alle erklærede sig enige og tyggede meget omhyggeligt.

Endelig tog Emily en bid. Hun formåede at smile tappert. Så bøjede hun hovedet og skjulte det i hænderne. En af de ting, Emily brød sig mindst om ved sig selv, var sin uformåen i et køkken. Hun var en utålmodig kok, forhastet og skødesløs og let at distrahere. De fleste af hendes anstrengelser kom på bordet med ubagt midte, manglende ingredienser og undskyldninger fra den dybt forlegne kok. I dette tror jeg, hun så en slags lignelse for sit liv, hvor hun oprindeligt havde haft ambitioner om at skrive virtuose romaner og noveller og var endt med at generere reklametekster for verdens største kielbasa. Det var hende, som om hun havde glemt noget eller taget et eller andet for tidligt af varmen.

”Det smager af noget,” sagde Deborah med pokeransigt. ”Noget vi engang spiste i skolen. Nå ja, nu ved jeg det.” Hun nikkede. ”Tapetklister.”

Jeg hader dig, sagde Emily til sin søster. Rend mig og brænd i helvede.

”Undskyld,” sagde hun. Hun så ned i sin tallerken.

”Søde skat,” sagde jeg og rakte for første gang ud for at røre ved hende. Jeg hulede hånden om hendes hage og strøg hendes kølige hår og beundrede for hundrede syttende gang hendes nedadvendte ansigts forbløffende afsatser. Emily var en eftertænksom, inderlig og kompleks kvinde med et godt øre for dialog, en fin sans for absurditeter og et loyalt sind, men måske havde jeg ikke nogen bedre grund til at forelske mig i hende end hendes ansigt. Og jeg er desuden ligeglad med, hvad I vil sige om mig. Folk bliver gift af langt værre grunde. Men ligesom alle andre smukke ansigter fik Emilys en til at tro, at dets ejer var et bedre menneske, end hun var. Det tillod hende at se ud, som om hun var stoisk, når hun var stiv af skræk, som om hun var mystisk og reserveret, når hun egentlig tvivlede så meget på sig selv, at hun købte gaver til andre på sin egen fødselsdag, opbyggede de fleste af sine samtaler omkring undskyldende eller beklagende udtryk og trods alt sit talent ikke længere kunne finde ud af at binde femogtyve prosaafsnit sammen og skabe en novelle. ”Jeg synes, den smager fint. Det gør jeg.”

Hun tog fat om min hånd og gav mine fingre et taknemmeligt klem.

”Tak,” sagde hun.

Deborah så vagt frastødt ud.

”I to,” sagde hun og rystede træt på hovedet. ”Hold da kæft, mand.”

Der var selvfølgelig mere på spil her end Deborahs naturlige flair for verbale overfald, selvom det kun var mig, der vidste det. Jeg havde såret hendes følelser med min tidligere bemærkning om kjolen, og det forklarede uden tvivl en del af hendes vrede, men jeg havde også, kunne jeg se, med min tilståelse om Sara, fyldt hende med en indtil videre retningsløs, altomfat tende fornemmelse af vrede. Det var den samt hendes søsterlige loyalitet, om end den vendte sig ind mod sig selv som et Möbius-bånd, der fik hende til at sige, at Emilys kugel smagte som tapetklister.

”Nå,” sagde Irene i et tappert, men dumdristigt forsøg på at skifte emne: ”Grady. Hvordan går det med bogen? Emily sagde, at du skulle mødes med din redaktør her i weekenden.”

”Det er rigtigt,” sagde jeg.

”Kom han?” sagde Emily og så op helt muntert med et stramt smil på ansigtet. ”Hvordan har Terry det?”

”I hastigt, frit fald,” sagde jeg. ”Som altid.”

”Hvad sagde han om bogen?”

”Han sagde, at han gerne vil se den.”

”Vil du så give ham lov til det? Fik du den færdig?”

Jeg tøvede et øjeblik og kiggede rundt langs bordet. Alle ventede på at høre mit svar. Jeg bebrejdede dem ikke. Så længe, de kunne huske, havde jeg givet vage og selvsikre forsikringer om, at jeg når som helst ville færdiggøre bogen. Hvis og når jeg en dag gjorde det, ville de sikkert få en næsten fysisk følelse af lettelse. Jeg var som en umådeligt inkompetent gør det selv-mand, som efterhånden i årevis havde siddet oppe på deres tag og forsøgt at fjerne den knudrede, gamle træstamme, der var blevet ramt af lynet og var faldet ind mod huset, og som hjemsøgte hvert eneste selskab, alle diskussioner om familieanliggender, ethvert forsøg, de gjorde på at sætte sig sammen og planlægge fremtiden, med den fjerne, men evindelige jamren fra min sav.

”Jeg er lige ved at være færdig,” sagde jeg med et smil, som moralsk, om ikke i virkeligheden, var nært beslægtet med det delvist tandløse, uærlige og lettere tåbelige smil fra upålidelige og fulde gamle Everett Tripp. ”Jeg burde være færdig med den inden for de næste par uger.”

En kort tavshed fulgte, samme slags, som kunne have mødt en mand, der var dødeligt syg af kræft, og som meddelte, at han netop havde købt sig en billet til World Series næste efterår. Der undslap Deborah en bitter latter.

”Helt sikkert,” sagde hun.

Emilys gaffel klirrede mod tallerknen.

”Jeg ville virkelig ønske, at du ville holde op nu, Deborah,” sagde hun.

”Holde op med hvad, Em?”

Emily skulle til at sige noget, kom så i tanke om James, kastede et blik på ham og sagde ingenting. Hun tog sin gaffel op og snurrede den mellem fingrene på sin venstre hånd, igen og igen, som om hun kiggede efter ridser. Det ville slet ikke ligne hende at komme op at skændes ved middagsbordet, og jeg var lettet (om end hemmeligt skuffet) over at se hende trække sig. Jeg brød mig ikke om at overveje, hvilke overraskende masseafsløringer en åbenlys udfordring ville frembringe fra Deborah. Men når som helst, temperamenterne brusede op, kunne man, tænkte jeg, altid regne med Emilys forbløffende evne til selvbeherskelse. I vores otte år sammen havde vi haft præcis ét skænderi: det havde handlet om noget med kirschwasser og en ostefondue. Frem for alt hadede Emily at tiltrække sig opmærksomhed eller skabe en scene af nogen slags; det var sådan, hun havde overlevet sin barndom på Squirrel Hill som den eneste jødiske pige med mongolfold.

”Jeg ville ønske, at du ville lade Grady være i fred,” sagde hun til sidst med sin dæmpede, mørke Casanova-stemme. Hun forsøgte at lave en vittighed ud af det. ”Bare i aften.”

Deborah sad et øjeblik og tænkte over den bemærkning. ”Du er et fjols, Em,” sagde hun.

”Deborah,” sagde Irv. ”Så er det godt.”

”Er jeg et fjols? Hvad med dig selv?”

”Hvad sagde du?”

”Jeg sagde: ’Hvad med dig selv?’” sagde Emily. Hun greb hårdere om gaflen nu, og leddene på hendes fingre blev hvide, og det faldt mig ind, at Deborah måske ville få mere, end hun havde regnet med. Den mirakuløse aften med ostefonduen, huskede jeg pludselig, havde Emily angrebet mig med en ond skabsfuld, lille gaffel. ”Du sidder der i din bade kåbe. Du har ikke engang redt håret.”

”Deborah, Emily, begge to,” sagde Irene og lagde selv gaflen fra sig. ”Hold op med at skændes. Med det samme.” Hendes mundvige vendte opad i et tørt smil, og hun så på James. ”I kommer til at give vores gæst et retvisende indtryk af vores familie.”

Lydigt og med et udtryk af lettelse slap Emily grebet om sin gaffel. Spændingen forsvandt fra hendes skuldre. Jeg var bittert, tåbeligt skuffet over at se Emily give op.

”Undskyld,” sagde hun. Hun smilede til James. ”Det er jeg ked af, James.”

James nikkede og så mere desorienteret end tilgivende ud, hvorefter han tog et langt, ivrigt drag af den californiske zinfandel, vi fik til maden, som om hans hals var tør. Deborah sad et øjeblik mere og strøg sig over sin uredte, sorte høstak af en frisure. Så rejste hun sig brat og trak sin badekåbe stramt sammen om sig.

”Du er altid så skide ked af det,” sagde hun til Emily, mens det rykkede i hendes kinder af medlidenhed og foragt. Hendes stol, der var den ene af otte lyse, dampbøjede sammenfletninger af skandinavisk birketræ, stod et øjeblik og balancerede på bagbenene, hvorefter den tippede over og ramte gulvet med et højlydt bönk. Da Deborah snurrede omkring i et mislykket forsøg på at fange den, svirpede bæltet i hendes badekåbe ud og væltede hendes vinglas. ”Jeg har fået nok af Pesach,” sagde hun overflødigt til os. Så åbnede hun munden igen, og jeg lukkede øjnene og rustede mig til det, hun nu ville sige.

Da jeg hørte køkkendøren smække, åbnede jeg øjnene og så, at Deborah ikke længere stod der. Marie var også forsvundet, men et øjeblik efter kom hun ind fra køkkenet igen med en fugtig klud, som hun brugte til at opsuge den lilla plet, der bredte sig ud over dugen. På hendes skarpe opfordring lænede Philly sig frem og rejste den væltede stol op. Irv, der anvendte sin sædvanlige strategi for at håndtere det, han kaldte Deborahs anfald, havde igen vendt sig mod maden og arbejdede målrettet på et stort, tykt stykke kugel. James havde travlt med at læse på flasken med zinfandel med et bekymret udtryk i ansigtet, som om han lige havde fundet ud af, at det var vin, han havde drukket hele aftenen, og nu ledte efter det sted på etiketten, hvor der stod, hvordan man fik det til at holde op. Jeg så på Emily, hun så på sin mor, som jeg forbavset opdagede så på mig. Jeg overvejede i et vildt øjeblik muligheden for, at Deborah slet ikke havde sladret til Emily, men til sin mor. Men så så jeg, hvad det var Irene tænkte på. Den samme optimisme, som gjorde det muligt for hende at tro på, at Emily og jeg måske ville blive sammen, gjorde, at hun aldrig opgav håbet om, at Deborahs mærkelige opførsel i det store og hele skyldtes udefrakommende kræfter. Hun troede, at jeg havde røget Deborah skæv.

”Deborah,” sagde jeg smilende og rystede uoprigtigt på hovedet. Der lød en raslende lyd ved mit øre, og et klart stænk af blåt dukkede op på min tallerken. Min kalot var faldet ned i min salat.

Emily rejste sig.

”Jeg er straks tilbage,” sagde hun beslutsomt. Hun gik ud i køkkenet og ud ad bagdøren, og et øjeblik senere kunne vi høre deres stemme stige og falde i den oversvømmede gård. De resterende seks af os sad tilbage på vores stole og stirrede på de stykker matzebrød, der lå spredt ud over bordet som blade revet ud af bønnebøger. Marie, Irene og Irv gjorde flere tapre forsøg på at indlede og fastholde en samtale om en dokumentarfilm, de havde set aftenen før på PBS, om nogle jøder, der håbede at genopbygge Templet i Jerusalem, men det var lige alt det, at nogen af os kunne klare at spise maden på tallerknerne uden at kløjes i den og bekæmpe den frygteligt irriterende trang til at smuglytte. Ikke engang det formåede jeg naturligvis. Jeg kunne ikke høre, hvad søstrene sagde, men sandheden var, at jeg egentlig ikke behøvede det. Jeg kunne selv fylde dialogen ud.

”Hvad med den gård i Sverige, hvor de allerede avler alle de der specielle, røde kvier?” sagde Marie.

”Jeg har svært ved at tro, at ganske almindelige Ken og Janet Abrahamowitz fra Teaneck virkelig vil hoste op med fem tusind dollars for at få deres egen, personlige røde kvie ofret i Jerusalem,” sagde Irene.

”Så må jeg vel hellere få vores depositum igen,” sagde Irv.

Netop da kom Emily med en uvant, tordenlignende tram pen løbende ind i huset igen, hen over køkkengulvet og ind i stuen. Hun styrede direkte mod skabet i entreen, greb den lange læderfrakke, som hun havde haft på, da hun flygtede fra Pittsburgh i går morges, og løb så udenfor igen, efter kun kortvarigt at have stoppet op og sendt mig et tårevædet og fortvivlet blik. Der sad vi så, Grady og alle de mennesker, som stirrede på ham, i cirka tyve sekunder mere, hvorpå Deborah dukkede op igen med dæmpede skridt, mens hun tilfreds tyggede på en mundfuld tyggegummi.

”Hvor er din søster?” sagde Irv.

”Hun ville ud at køre en tur,” sagde Deborah og trak svagt på skuldrene.

”Har hun det godt?”

”Fint.”

Udefra lød den irritable totaktshosten fra Emilys gamle folkevogn, og så en skraben af grus, da hun kørte væk. Jeg håbede ikke, der ville ske hende noget, når hun kørte rundt i chokeret tilstand på de mørke veje med de der seksvoltsforlygter. Men det var ikke usædvanligt, at hun tog af sted i sin bil, når hun var ked af det. Hun fandt trøst i at ture rundt på vejene omkring Kinship; ned til Barkeyville, ud til Nectarine, over grænsen til Ohio ved Sharon.

Deborah sendte et langt, trægt blik rundt om bordet, så på ruinerne af middagen og det gode humør, som måltidet var begyndt med.

”Sikke en lortefest,” sagde hun. Hun gik om bag mig, og da hun kom forbi, registrerede jeg en bitter dunst af jord fra lommen i hendes badekåbe og forstod, at det ikke var tyggegummi, hun tyggede på.

Hun lagde hånden på James’ skulder.

”Kom så, kammerat,” sagde hun. ”Lad os gå ud og gemme matzebrødet.”

H

Bordet var blevet ryddet, og resterne af vores stamme samlet. Vi skyndte os gennem ritualets flossede afslutning. Deborah var forsvundet op ovenpå – sikkert for at vente på, at svampene skulle virke – og Emily vendte ikke tilbage. Irv ilede hastigt gennem bordbønnen og mumlede på træt hebraisk, mens han ofte holdt inde og gned sig i øjnene. Så blev det tid til at åbne døren for profeten Elias, og på Irvs opfordring rejste James sig fra stolen og tumlede ud i køkkenet for at lukke det længe ventede genfærd ind, til hvem der stod et glas vin og ventede midt på bordet. Mange år tidligere, vidste jeg, havde traditionen gjort det til Sam Warshaws opgave at åbne den magiske dør.

”Nej,” sagde Irv med en stemme, der var lidt hæs. ”Fordøren.”

James så tilbage på Irv, nikkede så langsomt og gik over til fordøren. Han var nødt til at mase skulderen imod den, og den knirkede passende uhyggeligt på hængslerne, da han hev den op. En kølig brise slog ind i stuen og fik stearinlysene til at blafre, og jeg så på Irv, der iagttog luften rundt om sig, som om han kunne se den bevæge sig. Jeg vidste, at hvis Elias nogen sinde viste sig for at drikke sin vin, ville det betyde, at selveste Messias var på vej, at nat ville blive til dag, og bakkerne springe omkring som væddere, og at fædre ville blive genforenet med deres druknede sønner.

James satte sig tungt ned i stolen igen og sendte os alle sammen et sygt smil.

”Tak, min dreng,” sagde Irv.

”Hør, Irv?” sagde jeg og besluttede efter alle disse år at stille Det Femte Spørgsmål, det der aldrig blev stillet. ”Hvordan kan det være, at gamle Jahve lod jøderne vandre omkring i ørkenen i fyrre år, hva’? Hvordan kan det være, at han ikke, du ved, bare viste dem den rigtige vej? De kunne være nået frem på en måned.”

”De var ikke parate til at komme ind i Det Hellige Land,” sagde Marie. ”Det tog fyrre år at få slaveriet ud af dem.”

”Det kan være,” sagde Irv og så over på James med øjnene dybt i skygger. ”Eller måske fór de bare vild.”

På ordene ”fór vild” væltede James pludselig bagover i sin stol med hænderne omkring endnu et glas Manischewitz og lukkede øjnene. Glasset gled ud af hånden på ham og ramte kanten af bordet med en klirren.

”Hold da kæft,” sagde Philly imponeret. ”Han gik ud som et lys.”

”James,” sagde Irene og skyndte sig rundt om bordet til ham. ”Vågn op.” Hun talte skarpt på den kølige og bryske måde, som en mor, der frygter det værste. Hans øjenlåg blafrede op, og han smilede til hende. ”Kom så, søde ven, kom op ovenpå og lig ned lidt.”

Hun hjalp James ud af hans stol og førte ham op ad den knirkende trappe. Lige inden hun forsvandt af syne, vendte hun sig og kiggede sammenbidt tilbage på mig. Hvad var jeg i det hele taget for en lærer? Jeg kiggede væk. Marie rejste sig fra bordet og løb ud i køkkenet efter endnu en fugtig klud.

Ti minutter senere dukkede Irene op igen iført en kort, sort taftjakke pyntet med hvid pelskrave. Den sad stramt til.

”Se, hvad James gav mig,” sagde hun. ”Han havde den i sin lille taske.” Hun lod hånden løbe hen over kraven. ”Hermelin.”

”Har han det godt?” sagde Philly.

Hun rystede på hovedet.

”Jeg har lige talt med hans mor i telefonen.” Hun så på mig med et forvirret udtryk, som om hun ikke kunne forstå, hvorfor jeg havde fortalt hende nogle så uhyrlige løgnehistorier om den stakkels, unge mand, der lå oppe ovenpå i Sam Warshaws gamle seng. ”De var ikke hjemme, men husholdersken gav mig et nummer, jeg kunne ringe til. Det var en klub, St. Et-eller- andet, de holdt fest. De er her om to timer.”

”Om to timer?” sagde jeg og forsøgte at få ordene ”mor” og ”klub” til at hænge sammen med, hvad jeg vidste om James Leer. ”Hele vejen fra Carvel?”

”Carvel?” sagde Irene.

”Han er fra en lille by ved navn Carvel. I nærheden af Scranton.”

”Det var et Pittsburgh-nummer, jeg ringede til,” sagde Irene. ”412.”

”Øjeblik,” sagde Irv. Han rejste sig fra bordet og hentede et gammelt Randy McNally Vejkort ned fra hylden under trappen. Han fugtede sine fingerspidser med tungen,glattede sit flagrende hår og så lettet ud over at have fundet en vej tilbage til opslagsværkernes fornuftige land. Vi ledte tre gange i indekset, men der var naturligvis ingen reference til noget sted ved navn Carvel.

H

Jeg sad bag rattet i Happy Blackmores Galaxie 500 og kiggede op på himlen. Jeg havde rullet mig en stor, fed drueagurk af en joint, en cocktailpølse, en hundepik, og jeg havde tænkt mig at ryge den helt ned til huden på mine læber. Jeg ledte efter den syvende stjerne i stjernebilledet Plejaderne, tænkte på Sara og forsøgte ikke at tænke på Hannah. Der var så stille på gårdspladsen, at jeg kunne høre husets knogler knirke og kvæget i laden snorke. Fra tid til anden kom lyden af en bil, der kørte forbi ude på Youngstown Road, ikke andet end dæk og slipstrøm, som et suk. Vinduerne nedenunder i huset var mørke, men oppe ovenpå var lysene stadig tændt i alle værelserne undtagen James Leers. Emily var stadig ikke kommet tilbage, men hun havde ringet fra en mønttelefon for at sige til sin mor, at hun ikke skulle sidde oppe og vente. Jeg havde tilbragt et par timer sammen med Philly foran fjernsynet, hvor vi så Edward G. Robinson traske rundt i sandaler i det faraoniske Memfis; derefter havde jeg ladet mig overtale til et mut spil Scrabble med Irv og Irene. Til sidst var alle gået i seng, trætte af at vente på, at James’ forældre skulle dukke op; de var allerede næsten to timer forsinkede.

Jeg kunne ikke lade være med at tænke på, hvordan Hannah ville have det, når hun opdagede, at James havde bedrøvet os alle og vundet vores sympati med en falsk selvbiografi; hun kendte ham meget bedre end mig, hvilket sikkert betød, at hun slet ikke kendte ham overhovedet. Jeg havde stadig svært ved at opgive min opfattelse af James Leer som arbejderklassedrengen fra det nordøstlige Pennsylvania, som var ødelagt af sorg over sin døde mor. Men det var sikkert bare sådan, heltens situation var i hans Prinsgemalen. Hvor meget af det, han havde fortalt mig om sig selv, ville vise sig at være om hovedpersonen i hans roman?

Jeg så op på det mørke vindue og tænkte på, at man sagde, at folk, der led af akut søvnløshed, ofte oplevede en slags kvalmende sløring af grænserne mellem drøm og vågen tilstand, hvor deres vågne liv antog noget af den overraskende trivialitet, som mareridt havde. Måske var midnatssygen også sådan. Efter et stykke tid mistede man evnen til at skelne mellem sine opdigtede og sine virkelige verdner; man forvekslede sig selv med sine personer, og sit livs tilfældige begivenheder med et plots intriger. Hvis det var sådan, det var, tænkte jeg, var James nok det værste tilfælde, jeg nogen sinde havde set; men så kom jeg i tanke om en anden ensom fantast, der sad sammenfalden i sin gyngestol med en pistol mellem fingrene, mens han lang somt, meget langsomt, gyngede frem og tilbage. Måske var Albert Vetch også kommet til at tænke på sig selv som hovedpersonen i en af sine (egne) historier. Hans enlige arkæologer og provinsbibliomaner valgte ofte at skyde sig frem for at ende mellem de savlende kæber på det tentakelbefængte monster, deres urimelige begær havde sluppet løs i verden, fortæret af grin så mørke og øde som selve det kolde, sorte, tomme rum.

Jointen var gået ud, og jeg tændte den igen mellem fjedrene på den indbyggede lighter. Jeg indså nu, at August Van Zorns historier med alle deres væsner fra hinsides Det Tomme Rum – med udslukte øjenhuler og gigantiske, nøgne svælg – alle sammen i bund og grund handlede om rædslen for det tomme: tomheden ved et par konede pumps efterladt bagerst i klædeskabet, ved et blankt ark papir, ved en tømt flaske bourbon i vindueskarmen klokken halv seks om morgenen. Måske satte Albert Vetch, ligesom sin helt Eric Waldensee, da han stod over for de forladte værelser og gange i ”Huset i Polfax Street”, en pistol for tindingen, fordi der til sidst var for mange hylende, sorte huller i hans værelse på McClelland Ho tel. Dette var forfatterens sande dobbeltgænger, tænkte jeg; ikke en eller anden usynlig, pervers djævleunge, som iagttog en fra skyggerne og somme tid kom frem, tog ens tøj på og gik rundt med nøglerne til ens hus for at sætte gang i ens liv; men snarere den typiske hovedperson i ens værker – Roderick Usher, Eric Waldensee, Francis Macomber, Dick Diver – hvis fortællinger i begyndelsen afspejlede, men med tiden begyndte at fastlægge selve ens livsbane.

Jeg tænkte på mine egne uheldige helte, den brogede trup af forlegne og miskrediterede romantikere: Danny Fixx, der i slutningen af De nedre lande padler sin kano ind i mørket i en grotte i New Mexico for at skjule liget af Big Dog Slaney; Winthrop Pease i Brandstifterens pige, der fik hjertestop, mens han var i gang med at grave et hul i sin baghave til de forkullede rester af den smoking, han havde på, da han antændte sin sidste, store brand; og Jack Haworth i Landet nedenunder, der regerede over og udvidede grænserne for sit kælderimperium af modeltog med dets nydelige, ordentlige byer opkaldt efter hans børn og koner – mens hans liv og hans familie oppe i byen over jorden, i huset over hans hoved, faldt fra hinanden. Jeg havde aldrig bemærket det før, men der var i mit arbejde en vedholdende påkaldelse af det underjordiske (gyserforfatterens andet, klassiske tema), et motiv, der handlede om begravelser og skjulesteder under jorden. Faktisk havde jeg planlagt endnu en sådan episode i Wonder Boys, hvori Lowell Wonder, efter at have ladet sig forføre af Valerie Sweet, brød ind i atombeskyttelsesrummet på sit gamle gymnasium og boede der i tre uger, hvorefter han kom ud – sulten, bleg og halvblind – og opdagede, at hans far, gamle Culloden, var død. Det virkede, som om mine helte altid forsøgte at undslippe deres frygtelige fejltrin ved at kravle ind i grotter og underjordiske hvælvinger og kældre, eller ved at skjule dem – komme af med dem – ved at lægge dem i jorden. I jorden, tænkte jeg. Jeg tog en dyb indånding, så mig langsomt omkring og knipsede den brændte ende af jointen væk. Så steg jeg ud af bilen, gik om til bagenden og åbnede bagagerummet.

Pæren i bagklappen var gået for mange år siden, men i stråleglansen fra månehøjtidens fuldmåne var det let at se indholdet. Et øjeblik stod jeg og så ned på liget og tubakassen, der lå puttet venskabeligt ind mod hinanden i mit bagagerum. Det var simpelthen forkert, tænkte jeg, at Doctor Dee skulle ligge der på den måde. Et af dens ører hang vredet om i en smertefuld vinkel i forhold til hovedet, og kødet på dens knogler var begyndt at fordærves. På verandaen bag ved huset – jeg kunne se dem for mig lige så tydeligt – stod et par skovle fra hærens overskudslager vinkelret på hinanden, skorpet af en rustfarvet grød af jord. Irv og jeg havde brugt dem for et par somre siden til at grave et stolpehul til et fuglehus på en høj birkepæl i forhaven. Det var et smukt stykke håndværk, det fuglehus, af form som et russisk palads med brogede, snoede kupler, men uheldigvis havde den fugemasse til al slags vejr, som Irv havde kreeret til at holde sammen på det, opløst sig i løbet af vinteren og efterladt det spredt ud over sneen i spraglede stykker. Jeg så over på de hvidkalkede sten, der stod spredt som fingerknogler på græsset under heste kastanjen. Så kiggede jeg ned på Doctor Dee. Hans tomme, vanvittige blik syntes endnu en gang at være fæstnet på mig. Jeg gøs.

”Jeg skal få dig ud derfra om et øjeblik,” sagde jeg og lukkede bagagerummet.

Jeg gik rundt bag om huset, fandt skovlene præcis der, hvor jeg huskede, at de stod, og slæbte en af dem om til forhaven, plaskende gennem det oversvømmede græs. De månebelyste gravsten kastede takkede skygger langs jorden. Jeg stak bladet af skovlen ned i jorden og begyndte at skovle jord op på det tomme sted mellem Earmuffs’ og Whiskers’ gravsteder – sidstnævnte var, så vidt jeg kunne huske, et langhåret marsvin. Fordi jeg var skæv og bange, syntes jeg, at jeg hørte vrede stemmer inde fra mit eget hoved eller fra hvert eneste hjørne af farmen, da skovlen ramte jorden. Hver eneste sort blok jord rungede mod skovlen, og jeg var sikker på, at der når som helst kunne komme en eller anden ud og spørge mig, hvad i helvede det var, jeg foretog mig, og så ville jeg være nødt til at fortælle dem, at jeg var ved at lægge endnu en død hund ned i deres græsplæne.

Men ti minutter senere var min karriere som person i en af mine egne bøger slut. Jeg kunne ikke grave længere. Jeg lænede mig op ad hestekastanjen og forsøgte at få vejret, mens jeg så ned i et hul, der så vidt jeg kunne regne ud, var dybt nok til at begrave en større pommersk spidshund. Så meget for min skide dobbeltgænger, tænkte jeg. Jeg sukkede, og mit suk blev besvaret ude fra hovedvejen, og jeg vendte mig om tidsnok til at se en lang, bleg stav af lys række ud og splintres mod kolonnaden af elmetræer. En bil kørte hurtigt op mod huset, idet den knækkede grene og ramte ned i vejens mange huller med en række irritable skrabe- og trommelyde. Jeg så op mod huset. Nu var lyset blevet tændt i Sam Warshaws gamle værelse, og der stod en skygge bag ruden. James Leer så sine forældres bil komme kørende op ad indkørslen.

Det var en nyere Mercedes sedan, hvis motor boblede, som om den kørte på sodavand. I månelyset så den blød og grå og statelig ud som en filtet herrehat. Den kørte ind bag min bil og holdt stille et sekund med motoren kørende og forlygterne tændt, som om dens passagerer oplevede et øjebliks geografisk eller moralsk tvivl. Så bakkede føreren skarpt til venstre og udførte en nydelig trepunktsvending, hvorved bilen kom til at pege ud mod vejen, og slukkede først derefter motoren; sikkert i tilfælde af, at de havde brug for at komme hurtigt væk. En lang, sort sko dukkede frem fra døren i førersiden, spids og glinsende i lyset fra Pesach-månen. Den var via en mørk strømpe og flere centimeters bleg læg forbundet til en mand iført selskabstøj og et hvidt smokingtørklæde, som jeg først tog for at være et bedesjal. Manden var ikke helt lige så høj som James, men hans skikkelse var ranglet, og hans skuldre så ud, som om de var fastspændt i den samme, kejtede luden. Han løftede en bleg, trist håndflade mod mig og rakte så hånden frem mod kvinden på passagersædet. Hun var også høj, og bred, en stor kvinde indhyllet i den lysende, hvide pels fra noget dødt, der stod og vaklede i indkørslen på meget høje hæle. De begyndte at gå over mod mig, smilende, som om de kom på visit hos gamle venner, og med mandens hånd placeret som en cha-cha-cha-partners på kvindens lænd. I deres mørke skrud og lysende, hvide stolaer lignede de en blanding af en reklame for en type fransk sennep, parret øverst på en bryllupskage og et par elegante genfærd, dræbt i et limousinesammenstød på vej til et kostumebal.

”Jeg er Fred Leer,” sagde manden, da han nåede hen til trappen, hvor jeg stod og ventede. Jeg havde ladet skovlen stå (stukket ned) i jorden på dyrekirkegården ved siden af den ufærdige grav og var sprunget op på husets fortrappe, som om det var der, gæster altid blev budt velkommen. Dér stod jeg, Grady den Muntre Kroejer, og smilede med hænderne foldet på ryggen. ”Dette er min kone Amanda.”

”Grady Tripp.” Jeg rakte hånden frem mod ham, og han gav den et langt, hårdt klem. Han havde en sælgers håndtryk, øvet og automatisk. ”James’ lærer. Hvordan går det?”

”Vi er meget flove,” sagde Mrs. Leer. De fulgte efter mig hen over verandaen til fordøren og ventede tålmodigt, mens jeg fumlede med mine nøgler. Det var mange år siden, jeg havde skullet bruge låsene i dette hus. ”Vi vil gerne undskylde for James.”

”Det er ikke nødvendigt,” sagde jeg. ”Han har ikke gjort noget forkert.”

Jeg faldt ind i stuen, tændte lyset og så, at de begge to var mindst femten år ældre end den sølvhårede mogul og hovne tidligere cheerleader, jeg i min fantasi havde set foxtrotte hen mod mig over den månelyse plæne. De var ganske rigtigt klædt på til balsalen på et krydstogtskib, men deres kinder var ødelagte, det hvide i deres øjne var gult, og deres hår var i begge tilfælde jerngråt, selvom hans var klippet skarpt som en sømands, og hendes var klippet i en nydelig lillepige-page. Jeg anslog Fred til femogtres og Amanda et par år yngre. James måtte have været en sen tilføjelse til husstanden.

”Jamen, hvor er det dog et charmerende hus,” sagde Amanda Leer. Hun tog et forsigtigt skridt ind i stuen. Hælene på hendes sko var alt for høje til hende, hendes højde og alder taget i betragtning. De var i dyrt kalveskind med sorte lædersløjfer på tæerne. Hun var iført en ærbar, men på ingen måde konet sort kjole med gennemsigtige sorte ærmer og tre flæser. Hendes negle var manicurerede, og hendes læber røde, og hun duftede af Chanel No. 5. ”Det er virkelig et yndigt hus.”

”Grady, det er et dejligt sted, du har her,” sagde Fred Leer.

Jeg så mig om i stuen. Alle møblerne var blevet skubbet tilbage i deres sædvanlige uorden, hvor ingen af stolene stod med front mod hinanden, og der knap var plads til, at en person på min størrelse kunne bevæge sig fra trappen over til kaminen. I stedet for at være behængt med de andejagtsillustrationer, romantiske landskaber eller gulnede katalogplancher af antikt landbrugsudstyr, som virkede oplagte, var husets knastede fyrretræsvægge et miskmask af Helen Frankenthaler og Marc Chagall, luftfotografier af Pittsburgh og Jerusalem, bar mitzvah- og eksamensbilleder af Warshaw-børnene, en Diane Arbus- plakat, et indrammet fotografi af Irv stående sammen med en eller anden muskuløs, storsmilende Mellon i kampanilen og et par temmelig rædselsfulde Miró-imitationer, som Deborah havde malet på college. Der stod en pigtrådsklump af en israelsk skulptur, som optog alt for meget plads på det lave skuffemøbel. Scrabble-brættet lå stadig fremme på sofabordet, forladt midt i spillet, og tilbød som et andet Ouija-bræt gådefulde råd som DRØBEL og PRÅS, og der stod isterninger og smeltede i et par drinksglas ovre ved fjernsynet.

”Det er mine svigerforældres,” sagde jeg. ”Jeg er bare på besøg.”

”Og din svigermor lød så venlig og bekymret, da jeg talte med hende,” sagde Amanda Leer.

”De ville jo gerne møde jer,” sagde jeg. ”Men de blev trætte. Det har været en vigtig dag på disse kanter.”

”Jamen, hør nu,” sagde Fred Leer, ”det var jo os, der kom for sent.” Han hev sit armbåndsur ud under ærmet på sin smarte selskabsjakke, og jeg genkendte det med det samme. Det var det Hamilton-guldur med aflang Art Moderne-skive, som James somme tider havde på til undervisning og højlydt sad og trak op, når stemningen på kurset var imod ham. ”Jamen du godeste, to timer for sent!”

”Vi kunne simpelthen ikke komme af sted så hurtigt, som vi havde ønsket,” sagde Amanda. ”Det er Freds fødselsdag i dag, forstår du, og vi holdt fest nede i golfklubben. Vi havde planlagt den et helt år i forvejen. Det var en dejlig fest.”

”Hvilken golfklub er det? Hvor bor I henne?” Men jeg vidste allerede, hvor de boede. De var et par rige svin.

”St. Andrews,” sagde Fred. ”Vi bor i Sewickley Heights.”

Så den gådefulde lynild, der plagede den mørke himmel i James Leers fik tion, al den bedrøvelige, slaviske, kål-og-helvede-katolicisme, det var også rent humbug.

”Nå,” sagde Amanda Leer og smed sit presbyterianske smil. ”Hvor er han så?”

”Oppe ovenpå,” sagde jeg. ”Han sover. Jeg tror ikke, han ved, at I er her. Jeg går op og henter ham.”

”Åh nej,” sagde hun. ”Jeg går op og henter ham.”

”Måske skulle De hellere lade mig.” Der var en skræmmende antydning af vold i hendes stemme. Hun lød, som om hun havde tænkt sig at hive James ud af sengen ved øret og i dette håndtag trække ham ned ad trapperne og ud i bilen. Jeg begyndte at spekulere på, om det overhovedet havde været en god idé at ringe til hans forældre. Han var ikke noget barn. Unge på hans alder skulle have lov til at blive fulde og gå ud som et lys. Jeg kunne endda have argumenteret for, at man forlangte det af dem. ”Der er en forfærdelig masse døre deroppe. Ha ha. Du risikerer at vække den forkerte.”

”Jamen, selvfølgelig, du har ret, Grady,” sagde hun. Smilet var tilbage. ”Vi venter bare på ham hernede.”

”Jeg er ked af at volde jer så meget besvær,” sagde Fred. Han rystede på hovedet. ”Jeg ville virkelig gerne vide, hvad der er galt med vores James, det kan jeg godt sige dig.”

”Jeg ved godt, hvad der er galt med ham,” sagde Amanda mørkt uden at gå i detaljer. ”Åh jo.”

”Han er virkelig glad for film,” sagde jeg.

”Det vil jeg slet ikke komme ind på,” sagde Amanda.

”Nej,” sagde James’ far. ”Vær sød at lade det ligge.” han forsøgte at lyde humoristisk, men der var en antydning af dannet tryglen i hans stemme.

”Jeg er tilbage om lidt,” sagde jeg. ”Og tillykke med fødselsdagen.”

”Tak, Grady,” sagde Fred.

Jeg fandt ikke James i hans seng, men på reposen oppe ovenpå i sin lange, sorte frakke, og han så på mig, som om jeg var en fangevogter, der var kommet for at føre ham til galgen.

”Jeg vil ikke med dem,” sagde han.

”Hør nu, James.” Jeg talte sagte. Der skinnede en bræmme af lys ud under alle dørene. Jeg havde ikke lyst til at tiltrække mig publikum. Jeg førte James ud på badeværelset og låste os inde. ”Godt, James,” sagde jeg. ”Hør nu, kammerat, jeg tror virkelig hellere, du må til at tage hjem.”

”Jeg har det helt fint,” sagde han. ”Jeg har det sjovt.”

”Du har det lidt for sjovt, ville jeg mene. Jeg er tydeligvis ikke nogen god indflydelse på dig lige nu. James?”

Han ville ikke se på mig. Jeg lagde hånden på hans skulder.

”James,” sagde jeg. Jeg kunne mærke, at jeg brød et meget vigtigt løfte, jeg havde givet ham på et eller andet tidspunkt i løbet af de sidste fireogtyve timer, og jeg ville ønske, jeg kunne huske, hvad det var. ”Alting, du ved, alting … alting er ret underligt her lige i øjeblikket. Jeg … jeg roder rundt i det. Bare en lille smule. Jeg … forstår du, jeg har nok at tage skylden for allerede, ikke, jeg har ikke også lyst til at tage skylden for det, hvis der sker dig noget slemt. Kom nu. Jeg mener det. Tag hjem.”

”Det er ikke mit hjem,” sagde han koldt.

”Virkelig?” sagde jeg. ”Hvor er dit hjem så? I Carvel?” Jeg fjernede hånden fra hans skulder. ”Eller er det måske Sylvania?”

Han så ned på sine fødder i deres udtrådte, sorte sko. Vi kunne høre den lave mumlen fra de to gamle mennesker ne denunder.

”Hvorfor fortalte du mig alt det, James?” sagde jeg.

”Det ved jeg ikke,” sagde han. ”Undskyld. Jeg mener det. Du må ikke sende mig af sted sammen med dem.”

”James, det er dine forældre.”

”Det er det i hvert fald ikke,” sagde han og så op med vidt opspærrede øjne. ”Det er mine bedste forældre. Mine forældre er døde.”

”Dine bedsteforældre?” Jeg lukkede toiletbrættet og satte mig ned. Min ankel dunkede efter anstrengelserne med at grave en grav til Doctor Dee, og neddykningen i baghavens stillestående vande havde ødelagt Irvs bandage. ”Jeg tror ikke på dig.”

”Jeg sværger. Min far havde sit eget fly. Vi fløj op til Quebec i det. Det er der, han var fra. Det er rigtigt. Vi havde et hus i Laurentide-bjergene. De fløj derop uden mig en dag. Og styrtede ned. Det er rigtigt! Det stod i avisen.”

Jeg så på ham. Hans øjne var fulde af tårer, og hans blege ansigt var prentet med hans blodårers utydelige, blå landkort. Hans stemme lød fuldstændigt oprigtig.

”I avisen,” sagde jeg og gned mine egne øjne, idet jeg forsøgte at arbejde en smule dømmekraft tilbage i dem.

”Han var øverste vicedirektør i Dravo. Det er rigtigt, han var venner med Caliguri og alt sådan noget. Min mor var en af spidserne i selskabslivet, du ved. Hendes pigenavn var Guggenheim.”

”Det kan jeg godt huske,” sagde jeg. Det havde stået i avisen. ”For fem-seks år siden.”

Han nikkede. ”Deres fly styrtede ned lige uden for Scranton,” sagde han.

Jeg kunne ikke lade være. ”I nærheden af Carvel?” sagde jeg.

Han trak på skuldrene og så forlegen ud. ”Det kan godt være,” sagde han. ”Du må ikke sende mig med dem, vel?” Han kunne se, at jeg vaklede. ”Gå ned og sig til dem, at du simpelthen ikke kunne vække mig. Vil du ikke nok? Så tager de af sted. De er ligeglade. ”

”James, de er overhovedet ikke ligeglade,” sagde jeg, selvom sandheden var, at jeg syntes, de virkede, som om de gik meget mere op i, hvad jeg syntes om dem, end om deres søn havde det godt. Eller barnebarn, hvordan det nu end forholdt sig.

”De behandler mig, som om jeg var skør,” sagde han. ”Hun vil have, at jeg sover nede i kælderen under mit eget hus! Det er mit hus, professor Tripp. Mine forældre efterlod det til mig.”

”Men hvorfor skulle de sige, at de er dine forældre, hvis de ikke er det, James? Det giver ingen mening.”

”Har de sagt det?” sagde han og så forbavset ud.

Jeg kneb øjnene sammen og bed mig i læben og forsøgte at rekonstruere samtalen nede i stuen.

”Det tror jeg, de gjorde,” sagde jeg. ”Ærlig talt, så er jeg ikke helt sikker.”

”Den ville være ny. For helvede, de er så forskruede. Jeg ved ikke engang, hvorfor jeg gav Mrs. Warshaw deres telefonnummer. Jeg må have været fuld.” Han skælvede, selvom det var ret varmt, endda lidt beklumret, på badeværelset. ”De er så kolde.”

Jeg satte mig ret op og studerede hans blege, udviskede, kønne, unge ansigt og forsøgte at tro på ham.

”James,” sagde jeg. ”Helt ærligt. Manden er jo tydeligvis din far. Du ligner ham fuldstændig.”

Han blinkede og kiggede væk. Et øjeblik efter tog han en dyb indånding, sank noget og masede hænderne dybt ned i lommerne på sin vagabondfrakke. Så så han på mig med et roligt blik, og da han igen sagde noget, lød hans stemme hæs og ilde til mode.

”Det er der en grund til,” sagde han.

Det tænkte jeg over i nogle sekunder.

”Hold nu op,” sagde jeg endelig.

”Det er derfor, hun hader mig. Det er derfor, jeg skal sove i kælderen.” Han dæmpede stemmen til en hvisken. ”I krybe kælderen!”

”I krybekælderen,” sagde jeg, og uden videre vidste jeg, at han igen løj. ”Sammen med rotterne og fadene med Amontillado.”

”Det er rigtigt,” sagde han, men han var gået for langt, og han vidste det godt. Hans øjne fór væk fra mit ansigt, og denne gang forblev de bortvendte. De to mennesker, der ventede nedenunder, kunne kun være hans biologiske forældre; hvis Amanda ikke havde sagt det til mig, havde hun da bestemt identificeret sig som James’ mor over for Irene. Jeg rejste mig og rystede på hovedet.

”Så er det nok, James,” sagde jeg. ”Jeg vil ikke høre mere.”

Jeg tog fat om hans albue og førte ham ud af badeværelset. Han gik roligt med. I stuen overgav jeg ham i Leer-parrets va retægt.

”Se engang, hvordan du ser ud,” sagde Amanda, da vi kom ned ad trappen. ”Skam dig.”

James sagde: ”Lad os nu bare køre.”

”Hvad har du lavet?” Hun kiggede op og ned ad ham, forfærdet. ”Jeg smed den frakke i skraldespanden, James.”

Han trak på skuldrene. ”Jeg gravede den op igen,” sagde han.

Hun vendte sig mod mig og så for første gang virkelig bekymret ud. ”Han har da ikke denne her tingest på til undervisning, har han, professor Tripp?”

”Aldrig,” sagde jeg. ”Nej, jeg har ikke set den før i aften.”

”Kom så, Jimmy,” sagde Fred og greb med fingrene om James’ tynde stilk af en overarm. ”Lad os lade disse flinke mennesker være i fred. Godnat, Grady.”

”Godnat. Det glæder mig at have mødt jer,” sagde jeg. ”Tag jer godt af ham,” sagde jeg og fortrød det øjeblikkeligt.

”Det skal du endelig ikke være bekymret for,” sagde Amanda Leer. ”Vi skal sandelig nok tage os af ham.”

”Slip mig,” sagde James. Han forsøgte at hive sig fri, men den gamle mands greb om ham var ydmygende og fast. Da James blev slæbt gennem fordøren ud i natten, vendte han sig om og så på mig med en forvredet, sarkastisk mund og et anklagende blik.

”Brødrene Wonder,” sagde han.

Så skubbede hans forældre ham gennem forhaven og proppede ham uden yderligere falbelader ind bag i deres smukke bil som et par kidnappere i en dårlig thriller.

H

Efter James var borte, gik jeg op og stillede mig i døråbningen til Sams gamle værelse. Månen skinnede ind gennem vinduet, og jeg kunne se den uredte seng, tom, forunderligt nøgen og kølig. Jeg mærkede, hvordan jeg blev trukket hen mod den. Få år efter Sams død blev hans værelse i huset på Inverness Avenue konverteret til et slags syværelse eller arbejdsværelse til Irene, men dette værelse på landet blev ved at være hans, og indretningen og møblerne tilhørte en dreng fra for længe siden. Tyndslidte cowboys til hest smed deres spiralsnoede lassoer hen over sengetæppet. Bøgerne på hylden oven over det trekvartlange skrivebord havde titler som Den sande historie om de canadiske Mounties, Touchdown!, Søofficersskolens historie og Lem Walker, Læge i Rummet. Hovedgærdet og kommoden og det førnævnte skrivebord var en del af et matchende sæt, som var svagt skibsagtigt i designet, dekoreret med reb og tovkranse af noget, der skulle ligne jern. Alting var falmet og slidt, plettet af skimmel og ødelagt af termitter. Irene og Irv havde aldrig haft noget bevidst ønske om at lave det om til en helligdom eller et museum for deres døde – deres uhjælpeligt biologiske – søn, men faktum var, at de intet havde forandret herinde, og nogle af hans gamle ting fra Pittsburgh – et skildpaddeskjold, en statue af Kali, et banner fra Reisenstein Mellemskole – havde endda fundet vej, som fingerknogler til et relikvieskrin, ud til Sams værelse i Kinship.

Jeg satte mig ned på den lille seng og lænede mig bagud. Da jeg forsøgte at svinge benene op på madrassen, blev min raske ankel fanget i en snor af en slags. Jeg satte mig op igen og opdagede, at jeg var blevet viklet ind i remmene på James’ rygsæk. Da jeg så, at han havde efterladt den, følte jeg et skarpt stik af skyldfølelse. Jeg skulle aldrig, tænkte jeg, have ladet de to genfærd i deres spøgelsesgrå bil stjæle ham.

”Undskyld, James,” sagde jeg. Jeg rakte ned i rygsækken og tog manuskriptet til Prinsgemalen frem. Jeg tog titelbladet af, lænede mig tilbage mod gærdet på Sams seng. Huset slumrede omkring mig. Jeg var indkapslet, forseglet i lyset fra sengelampen. Jeg begyndte at læse.

Det var et periodedrama, opdagede jeg, og det foregik i midten af fyrrerne. Det begyndte i en eller anden antracitsort by i den pennsylvanske udørk i det allerinderste af James Leers sjæl. Hovedpersonen John Eager, atten år gammel, boede i et faldefærdigt hus ved bredden af en smudsig flod sammen med sin far, der var truckfører på Seitz’ mannequinfabrik, og sin farfar, et forfærdeligt, gammelt røvhul ved navn Hamilton Eager, som man første gang mødte på side 3, hvor han var i gang med at forgifte drengens mops. John Eagers mor, en skrantende kvinde, der lavede mad i mannequinfabrikkens kantine, var død af lungebetændelse foråret forinden, og hendes sidste ord til sønnen var: ”Du er en køn dreng.”

Han var så køn, at han var usynlig, fortsatte scenen:

Han havde et ansigt der mindede om et af Seitz-firmaets hatteforme. Næse som en hajfinne. Læber røde som et stopskilt. Sorte øjne med lange vipper og glasagtige som øjnene i rådyrhovedet på væggen. Intet ved hans ansigt blev stående i erindringen hos de mennesker der så det. Blot et vagt indtryk af noget kønt. På fotografier så han altid ud som om hans hoved flyttede sig i netop det øjeblik billedet blev taget.

Bogens første hundrede og halvt reds sider bestod af John Eagers selvbiografiske dagdrømmerier, mens han kørte med en Greyhound-bus til Wilkes-Barre for at købe den pistol, med hvilken han på side 163 skød Hamilton Eager midt mellem øjnene som hævn for, at manden havde forgiftet hans elskede hund, Warner Oland. Det var en foruroligende og poetisk dagdrøm, der dvælede for længe, men somme tider overbevisende, ved episoder med seksuelt misbrug, voldtægt, incest, dyrejagt, brandstiftelse, den sædvanlige James Leer-agtige pseudo-plaget katolicisme, selvmordsforsøg og den unge helts ekstatiske øjeblikke på første række i byens store biograf, Marquis. Læseren blev ikke overrasket over at opdage, at John Eager udviklede sig til en ensom, ung mand, der fortalte fantastiske løgnehistorier til alle og nærede et dybt, inderligt had til sig selv.

Efter at have myrdet sin bedstefar mødte John Eager overraskende op til afslutningsfesten på sin skole, hvor han skød og dræbte en klassekammerat, en rå, brovtende fyr ved navn Nelson McCool, som havde terroriseret helten hele hans liv på så forskelligartede og stadigt mere ondskabsfulde måder, at læseren var lettet over endelig at se ham få som fortjent. I kølvandet på disse forbrydelser og med blod skvulpende rundt i opsmøgningerne på sine bukser knælede John Eager i St. John Nepomuk-kirken for at bekende sine synder. Så flygtede han og steg på endnu en Greyhound-bus, der over betragteligt færre sider end den tidligere bustur kørte ham til Los Angeles, hvor han uden held prøvede at komme indenfor på Fox’ filmstudier, blev udsat for røveri på fortrappen til Our Lady Queen of the Angels og i en scene, der var både øm og barsk, nåede helt ud til kanten, da han prostituerede sig for en afdanket helt fra stumfilmens dage, inden han endelig overgav sin ulykkelige sjæl til Stillehavet på Venice Beach. I den næstsidste scene, på vej ud til Venice i en Red Line-sporvogn, mødte han en temmelig rørende, ung, falsk blondine ved navn Norma Jean Mortensen, i hvem han så en åndsfælle – en formløs ophobning af længsel, løgne og selvforagt, hul i kernen – hvis billige, stramme sweater, strømper, der var løbet, og utilslørede ambition om at blive verdens største stjerne på en eller anden måde, som jeg ikke helt forstod, fik ham til at beslutte at drukne sig.

Jeg læste uden ophold og gjorde bogen, som fyldte præcis to hundrede og halvtreds sider, færdig på lige under to timer. Jeg vidste ikke helt, hvad jeg skulle mene om den. Fortællingen havde fremdrift og en sikkerhed i tonen, og som de fleste gode debutromaner havde den en urokkelig, fejlagtig tiltro til, at alle de chokerende hændelser og ekstremer i menneskelig adfærd, som den diskede op med, ville anslå nye strenge af skandale og forbløffelse hos læseren. Det var en skamløs, latterlig, betagende præstation med en ballast af ægte sorgfuldhed, som forhindrede det hele i at kuldsejle i melodramaets stormende vinde. Om det var, fordi James var vokset fra dem, havde glemt dem eller endelig var blevet træt af at høre mig og sine medstuderende beklage sig over dem, så havde han i det store og hele opgivet sine fjollede eksperimenter med syntaks og tegnsætning, og prosaen havde, selvom den var fuld af sære påfund og overlæsset med billeder, hele vejen igennem held til at overbevise en om, at begivenhederne i den virkelig var hændt – i det mindste mens man læste den enkelte sætning eller det enkelte afsnit.

Men da jeg lukkede bogen, kunne jeg alligevel ikke lade være med at føle, at meget af det på en eller anden måde klingede uopretteligt falsk. Den imponerende brug af detaljer fra perioden, aldrig fejlplacerede eller anakronistiske, føltes ikke desto mindre pligtskyldig og overlagt – der var snesevis af henvisninger til hattemode og big bands og store, forkromede automobiler – og var tydeligvis blevet hentet på anden hånd fra gamle film. Bortset fra visse foruroligende erindringer om barndom og tidlig ungdom, og den mærkelige scene med den pudrede gamle stjerne med silketørklædet, virkede det meste af Prinsgemalen, som om den var blevet skabt af ekkoer, fragmenter og andenhåndsviden. Personerne talte, morede sig og reagerede på hinanden som personer i film. De ting, der hændte, var den slags ting, der hændte på film. Bortset fra ud ad visse følelsesmæssige tangenter var der ikke meget i bogen, som føltes, som om det rent faktisk var blevet levet. Det var fik tion skabt af en, der ikke kendte til andet end fik tion; Stormen skrevet af en isoleret Miranda, opvokset med de eventyrlige fortællinger fra sin fars bibliotek.

Jeg lagde manuskriptet på natbordet ved siden af mig. Måske, tænkte jeg, var jeg ikke den mest retfærdige dommer over, hvad James Leer havde skrevet. Inderst inde vidste jeg, at jeg var misundelig på knægten; på hans talent, selvom jeg selv havde talent; på hans ungdom og energi, selvom der ikke var nogen pointe i at beklage sig over tabet af de ting; men mest af alt over, at han simpelthen havde skrevet sin bog færdig. Trods alle dens fejl kunne han være stolt af den. Dynamikken ved udstødelse, forestillingsevne og en ødelagt families funktionsfejl var fint repræsenteret, og scenen på sporvognen med den vordende Marilyn var, om ikke fuldstændig overbevisende, så dog digtet med en sand beundrers begejstring og kom som en ægte og glædelig overraskelse. Og der var én scene tidligt i bogen, som havde hjemsøgt mig gennem læsningen af hele resten af bogen, og som stadig gjorde mig urolig, opdagede jeg. Jeg rakte ud efter manuskriptet og åbnede det på side 52 i den scene, hvor fortælleren i brutale vendinger berettede om den augustdag i 1928, da Ham Eager voldtog sin søns nye kone.

Så den gamle mand greb hende om halsen som en due. Han tvang hendes ansigt ned i den støvede, gule madras på sin seng. Luften blev slået fuldstændig ud af hende. Han havde været nede ad vejen at plukke brombær og der var saft på hans fingre.

John Eager, fortsatte fortælleren i den samme lidenskabsløse tone, blev født ni måneder senere. Da jeg læste det, havde afsnittet fået hårene på mit hoved til at rejse sig, og nu følte jeg mig ikke længere helt sikker på, om James Leer havde løjet for mig, selvom jeg vidste, at de bedste løgnere fortsætter med at lyve overbevisende, længe efter de er blevet opdaget. Jeg troede ikke for alvor på, at Fred Leer både var James’ far og hans bedstefar, men jeg havde stadig svært ved at undertrykke den pludselige bølge af skyldfølelse i mit bryst over at have tilladt de to elegante genfærd at køre af sted med ham. Jeg lagde igen manuskriptet fra mig, rejste mig og gik frem og tilbage i værelset, mens jeg tænkte på James Leer.

Hvorfor Prinsgemalen? James virkede, som om han som sædvanlig havde valgt den mere på grund af dens status som titel end på grund af nogen åbenlys forbindelse med plottet eller personerne i historien. Der var en slags medlevende magi i den måde, James gav sine historier titler på, som om han ved at skrive værker, der hed Diligencen eller Guld, håbede ikke blot at gøre sig selv til forfatter, men at blive et helt filmstudie; på det stykke tomme, kratbevoksede jord, der var hans liv, at bygge en myldrende by fuld af kostumierer, lydmænd, hoplitter, sørøvere og Kickapoo-indianere, hvor han kunne være producer og instruktør, manuskriptforfatter, belysningsmand og sminkør, statisten, der ville blive stjerne, og primadonnaen på højden af hendes karriere. Jeg havde kendt mange filmelskere i mit liv, lige fra indbildte drag-queens, der idoliserede de store, kvindelige stjerners ansigter, til nostalginarkomaner, der kravlede ind i en film som i en tidsmaskine eller en flaske whisky og satte den til ”aldrig vende tilbage”; og i en eller anden grad antydede denne besættelse, ligesom alle andre, en vis vindblæst tomhed indvendigt. For James, tænkte jeg, måtte tiltrækningskraften ligge i skuespillernes og skuespillerindernes flydende identiteter: PR-biografierne, kunstnernavnene, de roller og karakterer, som de konstant antog og kastede af sig. Og – det var tydeligt ud fra hans roman – han var voldsomt påvirket af det billede af sammenhold, af det lillebyliv, der blev fremmanet i så mange af de klassiske Hollywood-produkter.

Men han var intelligent nok til at vide, at dette billede var en illusion – hans ambivalens over for den illusion blev af spejlet i Prinsgemalen – og ødelagt nok til at være fascineret af Hollywood-medaljens mørke bagside, af starletten i udkanten af en festscene i Illusionernes by, som senere tog tooghalvfems nembutaler og faldt ned fra sin balkon, af en sortlistet manuskriptforfatters bedrøvelse, af den sørgelige patologi i en førsteelskers sexliv, af Sal Mineo, Jayne Mansfield og Thelma Todds skæbner. I forhold til alt dette havde det perfekte symbol, tænkte jeg, måske netop været at indridse de to ord ”Frank Capra” i sin hånd. Capra blev altid opfattet som den store sentimentalist, men hans filmverden var fuld af skygger – husk på, at det kun var én mands liv, der adskilte Bedford Falls fra Pottersvilles grelle mareridt – hvori der ofte lurede en ånd af undergang og selvmord og skam. I sorg over sin helts død havde James taget hele den forestilling om lilleby-Amerika, der lå underforstået i navnet Frank Capra, og ridset den ind i sit kød med en nål.

Jeg satte mig ned på sengen, slog armene om mig selv, rejste mig igen. Jeg tog Lem Walker, Læge i Rummet og læste, at himlene var plaget af positronstorme gennem hele dimissionsceremonien på Lægeakademiet på Altair IV. Jeg åbnede skufferne i Sams gamle skrivebord og fandt dem tomme, bortset fra en Pez-pastil og en penny fra 1964. Jeg forsøgte at afryste fornemmelsen af, at af alle de mennesker, som jeg havde svigtet i mit liv, var James Leer den, der var dårligst i stand til at klare forræderiet.

”Godt,” sagde jeg højt, så fortrydeligt på James’ rygsæk og ønskede med min indskrumpede, selviske, sorte, lille rosin af en sjæl, at jeg bare kunne ligge der i Sam Warshaws seng og ryge fede og læse om et slemt, lille udbrud af cetusisk feber blandt Bifolket på Betelgeuse V. Men mit sorte, lille hjerte var fanget på bagsædet af en grå Mercedes på dens lange, tavse tur tilbage til Pittsburgh. ”Så er det vel det, jeg gør.”

Jeg samlede manuskriptet og rygsækken op og gik nedenunder. For foden af trappen mistede jeg balancen og gjorde noget slemt ved min anden ankel. Jeg hoppede ud i køkkenet og gik hen til telefonen. Jeg ringede hjem. Hannah tog den. Jeg fortalte hende, hvor jeg var.

”Vi savner dig,” sagde hun højt. I baggrunden kunne jeg høre Wilson Pickett, Hannibals elefanter, skyderi, hysteriske kvinder og noget, der kunne have været raslende terninger.

”Crabtree er der,” sagde jeg. Det var svært at tale dæmpet.

”Han holder fest.”

”Åh Gud,” sagde jeg. ”Det er en skræmmende tanke.” Jeg lod James’ manuskript glide tilbage i rygsækken og lukkede spændet. ”Prøv at sørge for, at han ikke tager af sted, okay?”

”Mm-hm. Hør, Grady!” Nu råbte hun. ”Hør lige, jeg skal lige fortælle dig noget. Der kom en politimand forbi, Grady. Tidligere på aftenen. Han hed noget i retning af Popnik.”

”Pupcik. Ham kender jeg.” Irene havde ladt den sorte taftjakke hænge over ryggen på en af køkkenstolene. Jeg tog den og holdt den op til ansigtet. Pelskraven udsendte en svag, bitter lugt af B-vitamin. ”Hvad ville han?”

”Det ved jeg ikke. Han sagde, at han gerne ville snakke med dig. Grady, er du på vej hjem?”

Bagdøren raslede og smækkede, og et øjeblik efter kom Emily ud i køkkenet; hun stank af røg, makeuppen var smurt ud i en pjerrotmaske, og hun bevægede sig stivbenet og halvt sidelæns som en skræmt kat. Da hun fejede forbi mig, mødtes vores øjne, og da jeg så ind i de to udviskede, mørke cirkler, følte jeg mig som en af August Van Zorns helte, øjeblikket inden hans ulykkelige fortælling bliver afbrudt med tre afsluttende, frygtelige prikker. Der var intet i dem. Det var et tomt blik, et hul i det stof, verden var gjort af.

”Forsvind,” sagde hun.

Jeg løftede James’ rygsæk og slyngede den stjålne jakke over skulderen. Jeg løftede røret op til munden. ”Jeg skulle netop til at gå,” sagde jeg.

H

Da jeg kørte ned ad elmetræsalleen, mærkede jeg Galaxiens hjul pludselig bumpe hen over noget stort. Bilen skred et øjeblik ud på en kvalmende måde, da jeg hamrede bremserne i. Jeg væltede ud af bilen og gik om til bagenden, hvor jeg i baglygternes blodige skær fandt noget, der lignede et stykke udspændt kabel strakt ud over vejen, slemt flosset i den ene ende. Jeg havde kørt Grossman over. Lige straks gik jeg i panik og satte mig ind i bilen igen for bare at køre min vej og aldrig komme tilbage igen og blive ved med at køre, indtil jeg nåede Wood Buffalo eller Uranium City. Jeg satte bilen i gear, men ti meter længere fremme ad vejen standsede jeg igen og gik tilbage for at samle Grossmans forbavsende tunge jordiske rester op. Ingen i det hus, tænkte jeg, ville nogen sinde savne dette destruktive og upålidelige familiemedlem. Så jeg bar ham over til bilen, åbnede bagagerummet og smed ham ned til tubaen og Doctor Dee.

H

Af køreturen tilbage til Pittsburgh kan jeg kun huske mine kampe for at rulle tre joints med én hånd og det periodisk tilbagevendende selskab fra en radiostation, som spillede hyldestnumre til Lennie Tristano, og som viste sig at være WABI, det gamle Coxley Colleges lavwatt-stemme, der kom drivende ind på en eller anden spøgelsesagtig understrøm i æteren. Omkring klokken to forlod jeg den øde landevej og kørte op ad Squirrel Hill. Jeg var på vej hjem, men jeg havde ikke tænkt mig at blive der i længere tid, end det ville tage at få Crabtree med mig – under forudsætning af, at han stadigvæk var funktionsdygtig. Jeg havde besluttet at forsøge noget uforsvarligt, ufornuftigt og dumt, og ved et hvilket som helst forsøg af den slags fandtes der ikke nogen mere brugbar ledsager end Terry Crabtree.

Mit hus lå og strålede midt på vores slumrende gade, oplyst som en landingsbane. Da jeg kom op ad stien, hørte jeg en saxofons saftige latter, og vinduesruderne nynnede et vand rende basriff. Mit hus myldrede af forfattere. Der var forfattere i stuen, som havde sparket skoene af og iagttog hinanden danse. Der var forfattere i køkkenet, som førte samtaler, der piskede vildt frem og tilbage mellem tækkelige løgne og ækelt stinkende sandheder, mens de knipsede cigaretaske ned i tomme øldåser. På gulvet i fjernsynsstuen sad der yderligere en lille håndfuld af dem i en tilbedende cirkel omkring en lille papirpose fyldt med andenrangsmarihuana, mens de så Ghidrah splitte Tokyo ad. På sofaen bag dem havde to af mine studerende, et par unge forfattere af Den Vrede Skole, som piercede læberne og holdt af at gå i sorte militærstøvler med jernspænder, svejset sig sammen til en slags improviseret Da vid Smith. På trapperne op til mit soveværelse sad tre agenter fra New York, bedre klædt og mindre fulde end forfatterne, og udvekslede fint opbyggede konstruktioner af fortrolighed og misinformation. Og der var så mange Pittsburgh-digtere i min entre, at hvis et meteor i det øjeblik var kommet bragende ned gennem mit tag, ville der aldrig igen være blevet skrevet så meget som en strofe om rustne fædre og impotente stålværker og kærlighedens bessemerpære.

Der var kun én forfatter på mit kontor. Hun sad alene på Honor Bilt-sofaen med døren lukket og knæene trukket op under sin sweater, så de spidse snuder på hendes støvler stak ud under kanten. Hendes hoved var bøjet, og hun var fordybet i et tykt manuskript, der lå i en stak på sofaen ved siden af hende, mens hun snoede en lang, gul hårtot omkring en finger og derefter snoede den ud igen.

”Hej,” sagde jeg, mens jeg gik ind på kontoret og lukkede døren bag mig. Jeg så over på mit skrivebord. Det var først da, at det gik op for mig, at jeg samme morgen havde forladt huset med Wonder Boys liggende frit fremme, hvor hvem som helst – hvor Crabtree – kunne få fat i det.

”Åh!” sagde Hannah og smækkede det stykke papir, hun havde været ved at lægge til den ene side, tilbage i stakken og dækkede det med begge hænder, som om det var noget, hun selv havde skrevet og ikke ville have, at jeg skulle se. ”Grady! Åh Gud, jeg er så flov. Jeg håber ikke, du har noget imod det. Det lå ligesom bare fremme.” Hun rynkede på næsen ved tanken om sin egen dårlige opførsel. ”Jeg er en lort.”

”Du er ikke en lort,” sagde jeg. ”Det gør slet ikke noget.”

Hun samlede de spredte stumper af Gradys Store Tag selv-bord sammen igen, satte det på højkant, slog det ned mod sofapuden og lagde hele dynen på sofaens armlæn. Så rejste hun sig og kom over og lagde armene om mig.

”Jeg er så glad for at se dig,” sagde hun. ”Vi ledte efter dig alle vegne. Vi blev bekymrede.”

”Jeg har det helt fint,” sagde jeg. ”Jeg var bare nødt til at tage mig af et mindre udbrud af cetusisk feber.”

”Hvad mener du?”

”Ikke noget.” Jeg nikkede mod manuskriptet, der lå og balancerede på kanten af sofaen. ”Ved du, øh, ved du, om Crabtree tilfældigvis så noget af det?”

”Nej, det ved jeg ikke,” sagde Hannah. ”Jeg mener, det vil jeg ikke tro. Vi var væk hele dagen, ovre til WordFest-arrangementet. Vi kom først tilbage ret sent.” Hun smilede skævt. ”Og derefter havde han temmelig travlt.”

”Det havde han vel,” sagde jeg og fik mig modvillig gjort fri af hende. ”Nå, men hør, hvor er gamle Crab egentlig henne?”

”Hvem ved? Jeg har været herinde i et par timer. Jeg ved ikke engang, om han er her, eller … åh nej, du må ikke gå!” Hun forstærkede sit greb om mig. ”Bliv her, hvor skal du hen?”

”Jeg er virkelig nødt til at snakke med ham,” sagde jeg, selvom udsigten til at sætte mig ned i bilen igen og køre hele vejen ud til Sewickley Heights i mit ufornuftige ærinde pludselig slog mig som lidet tiltrækkende. Jeg kunne bare blive her hos Hannah og glemme alt om Deborah og Emily og Sara og den blege, smilende haletudse i hendes mave, og frem for alt om den stakkels, fortabte løgner Jimmy Leer. Hun holdt om mig, og jeg lukkede øjnene, og i mine tanker fulgte jeg efter hende ned ad trappen til hendes værelser og lagde mig ved siden af hende på hendes taftsengetæppe under Stieglitz-portrættet af Georgia O’Keefe og stak hånden ned i mundingen på hendes cowgirlstøvler og lod mine fingre løbe langs hendes fods fugtige, slanke svang. ”Jeg er virkelig nødt til …”

Nogen inde i stuen satte ”The Horse” på, og Hannah greb min hånd.

”Kom nu,” sagde hun. ”Du har brug for at danse.”

”Det kan jeg ikke. Mine ankler.”

”Dine ank ler? Kom nu.”

”Jeg kan ikke.” Hun fik mig hen til døren, hev den op og lukkede et højt pust af hornmusik ind. Hun vuggede sine tynde cowgirlhofter frem og tilbage nogle gange. ”Hør her, Hannah, James har rodet sig … han har rodet sig ud i nogle problemer her til aften. Jeg har brug for Crabtree til at hjælpe ham ud af dem.”

”Hvad er det for nogen problemer? Lad mig komme med.”

”Nej, jeg kan ikke fortælle det, det er ikke noget særligt. Hør her, han og jeg tager ud og henter James, okay, det tager ikke lang tid, vi kommer tilbage med ham, og så danser jeg med dig. I orden? Jeg lover det.”

”Han skød rektors hund, ikke?"

”Gjorde han?” sagde jeg og skubbede døren til igen. ”Skød hvad?”

”Der var nogen, der skød deres hund i går aftes. Den blinde, du ved. Det er i hvert fald det, politiet tror. Hunden er væk, og de fandt nogle blodspor på gulvtæppet. Og så har jeg hørt, at dr. Gaskell gravede en kugle ud af gulvet.”

”Hold da op,” sagde jeg. ”Det er jo frygteligt.”

”Crabtree syntes, det lød som noget, James kunne have gjort.”

”Han kender ikke engang James,” sagde jeg.

”Hvem gør det?” sagde Hannah.

Det gør du ikke, tænkte jeg. Jeg gav hendes hånd et klem.

”Jeg er snart tilbage,” sagde jeg til hende.

”Må jeg ikke komme med?”

”Nej, det synes jeg ikke, du skal.”

”Jeg kan savate.”

”Hannah.”

”Okay, fint nok,” sagde hun. Hjemme i Provo havde Hannah ni storebrødre, og hun var vant til, at drenge forlod hende. ”Må jeg så i det mindste fortsætte med at læse Wonder Boys, indtil du kommer tilbage?”

Det var ikke helt gået op for mig før nu, at nogen faktisk havde læst i min bog. Det var en ubehagelig og oplivende tanke.

”Det må du vel,” sagde jeg. ”Selvfølgelig.”

Hannah stak en finger ind mellem min mave og mit bæltespænde og trak, indtil jeg næsten faldt ind mod hende.

”Må jeg tage den med ned på mit værelse og være alene med den?”

”Det ved jeg ikke,” sagde jeg og trådte et skridt bagud. Jeg trådte altid et skridt væk fra Hannah Green, tænkte jeg. ”Hvad synes du om den?”

”Jeg tror, at jeg elsker den.”

”Virkelig?” sagde jeg. Selvom den blev givet i en let tone, ramte Hannahs ros mig med uventet styrke, og jeg følte min hals trække sig sammen. Jeg så, hvor ensom en beskæftigelse det at skrive Wonder Boys var blevet, hvor afsondret og retningsløs og blind. Jeg havde vist nogle af de tidlige kapitler til Emily, og hendes eneste mindeværdige kommentar på det tidspunkt havde været: ”Det virker frygtelig maskulint.” Jeg havde leet af det, men lige siden dengang havde jeg været bogens enelæser, profet, grundlægger og eneste indbygger i mit eget lille mislykkede pennsylvanske Utopia. ”Udmærket, så. Selvfølgelig må du det.”

Hun førte sit ansigt meget tæt på mit. Hendes læber var tørre, og hun havde smurt dem med en pomade, der duftede af vanilje.

”Jeg tror næsten, jeg elsker dig,” sagde hun. ”Også.”

Åhr, hvad fanden, tænkte jeg. Måske skulle jeg bare blive.

”Er Tripp her?” sagde Crabtree fra et sted ude på gangen. Hans stemme lød klagende og så lettet, at jeg mærkede et stik af skyldfølelse ved lyden af den. ”Hvor er han? Tripp?”

Det gav et sæt i mig, og jeg trak mig væk fra hende.

”Du må ikke lade ham se det der, okay?” sagde jeg. ”Gem det, indtil vi er taget af sted.” Jeg kyssede hende let på kinden og trådte ud på gangen. ”Vi ses snart.”

”Vær forsigtig,” sagde hun og børstede et hår væk, som var blevet fanget af læbepomaden i hendes mundvig.

”Det skal jeg nok,” sagde jeg.

Eftersom hun alligevel var ved at forelske sig i mig, kunne jeg lige så godt begynde at love hende ting, jeg ikke havde tænkt mig at holde.

H

Jeg fandt Crabtree ude på gangen helt alene, hvor han betragtede dem inde i stuen, der forsøgte at genskabe ”The Horse”. Han havde den ene hånd i lommen og den anden i et fast greb om en flaske danskvand. Det så ud, som om han i mit fravær var villig til at opgive sit foregivende af, at han stadig var Crabtree den Kåde, kunstneren som spilopmager, og i stedet stå lænet op ad væggen, alene midt i sin egen fest, og se ædru, ensom og træt ud. Han var iført endnu et af sine dobbeltradede metalskinnende jakkesæt i en dæmpet, næsten usynlig blå nuance, ligesom det lys, der kommer fra et sort-hvidt fjernsyn. Hans øjne var glansløse bag de runde briller, og hans kinder var oppustede og spættede. Som han stod og iagttog danserne, mindede han mig om James Leer, da han i går aftes stod ude i Gaskell-parrets baghave, en venneløs og misundelig dreng, der stirrede op på et lysende vindue i mørket.

Men da han så mig, fik hans ansigt igen sit sædvanlige, rolige, hånlige grin, og han nikkede en enkelt gang og så atter ind i stuen.

”Der har vi ham,” sagde han, som om han var helt uanfægtet af min pludselige tilbagevenden, som om han ikke få sekunder før havde vandret omkring i huset som et genfærd og råbt mit navn. ”Hvor var du henne?”

”Jeg tog ud til Kinship.”

”Det hørte jeg.”

”Hvordan går det?”

”Jeg er ved at gå helt i frø.” Han rullede med øjnene. ”Denne WordFest-ting er uden sammenligning den meste trættende øvelse, du nogen sinde har udsat mig for, Tripp.”

”Undskyld,” sagde jeg.

”Se lige de mennesker.” Han rystede på hovedet.

”Det er forfattere,” sagde jeg. ”Digtere er generelt ikke dårlige dansere. Men vi har ikke så mange digtere med i år.”

”Det der er prosafolk.”

”De fleste af dem.” Jeg trak hurtigt på skuldrene nogle gange. ”Vi holder af at lave det der Nuser-trick med skuldrene.”

”Og alle er hetero. Har I ikke nogen homoer i Pittsburgh?”

”Selvfølgelig har vi det,” sagde jeg. ”Jeg ringer til dem.”

”Og så kørte du fandme din vej her i morges med resten af mine medicinske præparater i din bil.”

”Gjorde jeg? Er de det?”

”Mm- hm. Det håber jeg i det mindste. Jeg tror, de ligger i dit bagagerum. De må være trillet ud i går aftes, da du gennemrodede mine tasker.”

”Det er jeg ked af,” sagde jeg. ”Virkelig. Hør engang, ven, kom lige med mig udenfor.”

Han foldede armene og foregav at se snerpet ud. ”Jeg er ikke interesseret i at være høj lige nu.”

”Det er ikke meningen, at vi skal være høje,” sagde jeg.

Han så over på mig og så væk. ”Du er allerede skæv.”

”Det ved jeg godt.”

”Du ligner lort, Tripp.”

”Det ved jeg, det ved jeg, Crabtree, kom nu. Jeg har brug for dig, mand. Jeg har brug for, at du tager med mig.”

”Tager med dig hvorhen?”

”Hør nu, gamle ven.” Uden at ville det kom jeg til at imitere Hannahs facon over for mig. Jeg bøjede fingeren over hans bæltespænde og gav det et skarpt ryk og trak ham hen mod mig og fordøren. Crabtree satte hælene i og blev, hvor han var. ”Vil du ikke bare tage med, hvis jeg beder dig om det?” sagde jeg. ”Behøver jeg at fortælle dig hvorhen?”

”Nej, det gør du ikke.” Han løsnede min hånd fra sit bælte, vendte håndfladen opad, så på den og smed den så tilbage til mig, som om han afviste en brystbuket. Han kedede sig nok til at have glemt, at han kun lod, som om han var gnaven. ”Du fortalte mig ikke, hvor du skulle hen i morges.”

”Jeg ved det, jeg ved det, okay fint, jeg er et dumt svin.” Jeg bebrejdede ham ikke, at han var vred på mig. Jeg havde fået ham inviteret med til WordFest-arrangementet og lovet ham vores første mulighed for at være sammen i månedsvis – årevis – men forsvandt så og overlod ham til at gå til kedsommelige seminarer og overforenklende foredrag og holde sin egen fest med en bunke fesne og u-funky heteroer. ”Du må virkelig, virkelig undskylde.”

”Men hvordan var det så deroppe?”

”Hyggeligt. Rædselsfuldt.”

”Og Emily går stadig fra dig?”

”Det vil jeg tro.” Jeg rystede på hovedet. ”For at være helt ærlig, så var det en katastrofe. James …”

”Min James?” Crabtree livede op og berørte besidderisk sit brystben med fingerspidserne. ”Var han med dig? Er han her nu?”

”Nej, og det er derfor, jeg har brug for dig, min ven.” Jeg sænkede stemmen og førte læberne meget tæt på hans øre. ”Han er gået hen og er blevet …”

”Arresteret?” udbrød han.

”Shh. Nej. Bortført.”

”Bort ført? Af hvem?”

Jeg holdt et øjebliks pause for effektens skyld. ”Af sine forældre,” sagde jeg.

Crabtrees far var pinsekirkepræst langt ude på bøhlandet et sted, og hans mor var chefredaktør på et blad for strikkemaskine -entusiaster. ”Hun kan lave hvad som helst,” lød en af hans yndlingsfraser. ”Hun lavede mig om til bøsse.” Han havde været fortabt og i Satans kløer siden sin tidlige ungdom og havde ikke set dem i årevis.

”Sine forældre?” Det må i hans ører have lydt som den allerskrækkeligste skæbne.

”Han har ’Frank Capra’ ridset ind i oversiden af sin hånd.”

”Lad mig hente min frakke,” sagde Crabtree. Han kastede sig ud fra væggen som en svømmer, løb ud i køkkenet, tog sin trenchcoat fra ryggen af en stol, snuppede en halvtom flaske Jim Beam fra køkkenbordet og hældte en slurk ned. Så tændte han en cigaret og bandt frakkens bælte sammen om sig. Han lod Jim Beam-flasken glide ned i den venstre frakkelomme, og på vejen forbi køleskabet standsede han og fyldte den anden lomme med et par små flasker Mickey’s maltøl. Da han kom ud i gangen igen, smilede han skævt og var lysvågen.

”Lad os købe en pistol!” sagde han glad.

Vi gik ud til min bil, og jeg skulle til at sætte mig ind, da Crabtree sagde: ”Halløj!”

Han stod ved bagenden af bilen og slog let på klappen til bagagerummet med den ene hånds fingre.

”Hvad?” sagde jeg, selvom jeg vidste det med det samme. ”Nå.” Jeg gik langsomt om til bagenden. ”Jeg troede, du sagde, at du ikke ville have noget.”

”Jeg løj.”

”Det havde jeg på fornemmelsen.”

”Åbn bagagerummet.”

”Hvad med, at vi venter …”

”Åbn det.”

”Jeg mener det, Crabs, jeg …”

”Nu.”

Jeg åbnede bagagerummet.

”Hellige guds moder,” sagde Crabtree. ”Du har slået slædehunden ihjel.”

”Nej, vent nu lidt, Crab …”

”Føj!” Lugten var efterhånden ubeskrivelig, en blanding af gammel, brændt bilstank og de naturlige lugte af død og blod – sød som affald, kras som benzin, lugten af tusind bildæk smurt ind i flagermuselort og stukket i brand. ”Hvad er det for noget?” Samtidig med at han trak resten af kroppen væk fra bilen, strakte han hals og kiggede ind over bagagerummet, idet han bevægede hovedet fra den ene side til den anden side, som om det var et kamera på en meget lang stang. Han trak forsigtigt hovedet til sig og drejede sin undrende linse over mod mig. ”Er det en slange?” sagde han.

”Resterne af en,” sagde jeg. Jeg lagde hænderne på bagagerumsklappen og begyndte at lukke den i. ”Kom så. Jeg forklarer på vejen derover.”

”Ikke så hurtigt.” Han greb mig om håndleddet. ”Jeg vil have min medicin.” Efter en kort kamp vristede han klappen fra mig og løftede den endnu en gang. ”Jeg er ligeglad, om du så har en død kasuar dernede.” Han rakte forsigtigt ind i det fjerneste hjørne af bagagerummet og begyndte at føle sig frem, mens han rynkede næsen.

”Adr,” sagde han.

H

Vi kørte ind i Sewickley Heights klokken tre om natten og trillede med kalechen nede gennem kvarterets snoede, mørke gader. Fortovene overskyggedes af gigantiske plataner og var kantet med høje hække, der skjulte de store huse bagved. Crabtree sad med et vejkort over Pittsburgh og omegn, og mellem læberne havde han en biblioteksseddel fra collegebiblioteket på en for sent afleveret bog, en seddel, der to uger tidligere var blevet sendt til en James Selwyn Leer, Baxter Drive nr. 262. Familien Leer stod ikke i telefonbogen, hvilket vi opdagede i telefonboksen på en Shell-tank, men den altid snarrådige Crabtree havde gravet rundt i James’ rygsæk og fundet sedlen mellem to af siderne i Errol Flynn-biografien. Rygsækken lå og balancerede på hans skød.

”Hvad med adressen på manuskriptet?” sagde Crabtree og drejede kortet, så det bedre fangede det dæmpede skær fra lyset i handskerummet. ”Harrington nr. 5225?”

”Hans tante. I Mt. Lebanon.”

”Jeg sidder og kigger i indekset. Den gade findes ikke.”

”Sikke en overraskelse.”

På vej ud til forstæderne havde jeg ført Crabtree ajour med det meste af det, der var sket for James Leer og mig selv, siden jeg havde taget hans lille, skinnende pistol fra ham aftenen før; de ting, jeg havde erfaret om ham og forkastet igen. Jeg sprang dog den del over, der handlede om Marilyn Monroes jakke. Jeg sagde til mig selv, at den lå fint sammenfoldet i et nydeligt, lille bundt på bagsædet, og der skulle jeg bare lade den ligge indtil i morgen, hvor jeg ville køre James over til Gaskell-parret og langt om længe få redt hele historien ud; men sandheden var, at jeg var flov. Jeg havde ikke lyst til at forklare Crabtree, hvad James og jeg overhovedet lavede oppe i Gaskell-parrets soveværelse. Så jeg sagde, at det bare var et skørt uheld, at James havde skudt Doctor Dee. Mens jeg talte om James og hans bog, syntes Crabtree ikke blot at blive overbevist om, at den unge mand måtte være en god forfatter – han gav Prinsgemalen en hurtig redaktørgennembladring på vejen, læste den i lyset fra pæren i handskerummet – men også at han, Terry Crabtree, kaosagent, var selve sporskiftet på de skinner, som James Le ers tog ubønhørligt susede hen ad. Jeg gav ham også en kort beretning om mine sørgelige udvekslinger med Emily og familien Warshaw, men han syntes oprigtigt talt ikke det mindste interesseret i mine problemer, eller måske var det bare det, han gerne ville have mig til at tro. Han var stadig vred på mig, over at jeg havde forladt ham om morgenen. Hvad Wonder Boys angik, nævnte han den ikke, og jeg var bange for at spørge. Hvis han havde set på den og intet havde at sige til den, så fortalte det mig allerede rigeligt.

”Det er Baxter næste gang,” sagde han og så op fra kortet.

Jeg drejede ned ad den og gættede på, at huset lå til venstre. Numrene begyndte ved 230 og fortsatte opad. Jeg slukkede ly sene, og mens vi nærmede os nummer 262, slukkede jeg også motoren. Vi gled tavst af sted i frigear, indtil vi kom op ved siden af familien Leers indkørsel. Der stod søjler på hver side med stenananas på toppen. Et hegn af ubehageligt udseende jernspyd løb tredive meter i hver retning og forsvandt i skyggerne. Vi stod ud af bilen og lod stille dørene falde i. Så tog vi et par prøvende skridt op ad familien Leers indkørsel, en flad, snoet, tolv kilometer lang flod af det fineste herregårdsgrus, rundt som polerede blodsten og opaler, der slyngede sig i adskillige, dovne bugtninger hen over de tredive meter græsplæne, der adskilte os fra den brede terrasse foran huset. Terrassen var nødt til at være bred for at kunne svøbe sig hele vejen rundt om familien Leers hus, en excentrisk bunke kampesten og tegl, der struttede af markiser og bjælker og spidse kvistkonstruktioner, som stak ud i alle retninger – det hele kylet sammen under en flok hængende tagskæg. Fordøren og faktisk også en god del af facaden var oplyst af projektører skjult i hækken.

”Hold da op,” sagde jeg med dæmpet stemme. ”Der må være halvtreds-tres vinduer i den bunke sten, Crabtree. Hvordan skal vi finde hans?”

”De holder ham lænket nede i kælderen, husker du nok? Vi skal bare finde kælderdøren.”

”Hvis han talte sandt,” mindede jeg ham om. ”Om noget som helst.”

”Hvis han ikke talte sandt om noget som helst,” sagde Crabtree, ”hvad i helvede laver vi så her?”

”Det har du ret i,” sagde jeg.

Vi begyndte at gå op ad indkørslen til huset, og da vi kom nærmere, så jeg et langt, tyndt bånd af lys, der strakte sig hen over træerne ude mod venstre. Et sted oppe ovenpå i den fjerneste ende af huset stod en lampe og brændte i et vindue.

”De er stadig vågne,” sagde jeg og pegede. ”Hans forældre.”

”De er sikkert stadig oppe for at file deres tænder,” sagde Crabtree, hvis ægte sympati med James Leer og stigende begær efter ham karakteristisk nok blev holdt i ave af spot. ”Kom nu.”

Jeg fulgte efter ham rundt om den ene ende af huset, og vi kom om i baghaven. Han virkede, som om han mente at vide, hvor vi skulle hen. Gruset knasede højlydt under mine fødder, og jeg forsøgte mig med en snigende, indiansk gang – tå-hæl, tå-hæl – men det gjorde for ondt, og til sidst nøjedes jeg bare med at prøve at bevæge mig hurtigt.

Der var ikke nogen kælderdør eller vidnesbyrd om noget, der mindede om en kælder, men der var en underetage, et synligt cementfundament bag på huset med et vindue på hver side af en dør med glasrude. Vinduerne havde fine gardiner i prikket mol, strålende oplyst indefra. På den anden side af døren sang en kvinde med dæmpet, blid og sorgfuld stemme.

Why should I care

Though he gave me the air?

Why should I cry, heave a sigh, and wonder why?

And wonder why?

“Doris Day,” sagde Crabtree.

Jeg smilede til ham; han nikkede.

”James Leer,” sagde vi.

Jeg trommede let på ruden, og efter få sekunder åbnede James Leer døren. Han havde en rød pyjamas på, der var for kort på ærmerne og i benene, fuld af huller og plettet af blæk. Hans hår var i uorden, og hans øjne skinnede, og på en eller anden måde virkede han ikke overrasket over at se os. Aller først virkede det faktisk slet ikke, som om han genkendte os. Han kradsede sig i nakken med den spidse ende af en blyant og blinkede med øjnene.

”Hej,” sagde han og kastede med hovedet, som om han rystede resterne af en drøm af sig.

”Vi er her for at hjælpe dig med at undslippe, Leer,” sagde Crabtree. ”Få nogle bukser på.”

”Tænk, at du gjorde grin med min badekåbe,” sagde jeg.

Vi masede os forbi ham ind på det værelse, jeg havde set for mig som en fængselscelle: nøgne pærer i loftet, en jernseng i det ene hjørne dækket af et laset sengetæppe, gipsvægge, der var uudsmykkede bortset fra et tyndt, klattet lag hvid maling. I stedet for stod vi nu i en stor, gammel kælder, mere eller mindre færdigistandsat og lige så bred som selve huset, og indåndede den beroligende, underjordiske lugt af flodmudder, brugte bøger og mørnede tæpper. Det lave loft blev holdt oppe af massive egetræsbjælker, og gulvet var blevet malet dengang, hvor noget sådant var moderne i tjenestefolkenes værelser, så de så ud, som om der lå et rødt, persisk tæppe ud over det. Dette falske tæppe var i det store og hele blevet slidt ned til de grå gulvbrædder, men i hjørnerne og langs værelsets paneler var der stadig farvestrålende pletter af geometri og blod. Værelset var oplyst af et antal gammeldags, elektriske kandelabre, nogle af dem lige så høje som James, en lund af jernsorte træer forbundet til et par stikkontakter i væggen med en troldeknude af forlængerledninger. Væggene, som ikke var gips, men en eller anden form for massivt, gråt murværk, var kantet med bøger i høje stabler, der stod som snoede trapper, hængende buegange og spinkle Gaudi-tårne, og oven over spirene i denne papirby hang de stillfotografier, plakater og andre filmiske effekter, som James og hans besættelse havde formået at samle sammen. Til højre for døren, under en sort, hængende fløjlshimmel, barok, enorm og smækfuld af ormehuller, stod James’ seng som en grundstødt galeon. Ved siden af den gigantiske seng stod der et natbord med en bordplade af lyserød marmor omsluttet af en lille, forgyldt balustrade, hvorpå han havde en æske Kleenex, et tomt juiceglas og en masturbatorisk krukke vaseline stående. Sengen var stadig redt, og James havde foldet det gamle tøj, jeg havde lånt ham, nydeligt sammen og lagt det pænt for foden af sengen. Den sorte overfrakke var intetsteds at se.

”Jeg kan godt lide din indretning,” sagde Crabtree og gik uden om et af jerntræerne, mens han så sig om i værelset. Nogle af pærerne i kandelabrenes grene var af den slags, der skulle forestille blafrende flammer. ”Hvornår flytter kaptajn Nemo ind?”

James rødmede, selvom jeg ikke var sikker på, om det var over spørgsmålet eller over den pludselige nærhed til Crabtree. Han virkede, som om han var en lille smule bange for Crabtree, hvilket ikke nødvendigvis var uklogt af ham,

”Det er bare nogle af min bedstemors gamle ting,” sagde han og trådte et skridt væk fra Crabtree. ”Hun ville smide det ud.”

”Din bedstemor?” sagde jeg. ”Var det hende, jeg mødte tidligere i nat?”

James sagde ikke noget.

”Hey, jeg har hørt det hele, alt om forældrene, bedsteforældrene, og jeg tror på dig, okay?” sagde Crabtree med en tålmodig, men, som altid, på en eller anden måde troværdig uoprigtighed. ”Det er derfor, vi er her.” Han så over mod James’ skrivebord ved siden af fjernsynet, et kunstfærdigt møbel med forgyldte håndtag og en matchende kontorstol i egetræ. På bordpladen stod der en gammel, manuel Underwood med et stykke papir stukket ned i slæden, standset midt i en sætning, og ved siden af skrivemaskinen lå en pæn stak papir, hvis øverste ark var halvvejs dækket af tætskrevet tekst. ”Hvad var du i gang med at skrive?”

James virkede overrumplet over spørgsmålet. Han skyndte sig over til skrivebordet, samlede det maskinskrevne manuskript op og proppede det ned i en af skufferne.

”Bare endnu en historie,” sagde han. Han smækkede skuffen i. ”Det er noget lort.”

”Tag den med,” sagde Crabtree og vinkede ad James med den ene hånd. ”Jeg vil gerne læse den.”

”Hvad? Du mener nu?” Han så over på et elektrisk kontorur, der hang på væggen over hans seng. Han havde erstattet standardskiven med et sort-hvidt fotografi af en velnæret filmskuespiller med vilde øjne og en vanvittig moustache, hvis ansigt jeg kendte – han var karakterskuespiller fra trediverne. ”Men det er så sent. ”

”Det er ikke sent, mand, det er tidligt,” sagde Crabtree argumenterende og fik serede James med et blik, som jeg selv var bukket under for mange gange klokken halv fire om natten, når Crabtree følte sig overbevist om, at der stadig var masser af sjov derude. ”Jeg syntes, Grady sagde, at du ikke havde lyst til at være her.”

”Det havde jeg heller ikke,” sagde James og bukkede under. ”Det har jeg heller ikke.”

”Jamen, godt så.”

James smilede skævt. ”Godt,” sagde han. ”Lad mig få noget tøj på.”

”Vent,” sagde jeg. De vendte sig begge og så på mig. ”Jeg ved ikke rigtigt.”

”Hvad er der galt?” sagde Crabtree.

”James,” sagde jeg, ”jeg er nødt til at sige, at jeg føler, du tager røven på mig igen.”

”Hvorfor?” Han så chokeret ud. ”Hvad har jeg nu gjort?”

”Du fik det til at lyde, som om de ville tage dig med hjem og smide dig i en væselgrav,” sagde jeg. ”Det er jo et skide slot, du bor i, kammerat.”

James så ned på sine hænder.

”James,” sagde Crabtree, ”sagde du til Grady, at dine forældre …”

”Det er mine bedsteforældre.” Han så trodsigt op på mig. ”Det er det altså.”

”Selvfølgelig er det det.” Crabtree smilede blegt. ”James, sagde du til ham, at dine bedsteforældre ville tage dig med hjem og smide dig i en væselgrav?”

”Nej, det tror jeg ikke.”

”Udmærket.” Crabtree slog mig på armen, som for at sige: Se selv. ”Få noget tøj på.”

”Okay.” Han gik over til sengen og skovlede det tøj op, jeg havde lånt ham samme morgen. ”Må jeg … måtte jeg låne det her igen, professor Tripp?” sagde han.

Jeg så på ham og trak så på skuldrene.

”Ja ja, det er sgu lige meget,” sagde jeg.

Han krympede sig, og jeg så, at jeg måtte have såret hans følelser på en eller anden måde. Han nikkede langsomt og stod et øjeblik og fingererede ved kraven på min flannelsskjorte. Så vendte han sig om og gik sin vej med let slæbende fødder. Han forsvandt ind gennem den ene af de to døre i den anden ende af værelset. Et øjeblik efter kunne vi høre badeværelsesventilatoren snurre.

”Så ærbar,” sagde Crabtree beundrende, eller forstilt beundrende.

”Hm.”

”Åhr, helt ærligt, Tripp. Hvorfor er du så sur på ham?”

”Det ved jeg ikke,” sagde jeg. ”Jeg er vel egentlig ikke sur på ham. Det er bare alt det der ævl om hans forældre, der ikke er hans forældre, ikke? Jeg mener, hvad handler det om?” Jeg rystede på hovedet. ”Jeg vil vel bare gerne en gang for alle vide, hvad der er sandheden om den lille lort.”

”Sandheden,” sagde Crabtree. Han gik over til en stabel bøger tæt ved og tog de tre øverste op. Det var hardbacks i neutralt, mørkt bind. ”Den har altid været vigtig for dig, det ved jeg.”

Jeg holdt min højre hånd op mod ham og viste ham min knyttede næve.

”Forestil dig en finger,” foreslog jeg.

”Jeg synes, du skulle give knægten lidt snor.”

”Okay? Hvorfor det?”

”Fordi du lod ham sidde helt alene tilbage i mørket i går.”

Jeg sænkede næven og sagde: ”Nåh.”

Jeg vidste ikke, hvad jeg ellers skulle sige. Jeg kiggede nærmere på James’ film-memorabilia og så, at det ikke blot var en dyster teenagegrille, der havde fået ham til at skære den døde instruktørs navn ind i oversiden af sin hånd. Knægten var Frank Capra-fanatiker. Hele vejen langs væggen, oven over stabler af videobånd med titler som en gentleman, tabte horisonter og så videre, oven over stakkevis af manuskripter indbundet i sort vinyl med nogle af de samme titler trykt med blokbogstaver på forsnittet, hang biografplakater fra femten-seksten af Capras film – nogle af dem kendte jeg, og nogle af dem havde mig ukendte titler som Dirigible eller Amerikansk galskab – og stillbilleder og lobbykort; de fleste af dem syntes at være fra Det er herligt at leve og Vi behøver hinanden. Denne væg udgjorde så at sige hovedstaden i James’ filmmani, og derfra havde imperiet spredt sig opad, hen over loftets tunge bjælker og ned langs de andre vægge i hans værelse, og slået sig ned i store, velstående kolonier, der var viet til nogle af Capras store stjerner: Jimmy Stewart, Gary Cooper, Barbara Stanwyck, som hang i indrammede fotografier, på plakater og på lobbykort fra mange af deres andre film, både store og mere obskure, fra Annie Oakley til Ziegfeld-pigen. I de fjerneste hjørner af værelset syntes imperiet for James’ besættelse at opløses i en slags uklart grænseland af hollywoodiana, hvor det havde etableret nogle få, fjerne udposter – Henry Fonda, Grace Kelly, James Mason.

Jeg banede mig omhyggeligt vej gennem kandelabrene og stablerne af bøger og videobånd, gik rundt om hans store, sorte skibsvrag af en seng og fandt på væggen bag den en samling af omkring fyrre glittede fotografier af filmskuespillere, hvis fælles tema eller forbindelse til Frank Capra undslap mig. Charles Boyer hang der, og en spinkel kvinde, jeg mente, kunne være Margaret Sullavan, og endnu en gang manden fra James Leers ur med det smilende, tykkindede, moustacheklædte ansigt. Ligesom ham var der mange af skuespillerne på billederne, der havde bekendte ansigter, som jeg ikke helt kunne placere; flere af dem sagde mig intet. Men i midten af gruppen var der en hel del kendte fotografier af Marilyn Monroe – det, hvor hun lå nøgen og flød i rødt velour, mens hun læste Ulysses, det, hvor hun holdt skørtet nede mod et stærkt vindstød fra undergrunden – og mens jeg betragtede dem, gik det op for mig, hvad det var, jeg så. Dette var et rivaliserende imperium, tænkte jeg, der var ved at erobre væggene på James’ værelse: Hollywood-selvmordenes opkomlingekongedømme. Taftjakken ville have passet perfekt ind, tænkte jeg.

”Begik Herman Bing selvmord?” sagde jeg og pegede på manden med den strittende moustache. ”Ville du genkende Herman Bing, hvis du så et billede af ham?”

”Se engang,” sagde Crabtree og ignorerede mit spørgsmål. Han viftede med et par tunge håndfulde bøger. ”Det er biblioteks bøger.”

”Og?”

”Og de skulle have været afleveret,” – han så op på mig og hævede øjenbrynene – ”for to år siden. Denne her er tre år over tiden.” Han rakte ud efter endnu en bog og så på den lap papir, der sad fastklistret på indersiden af bindet. Han fløjtede. ”Og denne her fem år.” Han tog en anden en op. ”Denne her er aldrig nogen sinde blevet udlånt.”

”Har han stjålet den?”

Nu rodede Crabtree gennem alle bøgerne, væltede tårne og fik buer til at bryde sammen.

”Det er alle sammen biblioteksbøger,” sagde han og krabbede sig sidelæns langs vægpanelet. ”Hver eneste af dem.”

”Hej,” sagde James og kom ud iført mine alt for store cowboybukser, mens han rullede ærmerne op på min flannelsskjortes gigantiske ærmer.

”Det ser ud til, at du snart får nogle kolossale bøder, Mr. Leer,” sagde Crabtree.

”Nåh” sagde James. ”Ha. Jeg … øh, forstår du, jeg har aldrig –”

”Det er helt i orden,” sagde Crabtree. Han smækkede brat en af de stjålne bøger i og rakte den til mig. ”Her.” Han rejste sig og tog James under armen. ”Lad os skride.”

”Øh, der er lige ét problem,” sagde James og gjorde sig fri af Crabtree. ”Den gamle dame er kommet herned nærmest hver halve time for at se til mig, det er ikke løgn.” Han så over på Herman Bings ansigt. ”Hun kommer sikkert herned igen om fem minutter eller sådan noget.”

”’Den gamle dame’,” sagde Crabtree og blinkede til mig. ”Hvorfor kommer hun hele tiden og ser til dig? Hvad tror hun, at du vil gøre?”

”Det ved jeg ikke,” sagde James og rødmede. ”Stikke af, måske.”

Jeg så på James og huskede synet af ham i Gaskell-parrets baghave, det skælvende glimt af sølv i hans hånd. Så kiggede jeg ned på ryggen af den bog, Crabtree havde rakt mig og opdagede til min forbløffelse, at det var et genindbundet eksemplar af Plunkettsburg-rædslerne af August Van Zorn, tilhørende Sewickley Bibliotek. Ifølge lånesedlen havde den været udlånt tre gange, senest i september 1974. Jeg lukkede øjnene og forsøgte at rense tankerne for dette vidnesbyrd om det ubrugelige ved Albert Vetchs kunst, ved al kunst og energi og menneskeliv generelt. Der kom en pludselig rumlen af kvalme fra min mave og et velkendt sprøjt af hvid støj hen over indersiden af mit hoved. Jeg viftede med hånden foran mit ansigt, som om jeg verfede en bisværm væk. Jeg indså, at jeg kunne skrive endnu ti tusind siders skinnende klar prosa og stadig ikke være andet end en blind Minotaurus, der snublede af sted over ujævn jord, en mislykket, overvægtig eks-wonderboy med hang til pot og en død hund i bilens bagagerum.

”Vi har brug for en afledningsmanøvre,” sagde Crabtree, ”det er det, vi har. Noget, der kan ligge i sengen og ligne dig.”

”Ja, et par store skinker, for eksempel,” sagde James. ”Som i Ørnen fra Madagaskar.”

”Nej,” sagde jeg og åbnede øjnene. ”Ikke et par skinker.” De så på mig. ”Har du noget presenning eller noget hernede? Et ekstra tæppe? Noget solidt?”

James tænkte sig om et øjeblik og gjorde så et kast med hovedet i retning af dørene i den fjerneste ende af værelset. ”Derinde. Den til venstre. I skabet ligger der nogle tæpper. Hvad vil du gøre?”

”Jeg vil tømme mit bagagerum,” sagde jeg.

Jeg gik om til døren ved siden af badeværelset og kom ind i et mørkt rum, der lugtede mindre skimlet og flodagtigt end James’. Jeg tændte lyset og så, at det var et slags uformelt hobbyrum med ubehandlede nåletræsvægge og berbertæpper på gulvet. Der var en hjemmebar med håndvask i den ene ende og et stort, gammelt Philco-fjernsyn, og præcis i midten af lokalet stod der et billardbord. Bardisken var tom, og fjernsynet var ikke sluttet til, og der var ikke en eneste billardkø i syne. Det skab, James havde nævnt, stod lige ved siden af døren, og inde i det fandt jeg en stabel flossede tæpper og sengetæpper på en lav hylde. Ingen af dem så helt store nok ud til det formål, jeg havde i tankerne, men der lå et stribet Hudson Bay-tæppe, præcis lige som det Albert Vetch plejede at lægge over knæene for at skærme sig mod de isnende vinde fra Det Tomme Rum. Det tæppe smed jeg over skulderen og gik tilbage til James’ værelse. James og Crabtree sad på sengen. Crabtrees hånd var forsvundet ind i James’ skjorte – min skjorte – og han bevægede den rundt derinde med et udtryk af rolig og videnskabelig henførthed. James kiggede ned og iagttog gennem sin åbne kraves vindue, hvordan Crabtree befamlede ham. Da jeg kom ind i værelset, så han på mig og smilede med et søvnigt, sårbart ansigtsudtryk, som en, der bliver fanget uden briller på.

”Jeg er klar,” sagde jeg dæmpet.

”Mm-hm,” sagde Crabtree. ”Det er vi også.”

H

Jeg løftede klappen til bagagerummet meget langsomt, så den ikke knirkede. Der i månelyset lå Doctor Dee, Grossman og den hjemløse tuba og sov deres forskelligartede søvn. Jeg smed tæppet omkring Doctor Dee, stoppede hjørnerne ind under dens bagparti og ryg og løftede dens stive krop op i mine arme. Den virkede, som om den var blevet lettere siden i går aftes, som om dens krops fasthed var ved at sive bort som en ildelugtende gasart.

”Det er dig næste gang,” lovede jeg Grossman. Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle stille op med tubaen.

”Er det i orden, at vi bliver her?” hviskede Crabtree gennem sin nedrullede rude, da jeg gik rundt om bilen. Jeg hørte en raslen fra det lille glas ecstasypiller i hans hånd.

”Det ville jeg foretrække,” sagde jeg.

Jeg så ind på James, der sad på bagsædet ved siden af Crabtree. Hans øjne var glasagtige og hans smil stift som hos en, der bider smerten over et let mavebesvær i sig. Jeg kunne se, at han meget ihærdigt forsøgte ikke at være bange.

”Er det i orden med dig, James?” sagde jeg og gjorde et kast med hovedet, der omfattede liget af Doctor Dee i mine arme, min bils umådeligt store, skyggefyldte bagsæde, familien Leers hjem, månelys, katastrofe.

Han nikkede. ”Hvis du hører en mærkelig lyd som af en elevator,” sagde han, ”så løb.”

”Hvad er det lyden af?”

”En elevator.”

”Jeg er straks tilbage,” sagde jeg.

Jeg bar Doctor Dee om ad den grusbelagte indkørsel, rundt til bagsiden af huset og hen til James’ værelse. For at få den ene hånd fri lod jeg hundens krop hvile mod døren, drejede håndtaget og trådte indenfor. Mens jeg holdt Doctor Dee i den ene spændte, bøjede arm, flåede jeg dynen på James’ seng til side og smed dens døde krop på madrassen. Madrassens fjedre ringede som en klokke. Jeg trak dynen op over dens hoved og lod en sort pelstot stikke ud øverst. Det er sådan en tåbelig ting at gøre, tænkte jeg; men det så så overbevisende ud, at jeg ikke kunne lade være med at smile.

Da jeg gik tilbage til billardværelset for at lægge Hudson Bay-tæppet på plads, bemærkede jeg endnu en række fotografier på væggen over Philco-fjernsynet. Men dette var ikke filmstills. Det var gamle familiefotografier, ingen af dem nyere end et billede af en fem år gammel, men dog umiskendelig James, der var klædt som cowboy i rødt og sort og højtideligt svingede med et par forkromede seksløbere. Der hang et af en flot, ukendt mand, som holdt den spæde James i sine arme, mens Duquesne Incline-togvognene steg og faldt på den vinterlige bakkeskråning bag dem, og et til af James med en lillebitte rød butterfly på skødet af en meget yngre Amanda Leer. Resten af billederne var almindelige studieportætter fra Europa og Amerika før krigen, brilliantinerede mænd, flommekindede spædbørn i pyntede kjoler, sepiafarvede kvinder med vandondulerede krøller. Jeg ville sikkert overhovedet ikke have bemærket dem, hvis ikke et af dem havde været en nøjagtig kopi af et fotografi, der hang på væggen i mit eget hus i den lange gang nedenunder, hvor Emily omhyggeligt havde indrammet og ophængt historien om sig selv.

Det var et fotografi af ni alvorlige mænd, fra unge til midaldrende, som var klædt i mørke jakkesæt og sad i stive stole bag et blankt fløjlsbanner. Personen midt i gruppen, en lille og væver mand med et lidt vredt ansigtsudtryk, kendte jeg som Isidore Warshaw, Emilys farfar, der havde ejet en slikbutik i Hill District ikke langt fra, hvor Carl Franklins Hi-Hat lå i dag. PITTSBURGH ZION-KLUB stod der med de applikerede bogstaver på banneret, i en bue over en stor davidsstjerne. Der var endnu en inskription syet på under stjernen med skinnende, hebraiske bogstaver. Jeg blev så overrasket over at finde dette fotografi på væggen i et andet menneskes hjem, at det tog et øjeblik, før det gik op for mig, at jeg ikke stod og kiggede på det samme fotografi. Så bemærkede jeg den høje, tynde fyr, der sad ude i kanten af billedet med benene krydset, og som stirrede ud mod højre, mens alle de andre mænd så ind i kameraet. Han havde altid været der; jeg havde bemærket ham tusind gange før uden egentlig rigtigt at se ham. Han var tynd, mørkhåret og smuk, men hans træk så ufærdige og udviskede ud, som om han havde bevæget hovedet i det øjeblik, lukkeren klikkede.

Jeg hørte en lyd, en lav, sorgfuld, halvvejs menneskelig stønnen, som et fyrtårns kalden i tågen. I et sært øjeblik troede jeg, at jeg hørte lyden af min egen stemme, men så kunne jeg mærke den give genlyd dybt inde i huset og få alle de skjulte loftbjælker og spær og glassene i billedrammerne på væggen til at skælve. Elevatoren. Amanda Leer var på vej ned, måske for at sikre sig, at hendes søn ikke havde fulgt George Sanders og Herman Bing ind i Den Store Overblænding.

Jeg slukkede lyset og humpede tilbage til James’ værelse. Da jeg skulle til at slukke lyset derinde også og tage afsked med det hjemsøgte Leer-hus, faldt mit blik på den gamle, manuelle Underwood-skrivemaskine, som stod parkeret på skrivebordet med sit sorte korpus pyntet med et bånd af akantusblade som en gammeldags rustvogn. Jeg gik over til skrivebordet, hvor James havde gemt det væk, han havde været i gang med at skrive på, da vi ankom. Det bestod af ti-elleve forsøg på et åbningsafsnit, hver af dem en sætning længere end det tidligere, alle sammen fulde af rettelser og omarrangeret med pile. Det øverste ark lød noget i retning af

ENGEL

Iført mørke briller og med det blege, berømte hår bundet op i et kirsebærmønstret tørklæde tog hun over for at spise Pesach-middag hos hans familie. De skændtes i taxien på vej over til hans forældres lejlighed og blev gode venner igen i elevatoren. Hendes ægteskab var gået i stykker, og hans var ved det. Hun var slet ikke sikker på, at tiden var kommet til at møde hans familie, og det var han heller ikke, vidste hun. De havde udfordret hinanden til at tage dette spring, ligesom børn der balancerer på rækværket langs en bro. De gode ting i hendes liv havde ofte vist sig illusoriske, og hun vidste ikke, om det virkelig var dybt vand, der flød nedenfor, eller blot en malet, blå skærm.

Han fortalte hende, at i denne nat for tre tusind år siden havde Dødsenglen passeret forbi jødernes huse i Egypten. I denne nat for ti år siden havde hans bror begået selvmord, og han advarede hende om, at der ville stå et lys og brænde på bordet i køkkenet. Hun havde aldrig overvejet ideen om døden som en engel, og den tiltalte hende. Det ville være en arbejdsmand med læderforklæde, opsmøgede skjorteærmer og underarmene spillende af sener og muskler. Seks år senere, lige før hun tog sig af dage, huskede hun.

Nu var elevatorens stønnen blevet skærpet til en regelmæssig, rusten hvinen, som lyden af en ældgammel vandpumpe, og den blev højere for hvert sekund. Huset skælvede og sukkede og bankede som et hjerte. Jeg lagde manuskriptet tilbage, lukkede skrivebordsskuffen og gik over mod døren. Da jeg kom forbi sengen, så jeg tilfældigvis over på det tomme glas, jeg tidligere havde bemærket på James’ natbord, og nu så jeg, at der sad et orange prismærke på 79 c på siden af det. Han havde stjålet Sams mindelys fra familien Warshaws køkken. Jeg gik over til natbordet og tog det tomme glas op. Jeg så, at et møl på et eller andet tidspunkt i løbet af sit lange liv var fløjet ned i jahrzeit-lyset og druknet i en sø af stearin. Jeg stak hånden ned og lirkede liget af det vildfarne møl fri og lagde det i min håndflade. Det var et lille, lidet bemærkelsesværdigt, støvfarvet møl med flossede vinger.

”Stakkels lille fyr,” sagde jeg.

Elevatoren landede som slaget fra en hammer på husets nederste etage. Der lød en raslen af gitre og en hvinen af hængsler. Jeg lod det døde møl falde ned i min skjortelomme, slukkede lyset og løb derefter ud i det dybe, stille episkopale mørke, højtideligt og sødtduftende som natten på en golfbane.

Da jeg igen sad sikkert i bilen, gav jeg motoren fuld gas og trillede os væk fra portene med deres to adstadige ananas.

”James,” sagde jeg, da vi var halvvejs nede ad vejen og ved at komme op i fart. Jeg kiggede i bakspejlet, hvor jeg delvist forventede at se en spøgelsesagtig natkjole stå og danse vredt for enden af familien Leers indkørsel. Der var intet andet end måneskin, mørke hække og et fjernt, sort forsvindingspunkt. ”Er du jøde?”

”På en måde,” sagde han. Han sad på bagsædet genforenet med sin rygsæk og så lysvågen ud. ”Jeg mener, ja, det er jeg, men mine bedsteforældre – de, altså, jeg ved ikke. De skilte sig vel ligesom af med det.”

”Jeg har altid troet – al den katolicisme i dine historier –”

”Nøh. Jeg kan bare godt lide, hvor forskruet alt det der katolske halløj kan blive.”

”Og i aften ville jeg helt sikkert have skudt dig til at være episkopalsk. I det mindste presbyterianer.”

”Vi kommer faktisk i den presbyterianske kirke,” sagde James. ”De gør. Til jul. Jeg husker endda engang, hvor vi sad på en restaurant i Mt. Lebanon, og jeg bestilte en cream soda. Og de skældte mig ud. De sagde, det var for jødisk. Cream soda, det er det mest jødiske, jeg nogen sinde har været.”

”Skræmmende tæt på,” sagde Crabtree alvorligt. ”Før du vidste af det, kunne du have gået rundt med den der lille æske i panden.”

Jeg sagde: ”Nå, men hvad syntes du så om Pesach? Om Seder-måltidet? Om familien Warshaw?”

”Det var interessant,” sagde James. ”De var søde.”

”Fik det dig til at føle dig jødisk?” sagde jeg, fordi jeg tænkte, at det måske var grunden til, at han havde stjålet det nedbrændte lys fra familien Warshaws køkken.

”Egentlig ikke.” Han lænede sig bagud, lagde hovedet tilbage og så op gennem trækronernes nøgne grene på de kolde stjerner ovenover. ”Det fik mig til at føle, at jeg ikke var noget bestemt.” Han sagde noget mere derefter, men fordi han sad med hovedet bagover, kom hans stemme lidt klemt ud af hans strubehoved, og vinden, der blæste hen over bilen, bar ordene bort.

”Jeg fik ikke fat i det sidste,” sagde jeg til ham.

”Jeg sagde: ’At jeg ikke er noget’.”

H

Da vi kom tilbage til mit hus, stod fordøren på vid gab, og alle lysene var tændt. Stereoanlægget spillede dæmpet i stuen.

”Hallo?” råbte jeg. Jeg gik ind i stuen. Den var tom. Der var knuste tortillachips på gulvtæppet, og kassettebånd og pladeomslag lå spredt over det hele; et gigantisk, Texas-formet askebæger, som nogen havde stillet på armlænet af en lænestol, var senere væltet ned på sædet og havde tømt cigaretskod og aske ud over det lyse, stribede stof. Jeg gik gennem spisestuen ud til køkkenet og kiggede derefter i bryggerset på udkig efter overlevende, mens jeg indsamlede tomme øldåser og slukkede lys undervejs.

”Der er ingen,” sagde jeg og gik ud i gangen igen, hvor jeg havde efterladt Crabtree og James; de var også forsvundet. Jeg begyndte at gå ned ad gangen efter dem for at se, om jeg kunne få nogen med på at ryge en joint og bagefter finde en god infomercial eller en Hercules-film på en af de sene tv-kanaler, men jeg nåede ikke langt, før jeg hørte klinken i Crabtrees dør klikke diskret mod låsen i karmen.

”Crabtree,” kaldte jeg med en panikslagen hvisken.

Der var en pause, og så stak han hovedet ud i gangen.

”Ja-a?” sagde han. Han så en anelse irriteret ud. Jeg havde taget ham, netop som han skulle til at proppe servietten ned i skjortekraven og slikke sig om sine ulvekæber. ”Hvad er der, Tripp?”

Jeg stak hænderne i lommen på min jakke. Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle sige. Jeg havde lyst til at bede ham blive oppe hele natten sammen med mig, sådan som vi altid gjorde før i tiden, sidde på hver sin side af en nistyks Old Milwaukee, mens vi rasede mod vores fjender, røg sorte cigarer og i timevis spekulerede over meningen med et særligt gådefuldt spørgsmål i teksten til ”Any Major Dude”. Jeg havde lyst til at sige til ham, at jeg ikke kunne klare endnu en nat i en tom seng. Jeg havde lyst til at spørge ham, om der var noget som helst i mit liv, der var virkeligt og sammenhængende, og som med nogenlunde sikkerhed ville være det samme igen i morgen.

”Her,” sagde jeg. Op af en af sidelommerne i min jakke trak jeg det sagnomspundne Lov-O-Pus, som jeg samme formiddag havde købt på The Giant Eagle på vej til Kinship. Jeg kastede det til ham, og han greb det med én hånd. ”Brug det med glæde.”

Han læste de tentakelomslyngede løfter afgivet i snoede, grønne bogstaver på Lov-O-Pus-kondomets etiket. Han smilede.

”Tak,” sagde han. Han begyndte at lukke døren.

”Crabtree!”

Han stak igen hovedet ud i gangen.

”Hvad skal jeg gøre nu?”

Han trak på skuldrene. ”Hvorfor gør du ikke din bog færdig?” sagde han. Der var et ondskabsfuldt og genkendeligt glimt i hans øjne, og jeg indså, at han havde kigget på manuskriptet til Wonder Boys – det var der slet ingen tvivl om. ”Er du ikke lige ved at være færdig?”

”Lige ved,” sagde jeg.

”Jamen, så er det jo i orden,” sagde han. ”Hvorfor arbejder du ikke på den en god times tid og får det hele afsluttet?”

Så trak han sig ind i soveværelset igen og lukkede døren fast i.

Jeg gik ud i køkkenet igen, pressede øret mod døren til kælderen og lyttede efter i nogle minutter uden at høre andet end selve det gamle hus’ langsomme, dybe åndedræt. Træværket føltes køligt mod min kind. Min ankel dunkede, og det gik op for mig, at den havde gjort ondt den seneste time, uden at jeg havde bemærket det. Lige med ét gjorde det helt vanvittig ondt, og jeg sagde til mig selv, at jeg virkelig hellere måtte køre ned til skadestuen i Shadyside og få nogen til at se på den. I stedet for gik jeg over til kaosset af flasker, glas og plastikvinglas på køkkenbordet og gav mig selv en stor dosis Kentucky-bedøvelse. Så tog jeg glasset med bourbon ned ad gangen til mit kontor. Manuskriptet var forsvundet fra sit sædvanlige hvilested på mit bord, og et øjeblik gik jeg i panik, inden jeg kom i tanke om, at Hannah havde taget det med ned på sit værelse for at læse det.

”Hej.”

Jeg vendte mig om. Der sad en mand på Honor Bilt-sofaen og så fjernsyn uden lyd. Det var min tidligere studerende, ham som havde droppet min undervisning efter at være nået til den konklusion, at jeg bare var en dårlig Faulkner-efterligner, som intet værdifuldt havde at videregive. Han sad tilbagelænet på sofaen med en enliters ølflaske mast ned mellem de forrevne knæ i sine jeans og smilede til mig, som om vi var de ældste venner i verden, og han havde siddet og ventet hele natten på, at jeg skulle dukke op. Et eksemplar af Landet nedenunder lå åben i hans skød, men han tildelte den ikke nogen særlig opmærksomhed. Faktisk syntes jeg, det så ud, som om han havde den liggende på hovedet.

”Hvordan går det?” sagde jeg. ”Er det Jim, du hedder?”

”Jeff.”

”Velkommen,” sagde jeg til ham med forstilt højtidelighed og forsøgte at lade ham forstå, at jeg syntes, han var lige lovlig fræk, men at det ikke desto mindre var fint nok, at han var der. ”Hvad ser du?”

”Nyhederne,” sagde han. ”Nyhederne fra Bulgarien.”

Det var et uroligt farvet, ufokuseret program, stribet og koparret af ionosfæren. Nyhedsoplæseren havde en blazer på i samme farve som en taxi og en gigantisk frisure, der lignede en tyk zobelskindshue. Ifølge datoen i hjørnet af billedet var transmissionen allerede nogle dage gammel, men det betød sikkert ikke noget, tænkte jeg, eftersom det hele var på bulgarsk og uden lyd. Jeg satte mig på sofaen og så fjernsyn sammen med Jeff i fem minutter.

”Nå,” sagde jeg og rejste mig. ”Men så godnat.”

”Ciao,” sagde Jeff uden at se op.

Jeg gik ned til Hannahs værelse. Alt lyset var tændt, og hun lå på sengen og sov omgivet af de spredte sider af Wonder Boys. Hun havde en hvid natkjole på med blonder på overdelen. Hendes fødder var nøgne. Det var et par tykke, brede, almindelige fødder med lange, skæve tæer. Jeg satte mig på kanten af sengen og bøjede hovedet. Fra dette udsigtspunkt kunne jeg se det lille møl i min lomme. Jeg fiskede det op og stirrede på det i et stykke tid.

”Hvad er det, du har i hånden?” sagde Hannah.

Det gav et sæt i mig. Hun så på mig gennem halvt lukkede øjne, ikke rigtig vågen. Jeg rettede fingrene ud og afslørede møllet, der lå balsameret i en tynd hinde af stearin.

”Bare et møl,” sagde jeg.

”Jeg faldt i søvn,” sagde hun med en stemme fuld af søvnens spindelvæv. ”Jeg lå og læste.”

”Var den så god?” sagde jeg. Der kom ikke noget svar. ”Hvor langt nåede du?”

Men hendes øjne var faldet i igen. Jeg så på uret. Den var to minutter over halv fem om natten Jeg samlede delene af mit manuskript, smækkede dem sammen og lagde dem på natbordet ved siden af hendes seng. Hendes sengelinned var helt krøllet og knudret, så jeg rystede det og lod det falde ned over hende som bølgende faldskærmssilke. Jeg dækkede hendes fødder, kyssede hende på kinden og sagde godnat. Så slukkede jeg lyset og gik op på mit kontor igen. Jeff var også faldet i søvn, udstrakt, uden sko på på Honor Bilt-sofaen. Jeg slukkede fjernsynet, gik over til mit skrivebord og satte mig til at arbejde.

Jeg var stadig i fuld gang ved skrivemaskinen, og Jeff sov stadig, da politiet kom klokken ni for at hente James Leer.

H

Blege, lyserøde Terry Crabtree sad lænet op ad to dunpuder og en pyntepude i sengetøjets kaos, nøgen bortset fra et par nålestribede, blå boxershorts og med benene trukket op til brystet. Hans kropsbehåring var lysere, end jeg huskede, og søndag ens morgenlys, der strømmede ind gennem vinduet bag ham, åbenbarede en svag, gylden aura omkring hans lår og skinneben og oversiden af hans hænder. Han balancerede det maskinskrevne manuskript til Prinsgemalen på toppen af sine knæ med den ene hånd, mens han med den anden strøg sin sengekammerat over håret. Dette var den eneste del af James Leer, der var synlig, da jeg kom ind i soveværelset: Resten af ham kunne man kun slutte sig til midt i dyngen af tæpper og krøllede lagner ved Crabtrees side, hvorfra hans hår stak op i nærheden af hans pude, fuldstændig ligesom Doctor Dees store, sorte manke af en pels. Skjorter og bukser indtog sære positurer på gulvet rundt om sengen. Der var en nærmest efterårsagtig lugt i luften, som mindede mig om læderhandsker, omklædningsrummet på et gymnasium ved afslutningsfesten eller det indvendige af et gammelt lærredstelt. Jeg svingede halvvejs ind på værelset hængende i dørhåndtaget. Crabtree så op på mig og smilede. Det var et venligt smil, helt uden ironi. Jeg havde ikke set noget lignende hos ham i årevis. Jeg var ked af, at jeg var nødt til at tørre det bort.

”Er han vågen?” sagde jeg, lettet over ikke at have afbrudt dem midt i udforskningen af hinandens månelandskaber eller midt i en anden Crabtree’sk aktivitet, som ville have tvunget James til at tale med betjent Pupcik hængende i anklerne fra loftet udklædt som ugle. ”Han har besøg.”

Crabtree løftede det ene øjenbryn og studerede mit ansigt for at aflæse identiteten på James’ gæst. Efter et par frugtesløse sekunder lænede han sig hen over sengen og skrællede væggene i James’ kokon af og afdækkede hele hans hoved, hans dunede nakke, hans rygs blege, glatte flade. James Leer lå ubevægelig, sammenkrummet som et barn med ansigtet vendt mod vinduet. Crabtree spidsede læberne og så derefter op på mig og rystede på hovedet. Fast sovende. Smilet på hans ansigt var overbærende og næsten sødt, og det slog mig, at Crabtree måske var forelsket. Men det var en alt for foruroligende tanke at tænke ret længe, og jeg slog den ud af hovedet. Jeg havde altid regnet med og fundet trøst i Terry Crabtrees unikke evne til at betragte al romantisk kærlighed med ægte og nådesløs foragt.

”Han er temmelig udmattet, kan jeg forestille mig, den stakkels knægt,” sagde han og trak igen dynen op over James’ hoved.

”Uanset hvad,” sagde jeg, ”så er han nødt til at vågne.”

”Hvorfor?” sagde Crabtree. ”Hvem er det? Gamle Fred?” Han smilede skævt og gjorde en fejende bevægelse med den ene hånd som for at omfatte alle værelsets lugte og uorden. ”Bare send ham ind.”

Jeg sagde: ”Det er en politibetjent.”

Crabtree åbnede munden og lukkede den så. I et uhørt øjeblik kunne han ikke komme på noget at sige. Så lagde han manuskriptet til Prinsgemalen på natbordet ved siden af sig, førte læberne ned til James’ øre og hviskede noget, for lavt til at jeg kunne høre, hvad han sagde. Et øjeblik efter stønnede James dæmpet og løftede derefter hovedet fra madrassen. Han strakte det om mod mig og missede nyudklækket med sit brillantinerede hår stikkende ud til alle sider.

”Hej, Grady,” sagde han.

”Godmorgen, James.”

”En politibetjent.”

”Det er jeg bange for.”

Efter endnu et øjeblik formåede han at rulle sig hele vejen om på ryggen. Han satte sig op på den ene albue og blinkede først med det ene øje, så med det andet, arbejdede kæben rundt i cirkler, som om han afprøvede en helt ny krops funktioner. Tæpperne gled ned fra hans skuldre og efterlod ham nøgen til livet. Huden på hans mave var plettet af søvn. På skulderen bar han røde mærker efter Crabtrees læber og fortænder.

”Hvad vil han?”

”Jah, jeg tror, han gerne vil spørge dig, hvad der skete hjemme hos rektor fredag aften.”

James sagde ikke noget. Han lå uden at bevæge sig med venstre tinding hvilende fortroligt mod den øverste del af Crabtrees højre arm.

”Du snorker,” sagde han til Crabtree.

”Det har jeg hørt,” sagde Crabtree og skubbede let til James med skulderen. ”Kom så, Jimmy,” tilføjede han. ”Sig nu bare til dem, hvad jeg har sagt, at du skal sige.”

James nikkede langsomt og så med længsel ned på den fordybning, der var ved at blive kold midt i hans pude. Så lukkede han øjnene helt op og kiggede op på mig.

”Okay,” sagde han. Han nikkede beslutsomt og svingede derefter benene ud til siden, rejste sig og gik med bar røv ned til foden af sengen, hvor han fandt sine underbukser. Han klædte sig roligt og hurtigt på. Da han tog skjorten på, bemærkede han det lange øhav af sugemærker på sin skulder. Han lod blidt fingrene løbe hen over dem og så over på Crabtree med et smil, der var skævt og halvvejs taknemmeligt. Han virkede ikke specielt bekymret eller forvirret, tænkte jeg, over at vågne op til sin første morgen som en, der elskede med mænd. Mens han arbejdede sig gennem knapperne i min gamle flannelsskjorte, blev han ved at se over på Crabtree, ikke på nogen vammel måde, men fattet og med en fornemmelse af forundring, som om han studerede Crabtree og memorerede hans knæs og albuers geometri.

”Nå,” sagde jeg. ”Hvad har du sagt, at han skal sige til dem?”

”Åh, at han er meget, meget ked af at have skudt rektors hund, og at han er villig til at gøre hvad som helst for at gøre det godt igen.”

James nikkede og bøjede sig for at samle sine sokker op.

”Jeg tror ikke, det bliver helt så let,” sagde jeg.

James rejste sig. ”Jeg efterlod mine sko ude i gangen,” sagde han.

”Jeg tror virkelig ikke, du får brug for sko,” sagde Crabtree. ”Fyren arresterer dig jo ikke.”

Et gulvbræt knirkede, og der lød en klirren af metal nede ad gangen. Vi så alle sammen på hinanden.

”Mr. Tripp?” råbte betjent Pupcik. ”Er alt i orden derinde?”

”Ja,” sagde jeg, ”vi kommer nu.” Jeg lagde hånden på James’ skulder og førte ham over mod døren. ”Kom så, Jimmy.”

Da James begyndte at gå ud af soveværelset, vendte han sig mod Crabtree og nikkede mod manuskriptet på bordet.

”Nå,” sagde han. ”Hvordan er den så?”

Crabtree løftede hagen, lagde hovedet bagover, så hans hårspidser berørte skuldrene, og så på James gennem halvt lukkede øjenlåg. Det faldt mig ind, at en redaktør var en slags kunstnernes Oppenheimer, omhyggelig med kun at iagttage det frygtelige lysglimt fra en forfatters ego gennem beskyttelsesglas.

”Den er ikke dårlig,” sagde han ikke helt tonløst. ”Slet ikke dårlig.”

James smilede bredt, og han bøjede hovedet en enkelt gang i barnlig henrykkelse. Så greb han sine sko og sprang ned ad gangen mod fordøren og verandaen, hvor jeg havde ladt betjent Pupcik stå og vente på ham.

Crabtree satte sig op og åbnede igen øjnene helt.

”Jeg vil gerne udgive dette her,” sagde han, tog manuskriptet op og dunkede hårdt på det med håndroden. ”Jeg håber, de giver mig lov. Det er jeg nødt til at tro på, at de gør. Det er genialt.”

”Fantastisk,” sagde jeg og mærkede et lille, smerteligt stik. ”Med lidt mere hjælp fra dig og betjent Pupcik derude bliver han den næste Jean Genet. Det er et stykke tid siden, nogen har skrevet en god bog i fængslet.”

Han rynkede næsen. ”Jeg tror ikke, det at slå nogens hund ihjel er så stort et problem, Tripp. Er det ikke i bund og grund bare en form for hærværk?”

”Har han ikke fortalt dig om jakken, Crabtree?”

Crabtree rystede på hovedet, og hans ansigtsudtryk blev lidt svævende; nu havde jeg gjort ham bekymret. Og det var også en lidt foruroligende tanke.

”Se sådan på det,” sagde jeg til ham. ”Du får ingen problemer med at få ham promoveret ud over den litterære verden.”

H

James og politibetjenten stod på verandaen side om side og kiggede ind gennem fordøren som et par avisdrenge, der var kommet for at opkræve betaling. Jeg var lettet over at se, at håndjernene stadig hang og dinglede fra betjent Pupciks bælte.

”Jeg er virkelig ked af det,” sagde politibetjenten, ”men jeg er nødt til at køre James her over til universitetet. Dr. Gaskell vil gerne tale med ham.”

Jeg nikkede og trak på skuldrene ad James og overgav ham endnu en gang i andres varetægt og til andres dom. For en gangs skyld var der ikke noget ledsagende udtryk af bebrejdelse i hans ansigt. Han smilede bare og fulgte med lette skridt efter sin fangevogter ned ad verandatrappen.

”Lige et øjeblik, James,” sagde jeg og greb ud efter bilnøglerne, der lå på fyrretræsbordet ved døren. De to mænd standsede og vendte sig om igen. Jeg dinglede med nøglerne foran mig og gav et kast med hovedet over mod siden af huset. ”Der er noget, du hellere må tage med dig, tror du ikke?”

”Nå jo,” sagde James og rødmede lidt – men kun lidt. Han følte sig helt mør og velkneppet og mærkelig, kunne man se, pandekagetynd og skrøbelig som et blomsterblad, der var ved at folde sig ud. Det var svært for ham at blive forlegen over noget som helst. Han havde sikkert glemt alt om jakken, og han var fuldstændigt ligeglad med, hvilken grum skæbne der ventede ham den formiddag på afdelingslederens kontor. Lige nu lod han sig bare drive med strømmen og ventede på at se, hvad der ville ske i næste øjeblik. ”Jeg tror, jeg så den ligge omme på bagsædet.”

”Hvilken en?” sagde betjent Pupcik.

”Walters jakke,” sagde jeg. ”Dr. Gaskells, øh, hans ejendom. Det hele var en stor misforståelse. Det var i virkeligheden min skyld. Jeg sagde, at jeg ville vise ham noget oppe ovenpå, og han forstod ikke, at det ikke var mit, og …” Jeg holdt inde. Jeg kunne se betjent Pupciks øjne begynde at blive tomme. Ingen forklaring er nogen sinde kortfattet eller sandfærdig nok til at passe en politibetjent. ”Nå, men James ville i hvert fald gerne levere den tilbage.”

”Nå,” sagde betjent Pupcik, ”og det er altså lidt af et problem, ikke?” Han nikkede en enkelt gang og så ud til at være tilfreds med sig selv over at have regnet den ud. ”Den er på værksted.” Han pegede med tommelfingeren over skulderen i retning af indkørslen. ”Du kunne ikke holde ud at se den stå der med den væmmelige bule i motorhjelmen, hva’?”

”Hvad for noget?” sagde jeg. ”Jeg har ikke … For helvede.”

Jeg var fulgt efter dem ned ad trappen til verandaen, og nu stod jeg og kiggede hen over blomsterbedene på indkørslen. Der var intet andet end en begsort olieplet på cementen.

”Sådan noget lort,” sagde jeg.

”Hvad er der i vejen?” sagde betjent Pupcik.

”Grady?” sagde James.

”Alting skal nok gå, James,” sagde jeg og søgte at vinde tid, mens jeg tænkte over, hvor jeg kunne have efterladt bilen henne i går aftes. Jeg var gået hele vejen hjem fra universitetet efter foredraget, ja, og – nej, det var i forgårs aftes. ”Bare forsøg at forklare dr. Gaskell det hele, så godt du kan. Jeg kommer med jakken, så snart jeg får den igen.”

”Hvor er den så?” sagde betjent Pupcik.

”Hvilken en? Nå, den er på værksted, Mm-hm. Det er rigtigt. Øv, jeg ville sgu ønske, jeg havde tænkt på at få jakken med hjem, inden jeg afleverede den.”

”Altså, øh, vil du have mig til at køre dig derover?”

”Ja, helt sikkert, øh, altså, nej,” sagde jeg begavet. ”Det er helt i orden. Jeg tror ikke, jeg er helt klar til at forlade huset endnu.” Jeg hev i Mrs. Knopflmachers badekåbekrave på en måde, jeg håbede ville blive opfattet som humoristisk. ”Jeg skal lige have tøj på. Jeg får Crabtree – min redaktør Terry Crabtree – til at køre mig derover. Bare tag i forvejen, James. Vi skal nok indhente dig.”

James nikkede og virkede nu en anelse mindre sikker på, at alting nok skulle gå. Betjent Pupcik lagde en bevogtende hånd på hans albue og førte ham over til patruljevognen. Jeg fulgte efter dem ned til enden af indkørslen med hænderne stukket ned i pelargonielommerne på min store chenillekåbe på den mest ubekymrede måde.

Da de to unge mænd kravlede ind fra hver sin side af bilen, så de sig tilbage med næsten identiske udtryk af mistillid i ansigterne.

Lige før betjent Pupcik satte bilen i gang, rullede han ruden ned. Han havde et par pilotsolbriller i hånden, men virkede ikke helt klar til at tage dem på endnu.

”Lad mig lige forstå det her rigtigt,” sagde han. ”Du siger, at du har noget, der tilhører dr. Gaskell, eller at du ved, hvor det er, er det rigtigt?"

”Det er rigtigt. I god behold.”

”Og så snart, du får fat i det fra din bil, som du har kørt på værksted, vil du komme over med det lige med det samme.”

”Det kan du regne med.”

Han nikkede langsomt, inden han en sidste gang flygtigt granskede Mrs. Knopflmachers badekåbe og tog solbrillerne på. Så rullede han vinduet op og kørte af sted med James. Jeg vinkede svagt, og jeg stod stadig der og vinkede ad den tomme gade som en gal dronning i et optog, da Crabtree dukkede op bag min skulder et minut senere.

”Hvor kører de ham hen?” sagde han. Han havde taget en af mine gamle T-shirts på over boxershortsene, og han havde et par Birkenstock-sandaler på, som jeg engang for mange år siden havde rapset fra hans skab. T-shirten var, når jeg tænkte efter, også en af hans; det var en reklame-T-shirt med lommer – erhvervet fra en elsker, der var apoteker – som med lavendelfarvet skrift hævdede, at Ativan jager skyerne på flugt. Jeg spekulerede på, om han nu planlagde at indkræve alt det, jeg nogen sinde havde taget fra ham. ”Hvad handler det med jakken om? Hvad har han gjort?”

”Jeg tror allerede, jeg har fortalt dig det her én gang,” sagde jeg. ”En sort taftjakke. Med pelskrave? Marilyn Monroe havde den på, da hun giftede sig med Joe DiMaggio.”

”Nå ja,” sagde Crabtree og lavede kuskeslag. Det var en blæsende morgen med en kølig antydning af regn i luften. ”Jeg har altid gerne villet kigge lidt på den.”

”Jeg tog James med ovenpå for at vise ham den. James fik sikkert ondt af den, gætter jeg på.”

”Og?”

”Og mens jeg var ude i gangen og sloges med Doctor Dee – så nappede han den.”

”Hvor det ligner ham,” sagde Crabtree. Wolframstrejfet af ironi i hans stemme var vendt tilbage. ”Og hvad så? Jeg kan ikke se, hvorfor det er et problem.”

”Kan du ikke?”

”Han kan bare levere den tilbage.”

”Mm-hm. Det er rigtig godt tænkt, Crabs.”

Han kneb øjnene sammen og kiggede på mig, mens han forsøgte at finde ud af, hvorfor jeg lød, som om jeg tog pis på ham.

”Jamen, hvor er den så henne?” sagde han.

”På bagsædet af bilen.”

Crabtree så sig over skulderen mod indkørslen.

”Aha,” sagde han et øjeblik efter. ”Og hvor satte vi så bilen i nat? Jeg kan ikke helt huske det.”

”Jeg er rimelig sikker på, at vi satte den lige omkring der, hvor du kigger hen.”

”Hva’? For hede, hule helvede, Tripp, er bilen blevet stjålet?”

”Ikke helt,” sagde jeg. ”Jeg tror, den på en måde er blevet generhvervet.”

”Generhvervet? Hvordan det? Jeg synes, du sagde, at den skide maskine var noget betaling fra Happy Blackmore. Jeg troede, at han skyldte dig penge.”

”Det var den også,” sagde jeg. ”Det gjorde han også. Men jeg begynder bare at tro, at det egentlig ikke tilkom Happy at give den fra sig, hvis du forstår, hvad jeg mener. Han kom faktisk aldrig med ejerattesten på den. Jeg har ikke kunnet registrere den endnu.” Jeg mærkede, hvordan jeg rødmede. ”Happy blev ved at sige, at han havde skødet liggende i sit arkiv.”

”I sit arkiv,” sagde Crabtree og så skælmsk ud. ”Happy Blackmore.”

”Jeg ved det godt,” sagde jeg. ”Det lyder temmelig latterligt nu.”

Flere år tidligere havde Crabtree givet Hap flere tusind dollars i forskud for at være ghostwriter på en selvbiografi for en catcher, en fremadstormende stjerne, der spillede for Pittsburgh og slog home runs af den slags, som bliver hængende i erindringen i årevis. Gamle Happy havde brugt månedsvis på det, han uden at blinke havde kaldt sine indledende undersøgelser, inden han kom med et udkast, der var så dårligt og så fyldt med unøjagtigheder, at Crabtree og hans chefer med det samme var gået i gang med at annullere kontrakten. Ikke længe efter var det hårdtslående emne selv død i et biluheld ude på Mt. Nebo Road uden at efterlade sig andet i Happys berygtede ”arkiv” end et genfærds fragmenter og skriblerier.

”Måske står den et sted i nærheden?” sagde jeg uden håb.

”Helt sikkert. Måske parkerede du den i en andens indkørsel ved en fejltagelse.”

”Det kunne jeg godt tiltro mig selv,” sagde jeg. ”Ha ha.”

”Ha,” sagde Crabtree. ”Det kunne jeg også.”

Vi gik ind i huset og tog sko og bukser på og vandrede så en tur rundt i kvarteret for at lede efter Galaxien. Morgenen føltes kold og ildevarslende, og jeg blev tung om hjertet over at opdage, at de sædvanlige, tunge skyer vendte tilbage efter gårsdagens solskin, lave og truende og så skinnende, at de gjorde ondt i øjnene. Mens vi gik, fortalte jeg Crabtree om mit replikskifte med Vernon Hardapple inde på Hi-Hatten.

”Hvordan har han fundet frem til dig?”

”Det ved jeg ikke. Måske har Happy … åh.”

Vi var næsten nået tilbage til huset nu, og da vi nåede enden af indkørslen, fik jeg øje på et krøllet stykke hvidt papir, der lå i græsset. Jeg knælede ned for at samle det op, rystede duggen af det og rakte det til Crabtree.

”Jeg tror måske, jeg mistede en bunke af dem her den aften,” sagde jeg. ”Jeg tabte min pung.”

”’Grady Tripp, Romanforfatter’?” sagde Crabtree og læste det snavsede visitkort, hvorpå denne tvivlsomme tekst stod indgraveret oven over min adresse og mit telefonnummer.

”Sara gav mig dem til min fødselsdag,” sagde jeg og forsøgte at undgå at rødme. ”Jeg tror, hun forsøgte at muntre mig op.”

”Kært,” sagde Crabtree. Han lod kortet glide ned i lommen på sin T-shirt. ”Udmærket. Så Vernon kom altså tydeligvis tilbage efter sin bil.”

”Tydeligvis.”

”Godt så.”

”Godt så hvad?”

”Så vi er bare nødt til at finde ham og bilen og få jakken tilbage fra ham.” Han nikkede opmuntrende til sig selv. ”Jeg kan tale med fyren. Jeg kan tale med hvem som helst.”

”Det ved jeg, du kan, Terry, men …”

”Vi er nødt til det, Tripp.” Hans udtryk var sært alvorligt. ”Jeg … jeg har ikke … jeg vil ikke have at … at der sker James noget slemt.” Han sendte mig et lidt fåret blik og dunkede mig så på armen. ”Hvad glor du på? Rend mig.”

”Ikke noget,” sagde jeg.

”Jeg kan godt lide ham.”

”Jah, jeg kan vist også meget godt lide ham,” sagde jeg. Vi begyndte at gå op ad stien til huset. ”Jeg spørger Hannah, om vi må låne hendes bil.”

”Det forekommer mig, at den tøs ville lade dig låne sin bugspytkirtel,” bemærkede Crabtree. Så kiggede han på mig; det var det første grundigt undersøgende blik, han havde kastet på mig hele morgenen. Han var ikke særligt imponeret over, hvad han så, tænkte jeg. Vinden var taget til, og jeg skælvede, og pludselig faldt det mig ind, at når Terry Crabtree så på mig med sådan en mine af kølig og ubekymret værdiansættelse, så han ikke rigtigt længere mig, sin ældste ven, med hvem alle livets mærkelige løfter om og muligheder for hæder og ære helt fra gamle dage var intimt og uløseligt forbundet. Han så kun den potforstyrrede forfatter til et oppustet, uformeligt, delvist imaginært to tusind sider stort havuhyre af en roman, en lygtemand som det havde kostet ham mange ti tusind dollars og, tilsyneladende, hans karriere at forfølge i sin blinde tillid og godtroenhed.

”Hov, forresten,” huskede han at spørge, ”hvad sker der i øvrigt med jer to?”

”Ikke noget,” sagde jeg. ”Jeg har gjort, hvad jeg kunne, for at lade hende være i fred.”

”Forbløffende.”

Fordøren stod åben, og dybt inde fra huset hørte jeg den melankolske hvæsen fra en akkordeon. Hannah var vågen og lavede morgenmad; der lød en skramlen af gryder ude fra køkkenet. Jeg var pludselig bange for at skulle stå over for hende, og det undrede jeg mig over; og så gik det i næste øjeblik op for mig, at det ikke var Hannah, jeg frygtede, men hendes mening om Wonder Boys. Jeg fornemmede noget svagt katastrofalt i dette: Min bog var endelig på vej ud i verden, ikke, som jeg altid havde forestillet mig det, som et stort, sort, strømlinet lokomotiv med flammende beslag og trefarvet flagpynt blafrende efter sig, mens stålhjulene slog gnister, men snarere ved en tilfældighed og på det forkerte tidspunkt, en fem hundrede kilo tung lastbil uden bremser, der brat var blevet rykket løs fra sine klamper i garagen og trillede baglæns ned ad en lang, stejl bakke.

”Crabtree,” sagde jeg og standsede ham på dørtærsklen. ”Vi ved ikke engang, hvad Vernon hedder i virkeligheden. ’Vernon Hardapple’ … det var bare noget, vi fandt på.”

”Det er også rigtigt.” Crabtree så forvirret ud. Jeg kunne se, at han forsøgte at få hold på de ting, vi egentlig vidste om den haneagtige mand med det høje hår og det frygtelige, lilla ar i ansigtet. ”Ved du hvad,” sagde han et øjeblik efter, ”når man tænker over det, så var hele fyren på en måde noget, vi digtede.”

”Så er det jo intet under, at han tog røven på os,” sagde jeg.

H

Hannah Green og den uundgåelige Jeff stod og slog æg ud i en porcelænsskål og pillede baconstrimler ud af emballagen. Sorgfuld argentinsk musik kom strømmende op ad trappen fra kælderen, og da vi kom ud i køkkenet, fandt vi Jeff i gang med at belære en skeptisk Hannah om tangoens oprindelse i den latente homoseksualitets dødsgreb og knivleg, et argument, som jeg genkendte som tyvstjålet fra gamle George Borges. Måske, tænkte jeg, var der alligevel noget, der talte for denne Jeff; der var trods alt en vis tematisk velvalgthed i at forsøge at få fat i en pige ved at plagiere Borges.

”Bare se, hvordan de danser … det handler kun om sodomi,” sagde han charmerende.

”Hold dog op,” sagde Hannah og fiskede et stort stykke æggeskal op af skålen.

”Jeg mener det.”

”Jeff,” sagde Crabtree og rystede trist på hovedet. ”Jeff, vi er nødt til at få os en lille snak.”

”Åh, hej!” sagde Hannah og så op. Hun vinkede kejtet og sært formelt til mig. Hun havde en lang, lilla natskjorte på over sine revnede røde støvler. Hendes pegefinger var klædt i en smart æggeskalshat. Hendes øjne strålede, hendes kinder var lyserøde, og da hun talte, lød hun veludhvilet og stærk og en anelse for ivrig, som en, der lige har overvundet en feber. ”Vil I to også have æg?”

Jeg rystede på hovedet og pegede så på kælderdøren.

”Må jeg lige tale med dig, Hannah?” sagde jeg.

”Var det dig, der snorkede, mand?” hørte jeg Jeff sige til Crabtree, idet vi begyndte at gå ned ad kældertrappen. ”Du lyder som en skide cementblander.”

”Hvad sker der?” sagde Hannah og så bekymret ud.

Jeg fortalte hende, at James var blevet hentet af politiet, og at det at redde ham ville være meget enkelt, men at vi for at redde ham var nødt til at låne hendes bil. Mit eget køretøjs pludselige forsvinden forklarede jeg med en vag, men tilpas ildevarslende hentydning til Happy Blackmore. Nej, sagde jeg og rystede på hovedet på samme vage og ildevarslende, men i allerhøjeste grad selvbeherskede måde, det ville være bedre, hvis hun ikke selv kom med. Hun og Jeff skulle bare tage over til WordFest-arrangementet, og om en time – højst – ville James, Crabtree og jeg gøre dem selskab. Det var alt, hvad jeg fortalte hende – det var alt, hvad jeg troede, jeg behøvede at fortælle hende – men til min overraskelse gik hun ikke med det samme med til at låne os sin bil. Hun slog armene om sig selv, trådte bagud mod sin seng og satte sig tungt ned. Manuskriptet til Wonder Boys lå i en stak på hendes natbord, pletfrit, med glatte kanter og helt uden æselører. Hannah betragtede det i flere sekunder og vendte så ansigtet mod mig. Hun bed sig i underlæben.

”Grady,” sagde hun. Hun tog en dyb indånding og pustede så langsomt ud. ”Du skulle vel ikke på nogen måde være skæv lige nu?”

Det var jeg ikke, og jeg svor over for hende, at jeg ikke var. Påstanden lød fuldstændig usand i mine ører. Jeg kunne se, at hun ikke troede på mig, og som den slags nu engang er, lød det mere og mere usandt, jo mere jeg lovede, at jeg ikke var.

”Okay, okay, tag det roligt,” sagde hun. ”Det er jo heller ikke noget, der rager mig. Jeg ville aldrig … jeg mener, normalt …”

Jeg blev forbavset over, hvor ude af den hun virkede. ”Hvad, Hannah? Hvad er der?”

”Somme tider tror jeg, du ryger for meget af det stads.”

”Det gør jeg måske nok,” sagde jeg. ”Ja, det gør jeg. Hvorfor? Jeg mener, hvad får dig til at sige det?”

”Det er ikke … jeg ville ikke …” Hun rakte ud efter Wonder Boys. Vægten af manuskriptet bøjede hendes hånd ved håndleddet, og da hun lod det falde ned i skødet, gav det genlyd mod knoglerne i hendes knæ som en vandmelon. Hun så ned på dets første side, på den indledende serie af sætninger, som jeg havde skrevet og genskrevet to hundrede gange. Hun rystede på hovedet og begyndte at sige noget, lukkede så munden igen.

”Sig det nu bare, Hannah. Kom så.”

”Den begynder rigtig godt, Grady. Virkelig godt. De første to hundrede sider elskede jeg. Du hørte jo, hvad jeg sagde i går aftes.”

”Ja, det gjorde jeg,” sagde jeg, mens mit hjerte blev klemt sammen til en stram knytnæve af rædsel.

”Men så … jeg ved det ikke.”

”Ved ikke hvad?”

”Jamen, så begynder den … altså, dele af den er stadig pragtfulde, utrolige, men efter et stykke tid begynder den bare … jeg ved det ikke … så bliver den helt spredt ud.”

”Spredt ud?”

”Okay, så ikke spredt ud, men proppet med for meget. Som for eksempel det der med den indianske ruin? Okay, først har vi indianerne, ikke, de bygger den, de uddør, den falder fra hinanden, der går hundredvis af år, den bliver begravet, i halvtredserne kommer der en eller anden videnskabsmand og graver den ud, han begår selvmord … alt det fortsætter og fortsætter i noget i retning af fyrre sider, og jeg ved ikke …” Hun holdt inde og blinkede med øjnene og forundredes et øjeblik over det nye i at uddele kritik til sin lærer. ”Det virker ikke rigtigt, som om det har noget med dine personer at gøre. Altså, det er jo smukt skrevet, fantastisk smukt, men … Og alt det om byens kirkegård? Alle gravstenene og deres inskriptioner og knoglerne og ligene under dem? Og det afsnit om de forskellige skydevåben i skabet i det gamle hus? Og hestenes stamtavler? Og …” Hun tog sig i at være gået over til en simpel litani og afbrød sig selv.

”Grady,” sagde hun og lød mere end en anelse rædselsslagen. ”Du har hele kapitler, som fortsætter tredive-fyrre sider uden nogen personer overhovedet!”

”Jeg ved det godt.” Jeg vidste det godt, men det var aldrig helt faldet mig ind selv at sige det på den måde. Der var, blev jeg pludselig klar over, masser af ting ved Wonder Boys, som aldrig var faldet mig ind. På et vist, altafgørende niveau havde jeg … hvor sært! … ingen idé om, hvad bogen egentlig handlede om, og ikke den fjerneste anelse om, hvordan en læser ville opfatte den. Jeg sænkede hovedet. ”For helvede.”

”Undskyld, Grady, jeg er ked af det, men jeg kunne ikke lade være med at spekulere på …”

”Hvad?”

”Jeg spekulerede på, hvordan det ville være … hvordan denne her bog ville være … hvis du ikke … hvis du ikke altid var så skæv, når du skrev.”

Jeg lod, som om jeg blev forarget. ”Den ville ikke engang være halvt så god,” sagde jeg og lød mere uærlig over for mig selv end nogen sinde. ”Det er jeg sikker på.”

Hannah nikkede, men hun mødte ikke mit blik, og det øverste af hendes ører blev røde. Hun var forlegen på mine vegne.

”Bare vent, til du har læst den færdig,” sagde jeg. ”Så skal du se.”

Igen svarede hun ikke, men nu formåede hun at få sig selv til at kigge på mig, og hendes ansigt havde samme udtryk som hos en kvinde, som fordi hun i sidste øjeblik har opdaget, at alle hendes forlovedes påstande og løfter var falske, alle hans akkreditiver forfalskede, har pakket sine rejsekufferter ud og refunderet sin billet og nu hastigt er nødt til at fortælle ham, at hun ikke vil sejle af sted med ham alligevel. Der var medlidenhed og fortrydelse og en Datter-af-Utah-hårdhed, som sagde: Nok er nok. Hvor langt hun end var nået med læsningen i aftes og her til morgen, var tanken om at fortsætte helt til slutningen tydeligvis for byrdefuld til, at hun overhovedet ville overveje det.

”Uanset hvad,” sagde jeg og så væk. Jeg rømmede mig. Det var min tur til at blive forlegen. ”Er det i orden med bilen?”

”Selvfølgelig,” sagde hun med grusom barmhjertighed og vinkede med hånden. ”Nøglerne ligger på kommoden.”

”Tak.”

”Helt i orden. Pas nu godt på James, ikke?”

”Det skal vi nok.” Jeg vendte mig. ”Klart.”

”Grady,” sagde hun.

Jeg så mig tilbage, og hun holdt manuskriptet frem mod mig, som om hun afleverede en ring tilbage. Jeg tog det, greb nøglerne og begyndte at gå op ad trappen igen.

H

Så Crabtree og jeg foretog en sidste pilgrimsfærd til Hi-Hatten, provinshovedstaden i vores venskabs imperium gennem dets lange nedgangsperiode. Det var det eneste sted, vi kunne komme på at tage hen og lede efter Skyggen, den uforsonlige, højhårede drillenisse, som vi havde opfundet og sluppet fri fredag aften. Crabtree havde insisteret på at sidde bag rattet, og han kørte for hurtigt. Han håndterede Hannahs raslende, gamle Renault som en franskmand og skiftede gear op og ned, som om han var forbundet til motoren i et intimt, rytter-og-hest-forhold. I hans hænder og øjne og i hans tynde skuldres vinkel var der en kølig, forventningsfuld ophidselse, som jeg ikke havde set i mange år. I det mindste for øjeblikket havde han formået at stage sin egen tømmerflåde ud af fiaskoens og andre lignende dårlige vaners tåge, i hvis midte vi efterhånden havde flydt rundt meget længe. Mens han kørte og trommede på instrumentbrættet og sugede på en Kool, kunne jeg se, at han gennemgik alle tilfældighederne, sandsynlighederne og de mulige udfald af denne ekspedition og overvejede alternative strategier og taktikker. Almindeligvis ville det have gjort mig glad at se ham så levende og fuld af alle de muligheder for en god historie, der gemte sig i vores problemer. Det var lige som i gamle dage; han skrev sit navn i vand. Men hver gang han standsede for rødt lys, kiggede han over på mig, og hans udtryk blev tomt, vantro, svagt medlidende, som om jeg blot var en afrakket blaffer, han havde samlet op på vejen mellem Tosseby og Bonderøvstrup: en taber på vej ingen steder hen, som lugtede lidt af våd uld. Jeg havde på fornemmelsen, at hvis vores nuværende foretagende mislykkedes, ville jeg ikke spille nogen central rolle i hans næste forsøg på at redde James Leer.

Jeg sad på passagersædet og så Pittsburghs upåvirkelige murstenshuse passere forbi, følte mig lammet og ubrugelig i kølvandet på Hannahs kritik, samtidig med at jeg ikke desto mindre håbede at få fingrene i den pose pot, jeg havde efterladt i handskerummet på Galaxien. Vi var halvvejs ude mod Hill District, da jeg blev klar over, at jeg stadig sad og holdt manuskriptet til Wonder Boys mellem hænderne og krøllede titelbladet med mine fingre. Intet under, at jeg virkede så ynkelig på Crabtree, en udbrændt, gammel tryllekunstner, der havde sine mølædte tørklæder, fedtede tarotkort og forundrede udtalelser fra hedengangne zarer og grevinder med sig i en papirkuffert på skødet. Jeg havde ikke haft nogen intention om at tage manuskriptet med, og jeg havde en fornemmelse af, at det sikkert var en fejl at have gjort det, men jeg havde heller ikke haft nogen intention om ikke at tage det med, og selvom jeg følte mig forlegen, var der som altid noget beroligende ved dets vandmelonvægt mod mine lår. Ingen af os sagde et ord.

Butiksfacaderne langs Centre Avenue var stængte og tilskoddede, der var kæder for dørhåndtagene, og de revnede fortove var øde bortset fra et selskab af piger i stivet lyserødt og gult og damer i brede hatte, som kom ned ad trappen fra African Methodist Episcopal-kirken på hjørnet af Hi-Hattens gade. Crabtree førte os ind til Hattens parkeringsplads, hvor den flimrende Skygge fredag nat havde danset sin corrida med Galaxien. Den var tømt for alt andet end en hård brise og en stor, hvirvlende tryllecirkel af papkrus, lodsedler uden gevinst, kontaktannoncer, et hårnet og flagrende stykker vokspapir plettet af barbecuesovs. De sorte metaldøre ind til klubben var tæt lukkede, der var et par rustne skodder for køkkenvinduet, og stedet havde det sædvanlige, forladte udseende, som en natklub har om dagen, uden strøm, uden magi, lukket som en isvogn på et øde stykke strandpromenade om vinteren.

”Nå,” sagde jeg.

”Nå, ingenting,” sagde Crabtree og bakkede ud, drejede rattet helt rundt og satte bilen i første gear. ”Vi kører til … Hov.”

Jeg kiggede. I den anden ende af gyden, hvor den mundede ud i den næste gade, stod en rød sportsvogn parkeret i en vanvittig vinkel og blokerede vores vej, som om føreren havde haft for travlt til at køre den længere og havde efterladt den præcis sådan. Det var en af den slags nye, kantede, japanske modeller, som har så foruroligende en lighed med en rottes nøgne kranium.

”Tror du, det er Carl Franklin?” sagde Crabtree.

”Hvad med, at jeg går hen og ser efter?” sagde jeg.

”Det var da en idé.”

Jeg nikkede. Jeg lagde manuskriptet på sædet og steg ud af bilen. Crabtree kiggede på det, og et øjeblik troede jeg, at han ville tage det op. Han lod det ligge. Han stak hånden i lommen efter sine cigaretter.

”Kom nu,” sagde han og skubbede lighteren i instrumentbrættet ind. ”Vi har ikke så meget tid.”

Jeg gik over til de to sorte døre og hamrede hårdt på dem. Jeg iagttog en læbestiftindsmurt papirserviet jage rundt efter sig selv i en aflang plet mudder ved siden af døren. For mange år siden havde der været plantet en stedsegrøn hæk her, et levn fra lidt fornemmere tider på Hi-Hatten, og som bar små, hvide blomster om sommeren, der duftede lige så stærkt som gardeniaer, men den havde vist sig at være for tiltrækkende et mål for den lokale målskyderklub, og nu var der bare en plet mudder. Jeg skød læbestiftsfarven på servietten til at være Rose Sauvage. Der gik et minut. Jeg kiggede tilbage mod bilen og bad en bøn, mens jeg drejede hovedet. Han er ved at læse det. Det var han ikke. Han sad og blæste røg ud med hænderne på rattet og rynket pande, mens han studerede mig for at se, om der var overhængende fare for, at modet svigtede mig. Jeg hamrede på døren, hårdere denne gang, og ventede, og så kiggede jeg tilbage på Crabtree og trak på skuldrene. Han drejede hånden rundt i en utålmodig cirkel, og jeg begyndte at gå tilbage mod Le Car. I samme øjeblik hørte jeg knaldet af en tung slå, der blev skudt fra, og en hvinen af hængsler, og bag forruden på Hannahs bil spilede Crabtree øjnene op. Jeg snurrede omkring og opdagede, at jeg stod og stirrede på en nøgen brystkasse, hårløs, fugtig og skinnende af muskler, smuk i farven som en tyk skive rå lever. Dørmanden Clement var ikke kun i bar mave, gylpen i hans bukser var heller ikke knappet og afslørede fem centimeter af hans røde silkeunderbukser. Han var på ingen måde glad for at se mig.

”Hej, Clement,” sagde jeg. ”Jeg ville ikke forstyrre.”

”Mm-hm.” Klubbens indre var mørkt bag ham, men jeg kunne høre den langsomme udånding fra en saxofon, og derefter Marvin Gayes uimodståelige, sanselige ræsonneren. Clement foldede sine bicepser på halvtreds centimeter i omkreds over brystet. Der hang en duft af fisse ved ham, i luften omkring ham, den flød ud fra åbningen i hans bukser, duften af spidskommen og salt flæsk og savsmuld direkte fra saven. ”Men det gør du.”

”Det ved jeg, og jeg mener det, jeg er virkelig ked af det. Du kender mig godt, ikke?” Jeg lagde en hånd på mit vildt bankende hjerte. ”Mit navn er Tripp. Jeg kom her meget en overgang.”

”Jeg kender dit ansigt.”

”Fantastisk, okay, nå, men så hør engang, jeg, øh, min ven og jeg er ude at lede efter nogen. En lille fyr. Højt hår. Sort. Han har et stort, grimt ar hen over ansigtet. Ser nærmest ud, som om han har en ekstra mund lige her.”

Jeg berørte min kind med fingrene. Clements øjenkroge blev smallere et øjeblik, så slappede han af.

”Okay?” sagde han. Han løftede fingrene på venstre hånd op til næsen og snusede dovent til dem. Snart blev det tydeligt, at det var alt, hvad han lige i øjeblikket havde tænkt sig at sige.

”Kender du ham?”

”D’sværre ikke.”

”Virkelig? Jeg er sikker på, han kommer her tit? Han er en lille fyr. Ligner en jockey.” Han hedder Vernon, nåede jeg næsten at tilføje.

Clement trådte et skridt bagud, og med et udtryk i ansigtet af den dybeste, forstilte beklagelse begyndte han at lukke døren.

”Vi har lukket, G.,” sagde han.

”Vent!” Jeg rakte ud og greb fat i døren med begge hænder. Jeg gjorde det uden at tænke, og mine intentioner var i det store og hele symbolske, men jeg opdagede snart, at jeg trak i den med al den styrke, jeg havde i armene. ”Hey, kammerat …!”

Clement smilede, hans guldtand glimtede, og han slap døren. Jeg fløj bagud og holdt fast som en windsurfer i mit metalliske, sorte sejl, indtil jeg mistede fodfæstet og satte mig hårdt ned i mudderpletten ved siden af døren. Lyden af mit nedslag var imponerende, men ikke særlig værdig. Clement tog et skridt over mod mig og stod og så ned med hænderne på hofterne. Han trak vejret omhyggeligt, som en løber, der får sig selv ned i tempo. Jeg regnede med, at jeg havde omkring to sekunder til at fortælle ham noget interessant. Jeg tilbød ham alle pengene i min pung, og også hvad der var i Crabtrees. Han afslog. Guldtanden blinkede til mig. Clement var den type mand, der kun smilede, når han var vred. Jeg gav ham et andet tilbud, og denne gang holdt han hånden frem imod mig og hjalp mig på benene. Jeg så ned på den plet mudder, hvori jeg havde sat mit unikke, personlige aftryk. Så humpede jeg over til bilen, mens jeg trak bagdelen i mine bukser fri af huden.

Crabtree havde rullet vinduet ned. Hans øjenbryn var løftede og grinede sit skæve Crabtree-grin, men udtrykket i hans øjne fortalte, at han ikke ligefrem morede sig.

”Nå,” sagde jeg og lænede mig op ad døren.

”Nå?”

Jeg sank og kiggede væk. Jeg tørrede mine mudrede fingre af mod det ene lår. Jeg fortalte ham, hvad jeg havde lovet Clement til gengæld for navnet på Skyggen.

”Det er løgn,” sagde han, men uden at tøve stak han hånden i brystlommen på sin hørjakke og masede et slankt pilleglas ned i hånden på mig. ”Han kender ham altså godt? Hvem er han?”

”Det er det, jeg skal til at finde ud af.”

”Peterson Walker,” sagde Clement og lod skødesløst glasset glide ned i baglommen på sine jeans. ”Folk kalder ham Pea. Han har været bokser.”

Det gav mening; Happy Blackmore hentede en god del af sine anløbne bekendtskaber blandt øvre Ohios slagsbrødre og ringrotter.

”Fluevægt,” gættede jeg.

Han trak på skuldrene. ”Snarere loppevægt,” sagde han. ”Han arbejder i en sportsforretning. Jeg har glemt navnet. Inde i centrum, Second, Third Avenue. Noget med K.”

”Er den åben om søndagen?”

”Hallo, mand, ligner jeg en skide telefonbog?”

”Undskyld,” sagde jeg. Jeg vendte mig om for at gå. ”Mange tak.”

”Du får ikke din bil igen,” sagde Clement og lød pludselig venlig. Jeg standsede og vendte mig om mod ham. ”Men du kunne godt gå hen og blive skudt.” Udsigten til dette virkede på en abstrakt måde, som om den interesserede ham. ”Pea har ledt efter den bil i månedsvis, mand. Han siger, at den tilhørte hans bror og sådan noget.”

”Hvad skete der med hans bror?”

”Han gik hen og blev skudt.” Han lagde sit store hoved til den ene side og kradsede sig dovent på halsen. ”Et par fyre fra Morgantown. Jeg har hørt, at de i virkeligheden forsøgte at skyde Pea Walker.”

”Nå ja,” sagde jeg. ”Det har jeg også hørt.” Jeg kunne se, at det ikke helt var noget, Clement troede på. ”Ham her Pea går altså med pistol?”

”Det er rigtigt. Stor, tysk nimilimeter.”

”Det er jo den slags, du burde vide,” sagde jeg og tænkte på hans ry som en mester i konfiskationer. ”Er sådan noget almindeligt heromkring?”

”En fluevægt med en gøb, den slags findes ikke,” bemærkede Clement vist, mens han lukkede de sorte metaldøre.

”Forbløffende,” sagde Crabtree, da jeg satte mig ind i bilen igen og fortalte ham, hvad jeg havde fundet ud af. Nu smilede han stort. ”Vi havde ramt næsten rigtigt med vores historie.”

”Joh, bortset fra sportsgrenen.”

”Godt at vide, at vi stadig har evner i den retning.”

”Ja,” sagde jeg. Vi kørte ud på Centre igen og styrede ind mod centrum. I modsætning til Crabtree, der virkede, som om han i løbet af de sidste fireogtyve timer havde fundet en kur mod al sin nedtrykthed, følte jeg mig klam, mudderplettet og træt, og jeg var så desperat efter en joint, at jeg herfra kunne lugte den brændte spearmintduft fra posen i Galaxiens handskerum.

”Hvad?” sagde Crabtree.

”Hvad hvad?”

”Du sukkede.”

”Gjorde jeg?” sagde jeg. ”Det er ikke noget. Jeg sad vel bare og ønskede, at jeg havde haft evner for noget andet.”

”Såsom?”

”Såsom at skrive romaner, for eksempel,” sagde jeg. ”Ha ha.”

Han nikkede og rettede sine læber til i et smil for at anerkende min lille spøgefuldhed. Vi kom til en lyskurv, og han satte i gang igen, og vi sad der i Hannahs lille bil, der lugtede af gammelt tæppe og fugtig jord, og snakkede ikke om Wonder Boys.

”Er den virkelig så dårlig?” sagde jeg.

”Nej nej! Den er virkelig lovende, Tripp,” sagde Crabtree mildt. ”Der er masser at beundre i den.”

”For helvede,” sagde jeg. ”Åh, Gud.”

”Hør en gang, Tripp –”

”Terry, vær sød at spare mig redaktørklicheerne, vil du ikke?” Jeg bøjede hovedet, indtil min pande ramte instrumentbrættet. Et øjeblik hang jeg sådan og kiggede ned, spændt ud som en bro over Wonder Boys ’ bugtede, plumrede flod. ”Fortæl mig nu bare, hvad du synes. Vær helt ærlig.”

”Tripp …” begyndte han, holdt så inde, mens han ledte efter blide formuleringer og diplomatisk konstruerede sætninger.

”Nej,” sagde jeg og satte mig op for hurtigt, så blodet blev drænet fra mit hoved og efterlod sig et net af blinkende fosféner foran mine øjne. Jeg var bange for, at jeg kunne være ved at få endnu et af mine anfald, så jeg begyndte at tale hurtigt for at drukne den hvide støj fra blodet i mine årer. ”Hør, jeg har skiftet mening, glem det. Lad være med at fortælle mig, hvad du synes. Og nok af det her spil. Nok! Jeg indrømmer, at jeg ikke er færdig med lortet, okay? Er det i orden? For helvede, det er jo åbenlyst. Jeg er slet ikke i nærheden af at være færdig. Jeg har arbejdet på den i syv år, og jeg kunne meget vel have yderligere syv års arbejde tilbage. Okay? Men jeg har tænkt mig at gøre den færdig.”

”Jamen, det har du da. Selvfølgelig.”

”Og måske har den nogle problemer. Den kommer på afveje. Fint nok. Men det er en fantastisk bog. Det er det grundlæggende. Det ved jeg. Det ved jeg med sikkerhed.”

Vi var inde i centrum nu; Richardsons Amtsfængsels store, uheldsvangre klods tårnede sig op foran os. Det er en berømt bygning, og det er uden tvivl fortjent, men med sine borgtårne og spir, tårne så spidse som bøddelhætter og de tomme stenøjenhuler i dens dystre facade, syntes jeg altid, den lignede et vanvittigt slot fyldt med giftmordere og dværge, hvori børn blev puttet i ovnen og bagt til småkager og kønne sangfugle stegt levende på lange spid. Denne del af byen var om noget endnu mere øde end Hill District; der var ingen ude at spadsere denne stormfulde søndag formiddag, og gaderne var nærmest tømt for biler. Det ville have været nemt at få øje på en fluegrøn Galaxie.

”Du har stadig ikke været ærlig over for mig,” sagde jeg.

”Det sagde du, at du ikke ville have.”

”Det vil jeg heller ikke.”

”Godt, så.”

”Men sig det alligevel.”

”Den er ét stort rod.” Hans stemme var sagte og ikke umoduleret af medlidenhed. ”Den er ud over det hele. Der er for mange personer. Stilen ændrer sig for hver halvtreds sider eller sådan noget. Du har gang i alt det her pseudo-García-Márquez-halløj med den fosforescerende baby, orakelgrisen og så videre, og jeg synes ikke, at der er noget af det, der fungerer særlig godt, og så …”

”Hvor meget af den læste du?”

”Nok.”

”Man skal hænge på,” sagde jeg til ham. ”Man er nødt til at læse videre.” Jeg kom med det samme argument, som jeg havde givet mig selv igennem årene – til den barske, utrættelige redaktør, som boede i min maves dybeste regioner. ”Sådan en bog er det. Ligesom Ada eller Ardor, ikke, eller Gravity’s Rainbow. Den lærer en, hvordan man skal læse den, efterhånden som man kommer frem. Eller … Kravniks.”

”Hvad er det, Gombrowicz?” sagde Crabtree. ”Den har jeg aldrig læst.”

”Kravniks Sportsudstyr. Jeg kom lige i tanke om det.” Jeg havde set den hundrede gange før uden nogen sinde rigtig at lægge mærke til den, på Third Avenue i nærheden af Smithfield. ”Drej her. Til venstre. Jeg tror, det er den første gang til højre, der, nede på venstre side af gaden. Helt alvorligt, Crab, hvor meget af den har du læst?”

”Det ved jeg ikke. Jeg sprang lidt.”

”Men cirka. Hvor meget? Halvtreds sider? Hundrede og halvtreds?”

”Nok. Jeg læste nok, Tripp.”

”For helvede, Crabtree, hvor meget af den læste du?”

”Nok til at vide, at jeg ikke havde lyst til at læse mere.”

Det vidste jeg ikke, hvad jeg skulle sige til.

”Hør, jeg er ked af det, Tripp. Jeg er virkelig ked af det. Det skulle jeg ikke have sagt.” Han virkede ikke særlig ked af det. Han drejede stadig selvsikkert på rattet og pustede hvirvlende skyer af mentolrøg ud af vinduet. Han var på sporet af Pea Walker og klar til at forhandle for at frelse James. ”Jeg kan ikke stille noget op med sådan en bog. Altså ikke lige nu, mener jeg. Den har for mange problemer. Jeg hader at måtte sige det på denne her måde, Tripp, men jeg forsøger at være ærlig. Til en forandring. Jeg kan simpelthen ikke ofre tid på Wonder Boys lige i øjeblikket. Jeg hænger i noget i retning af en tre molekyler tynd tråd hos Bartizan. Det ved du. Jeg er nødt til at finde noget frisk til dem. Noget smart og hurtigt. Noget lidt kønt og perverst på en og samme tid.”

”Noget som James,” sagde jeg.

”Han er mit eneste håb,” sagde Crabtree, da vi holdt ind foran Kravniks Sportsudstyr og Beklædning. ”Hvis ikke allerede det er for sent.”

”For sent,” sagde jeg og følte mig hul indeni.

Kravniks lå i stueetagen af et brandsikret tietagers forretningskompleks, der ligesom de fleste andre skyskrabere i denne del af centrum engang måtte have været en fremadstræbende blomst i det nittende århundredes kapitalisme. Vinduerne i butikken var dækket af en tynd hinde af skidt, og dens murstensfacade var tatoveret med plakatklister. Skiltet med dets enorme, røde K var i den ene side dekoreret med en grotesk karikatur af Bill Mazeroski, hvis hud var bleget grøn af tredive års vejrlig. Gennemsigtig, blå solfolie var trukket hen over de grimede ruder, så de var næsten umulige at kigge igennem. Det var en af et stadigt svindende antal af den slags klassiske Pittsburgh-etablissementer – halvvejs begravet i støv og sod og en gådefuld kappe af centraleuropæisk alvor – der handler med afsmeltningskar, pirogjern, kunstige parykker, og som uanset hvilket tidspunkt eller dag i ugen det er, altid ser ud, som om de har været lukket siden Guy Lombardos død. Men på Kravniks indgangsdør sad der et skilt, som med strålende, røde bogstaver hævdede det modsatte.

”Vi er heldige,” sagde jeg, ”der er åbent.”

”Fantastisk,” sagde Crabtree. ”Hør engang, Tripp, giv mig nogle måneder, ikke? Brug nogle måneder mere. Brug et år. Beskær den. Gør den færdig. Jeg kan meget bedre hjælpe dig, når du virkelig er færdig, ikke?”

”Nogle måneder.” Jeg følte ingen lettelse over endelig at have fået den henstand, jeg havde drømt om i så mange uger. Løftet havde en svag, bureaukratisk klang over sig, og uanset hvad – skære den ned? Hvordan skulle jeg finde ud af, hvad jeg skulle skære i, når jeg ikke længere var sikker på, hvad den i det hele taget handlede om? ”Se,” sagde jeg og pegede og forsøgte at lyde munter. ”’Gratis Parkering i Gården.’”

Han listede bilen ind i en smal passage, der løb mellem Kravniks og bygningen ved siden af. Da vi kørte forbi butikken, forsøgte jeg at se ind gennem de beskidte, vandagtige ruder, men kunne kun skimte det allersvageste omrids af hovedløse mannequiner, udstyret til bizarre eller forældede sportsgrene – bjørnehidsning, hammerkast, hermelinjagt. Vi kom ud i et stort, uregelmæssigt læsseområde – pakket med affaldscontainere og kasserede træpaller – som for en dels vedkommende fungerede som midlertidig parkeringsplads for Kravniks. Enkelte andre smalle gyder blandt de omgivende bygninger førte ind til pladsen, og det hele var delt på midten af et bredt, centralt stræde, der løb parallelt med Third Avenue hele vejen fra Woodstreet til Smithfield. En håndfuld af parkeringspladserne var reserveret til Kravniks, og Crabtree holdt lydigt ind på en af dem, parallelt mellem striberne. Tre pladser tættere på butikken stod Galaxien, tom og med vinduerne rullet op, og ved siden af den stod en ti år gammel Coupe de Ville, hvor der stod kravnik på nummerpladen. Derudover var parkeringspladsen tom.

”Vent her,” sagde jeg og åbnede døren. Jeg lagde Wonder Boys på sædet og fiskede i mine lommer efter nøglerne til Galaxien. ”Vær klar til at stikke af.”

”Jeg er klar nu,” sagde Crabtree halvvejs for sjov. ”Alvorligt talt, Tripp, synes du ikke bare, vi burde tale med ham? Jeg havde egentlig ikke tænkt mig sådan at bryde ind nogen steder her til formiddag.”

”Fyren er ikke interesseret i at tale med os,” sagde jeg. ”Han stoler ikke på os. Han kan ikke lide os.”

”Hvor ved du det fra? Hvorfor skulle han ikke kunne det?”

”Fordi han tror, vi er venner med Happy Blackmore.”

”God pointe,” sagde Crabtree. ”Så skynd dig.”

Jeg trådte hurtigt over til Galaxien, skærmede for øjnene med min flade hånd og kiggede ind gennem bagruden. Jakken var gledet ned på gulvet bag førersædet, men jeg kunne se, at den stadig lå nogenlunde pænt foldet sammen og tilsyneladende ikke havde lidt overlast. Jeg låste døren op, greb jakken og stak den under armen. Så kravlede jeg hen over forsædet og rakte ud mod handskerummet. Jeg mærkede et gys af fortvivlelse i maven. Det var utænkeligt, at den lille pose Humboldt County stadig lå der. Når jeg smækkede låget op, vidste jeg, at jeg kun ville finde et meningsløst udvalg af mexicanske vejkort og et væddeløbskort fra Charles Town påført navnene på Happy Blackmores uheldige valg.

Marihuanaen lå der stadig. Handskerummet var vel et lige så anvendeligt gemmested for Pea Walker, som det havde været for mig. Jeg lod mig triumferende glide ud af bilen igen og proppede i min jubel den sammenrullede pose ned i sidelommen på min sportsjakke med lidt for stor nidkærhed. Min hånd gik direkte gennem lommen, dybt ned i selve jakkens for. ”Lort,” sagde jeg og mærkede et lille stød af panik ved lyden af silke, der blev revet i stykker, og det var på det tidspunkt, det slog mig, at Crabtree overhovedet ikke havde tænkt sig at udgive Wonder Boys. Han havde bare tænkt sig at afskrive mig som tab. Luften syntes pludselig at være forsvundet fra mine lunger, og mit hjerte holdt op med at slå, himlen var tom for fugle, og vinden lagde sig, og jeg havde ødelagt lommen i min yndlingsfløjlsjakke. Så åndede jeg ind; en due sejlede forbi over mig, og vinden fik et spøgelsesagtigt telt af aviser til at rasle hen over parkeringspladsen. Jeg så tilbage på Le Car og så Crabtree sidde og iagttage, hvordan jeg udførte mit tyvetogt, mens han hvert femte sekund trådte let på speederen med et svagt bekymret udtryk i ansigtet.

Uden at standse op og tænke satte jeg mig ind i Galaxien igen og indtog min sædvanlige plads bag rattet. Jeg havde nøglerne til bilen; i det øjeblik forekom det mig, at jeg ikke havde ret meget andet. Det, jeg burde gøre, tænkte jeg, var at bakke den ud af parkeringspladsen, køre af sted ned ad den lange gyde mod Smithfield Street, køre over Monongahela og væk fra Pittsburgh lige så hurtigt, som den gamle Michigan-motor kunne trække. Der var ikke nogen steder på jorden, jeg havde lyst til at køre den hen, men det var ikke det samme som at have en god grund til at blive. Jeg satte mig til rette, rettede på bakspejlet og kørte sædet helt tilbage. Jeg kunne lugte en ny, men sært velkendt duft i bilen, noget ingerfæragtigt og skarpt, som på én gang fik mig til at føle mig mindre voldsomt følelsesløs, og som fyldte mit bryst med en svag, velkommen dunken af bedrøvelse. Det var duften af Lucky Tiger; Irving Warshaw og Peterson Walker brugte det samme mærke i cologne. Jeg smilede og satte nøglerne i tændingen, men så tøvede jeg. Inden jeg kørte nogen steder, ville jeg en gang for alle skille mig af med de ting, jeg havde slæbt efter mig hele weekenden som en kæde af skramlende konservesdåser.

”Hvad laver du, mand?” sagde Crabtree, da jeg steg ud af bilen igen. ”Jeg synes, jeg kan høre nogen.”

Uden at svare gik jeg om bag Galaxien og åbnede bagagerummet. Tubaen og de jordiske rester af stakkels Grossman lå der stadig, tilsyneladende uopdagede. Grossman havde intet gjort for at forbedre lugten deromme i løbet af natten, og jeg spekulerede på, om Walker mon havde sjasket bilens indre rundhåndet til med Lucky Tiger i en forgæves kamp mod stanken af fordærvet kvælerslange. Jeg greb den bulede instrumentkasse med den ene hånd og tog så fat om Grossman med den anden. Han var stiv og meget tung og knudret som en knortekæp.

”Hvad i helvede er det?” sagde Crabtree.

”Hvad ligner det?” sagde jeg. Jeg regnede med, at spørgsmålet ville holde ham beskæftiget et stykke tid. I den fjerne ende af parkeringspladsen stod en rodet samling grønne affaldscontainere, og dem gik jeg over mod. Netop som jeg begyndte at gå tværs over gyden med min surrealistiske byrde, hørte jeg en hvinen af en bil, der drejede skarpt, en bil med meget lidt servostyringsvæske, og jeg kiggede op og så en velkendt, hvid varevogn, der kom susende hen imod mig ad den smalle passage, som Crabtree og jeg havde kørt ned ad få minutter tidligere. Pea Walker sad på passagersædet, og der sad en meget større mand, en hvid fyr med glatbarberet hoved, bag rattet og styrede bilen direkte mod mig. Fyrens tunge sad krøllet sammen i hans mundvig, som om han koncentrerede sig voldsomt om at nå sit mål. Men på et ord fra Walker drejede han rattet skarpt og kørte varevognen ind mellem mig og Hannahs bil og fangede mig mellem affaldscontainerne. Så bremsede han hårdt op.

Walker hoppede ned fra varevognen og kom uden et ord over imod mig med livligt fjedrende skridt og hovedet lagt til den ene side, som om han var henrykt over at se mig igen. Han var klædt i et prægtigt, auberginefarvet træningssæt og et par smarte sneakers, og både hans tøj og sko var dekoreret som et mayakodeks med alle mulige kryptiske tegn og piktogrammer. Han havde en stor flaske et eller andet i hånden, pakket ind i en almindelig, brun papirspose, og nu satte han den med fortrydelse på jorden ved siden af sig og gav den et kærligt, lille klap på hovedet.

”Yo, Booger, tag lige fyren i bilen,” råbte han til sin ven.

Den anden fyr sprang lydigt ned fra førerhuset og gik efter Crabtree, som valgte den sære forsvarsstrategi at trykke Le Cars horn i bund nogle gange. Da det viste sig at være forbavsende ineffektivt, begyndte han at bakke langsomt ud fra parkeringspladsen og udførte derefter en hurtig trepunktsvending, som placerede ham i gyden med front mod Wood Street. I processen formåede han ved et rent tilfælde at vælte Booger, den skaldede fyr, omkuld og udflade rynkerne i hans højre fod med trykket fra sit venstre bagdæk.

”For helvede!” sagde Booger. Han lå på jorden og støttede sig på albuerne. Han så fornærmet ud. Jeg vendte igen min opmærksomhed mod Pea Walker og holdt udkig efter den pistol, Clement havde nævnt, men da Walker kom hen imod mig, svingede han til min overraskelse ikke andet ad mig end sine næver, som han lod cirkle rundt i luften foran sig, som en killing, der rækker ud efter et stykke snor. De var tykke og deforme som knasterne på et æbletræ. Jeg var mindst halvtreds kilo tungere end ham. Jeg smilede. Walker smilede også. Hans øjne var blodskudte, hans hoved vippede på halsen, og han manglede en del temmelig betydningsfulde tænder i sit smil. Jeg spekulerede på, om det var noget, han var klar over.

Netop som jeg overvejede den strategi bare at lade fyren slå mig et par gange med sin udtjente fluevægtshænder, rakte han ned i linningen på sit lilla træningssæt og trak en latterligt stor pistol frem, hvis mundings bredde kun blev overgået af hans hærgede smils. Hånden, der holdt pistolen, var ikke just rolig, men på denne afstand behøvede den nok heller ikke være det.

Jeg lavede en finte til venstre og styrtede så over mod den trillende Le Car. Men jeg var ikke særlig mobil med min tuba og min trekvarte slange, og han dansede ind foran mig og afskar mig igen fra Crabtree.

”Hej, Pea,” sagde jeg.

”Hva’ sker der?” sagde han.

Et øjeblik stod vi sådan, en skabet, overvægtig, blind Minotaurus og en nedbrudt og tandløs Theseus med en rystende hånd, ansigt til ansigt vores uforenelige labyrinters fælles centrum. Blæsten var taget noget til, og luften omkring os var fyldt med støvdjævle og raslende kastevinde fulde af skrald.

”Tripp!” sagde Crabtree, enten advarende eller som et desperat ønske. Han rullede langsomt ned ad gyden, som om han havde tænkt sig at give mig en sidste chance for at komme med sig, inden han én gang for alle lod mig i stikken.

Walter så over på Renaulten, og mens hans hoved var drejet, løftede jeg Grossmans lig, tungt som en knortekæp, op over hovedet – ligesom Aaron, Moses skygge med det velskårne tungebånd – og kylede den mod ham. Den ramte ham lige midt i ansigtet med et højt smask, og han faldt bagover. Nimilimeteren fløj ud af hånden på ham og snurrede raslende som en gammel rulleskøjte hen over parkeringspladsen. Jeg løb ned ad gyden og sparkede mig gennem hvirvlende bånd af affald, mens jeg svingede tubaen foran mig og holdt jakken under armen. Jeg havde blikket fast rettet mod Boogers vaklende knæ – han var oppe igen og humpede, ret halvhjertet, forekom det mig, efter Le Car. Han havde sikkert ingen anelse om, hvem han jagtede eller hvorfor. Hvad Crabtree angik, kunne han sagtens være kørt fra Booger, men han trillede stadig gennem gyden med fem kilometer i timen og døren i passagersiden åben, mens han ventede på mig. Så snart jeg kom op på siden af den uheldige Booger, svingede jeg tubaen og sigtede ondskabsfuldt efter hans knæskaller. Men mit sigte var ikke helt præcist, og jeg ramte ham i stedet i maven og slog al luften ud af lungerne på ham. Han snublede et par skridt, inden han faldt forover. Et snavset rod af sammenfiltret pakketape og avispapir kom rullende hen ad gyden mod ham som en vindheks og satte sig et øjeblik fast på siden af hans hoved, inden den fløj videre.

”Du slog mig med en tuba,” sagde han og så på mig med et udtryk af såret forbløffelse.

”Det ved jeg,” sagde jeg. ”Undskyld.”

Et stykke papir kom fløjtende mod mig og blev trykket fladt mod mit ansigt. Jeg pillede det af. Det var et almindeligt stykke A4-papir, og da jeg kastede et blik på det, opdagede jeg, at det beskrev det frygteligste øjeblik i et forsmædeligt kapitel i Culloden Wonders medicinske karriere, Culloden, som var hovedskurk og patriark i den forsmædelige klan. Jeg så over på Le Car og opdagede, at Crabtree ikke kørte så langsomt, fordi han ventede på mig, men fordi han var optaget af en kamp med bilens åbne dør, idet han på én gang forsøgte at lukke døren, flygte fra gyden og om muligt forhindre blæsten i at bære af sted med hver evig eneste side af min roman. Luften var fuld af Wonder Boys ; jeg så nu, at dens sider udgjorde en stor del af det affald, der blæste gennem gyden og hen over parkeringspladsen. Sider lagde sig som tykke snefnug til rette på Booger og gned sig som killinger op ad mine ben.

”For satan i helvede,” sagde jeg. ”Crabtree, stands bilen!”

Crabtree standsede og steg ud, og sammen begyndte vi at forsøge at redde, hvad vi kunne, og plukkede papirark ud af luften, rev dem sammen som blade op fra fortovet.

”Jeg er virkelig ked af det, mand,” sagde han. Han sprang op og greb ud efter et højtflyvende stykke, men ramte et par centimeter forbi, og det svævede bort. ”Jeg opdagede det ikke.”

”Hvor mange sider har du mistet?”

”Ikke så mange.”

”Er du sikker?” sagde jeg. ”Crabtree, det ligner sgu en skide snestorm herude.”

Der lød en mindre eksplosion mellem os. Vi vendte os og så Walker sidde på ét knæ ved den hvide varevogn med nimilimeteren strakt frem for enden af en skælvende arm.

”For helvede!” sagde Booger og greb fat om den pludselige, farvestrålende blomst på sin højre arms ærme.

”Satans,” sagde Crabtree, greb fat i mig og trak mig over mod bilen. ”Kom så!”

Jeg smed tubaen ind på bagsædet, rakte Crabtree Marilyns jakke og hoppede ind ved siden af ham, og så forlod vi min roman på parkeringspladsen bag Kravniks Sportsudstyr og lod den strømme ud bag os som en båds skummende, hvide kølvand.

H

Åndeløs af succes begyndte Crabtree straks at rekapitulere de seneste tyve minutters begivenheder, satte de allermindste detaljer i vores eventyr på plads med det narrative modstykke til en urmagers pincet og udsmykkede plottets overordnede konturer med det retoriske modstykke til en brandslange.

”Så du Boogers tatovering? På oversiden af hans hånd? Det var hjerter es, men hjertet var sort. Jeg kunne lugte hans ånde, Tripp, han havde drukket Yoo-Hoo, det sværger jeg på. Jeg troede, han ville kysse mig. Hold da kæft, hvor var han grim. Det var de begge to. Og den pistol? Var det en nimilimeter? Det var det, ikke? For helvede. De kugler lød sgu som skide kolibrier.”

Der var allerede et kort kapitel i Crabtrees hypotetiske selvbiografi, der hed ”Folk der har skudt på mig”, og mens vi kørte ud til colleget, var han omhyggeligt i gang med at revidere det, begyndende med en episode, som havde tilstødt os begge omkring elleve år tidligere, da jeg havde hjulpet ham med at snige hans daværende elsker, maleren Stanley Feld, ind i et hus i East Hampton, hvor der boede en advokat og kunstsamler, der var løbet fra sit løfte om at lade Felde komme og se til det maleri, han selv mente var hans bedste arbejde; som alle vore største eventyr var dette i teorien et ædelt foretagende, men blev gjort håbløst idiotisk fra sin udførelses første sekunder, i dette tilfælde fordi Feld havde undladt at nævne, at den pågældende samler var kunstelsker og mafia -advokat, og at ikke alene hans samling, men hele hans muromkransede hus var bevogtet af svært bevæbnede halvaber, hvis sigte heldigvis ikke var helt perfekt. Fra denne episode, hvor en salve automatvåbenild flåede grenen af en rødgran flere meter over vores hoveder, lavede Crabtree en naturlig overgang til de to vrede skud, der et halvt år senere blev affyret mod ham af Stanley Feld, og hvoraf det ene satte sig i hans venstre balde.

Nu havde han endnu et afsnit at føje til dette hypotetiske yndlingskapitel, og jeg kunne se, at han var henrykt over arbejdet.

”Kaos,” sagde han, rullede vinduet ned og indåndede det som duften af hav eller nyslået græs. Han rystede beundrende på hovedet. ”Sikke noget rod.”

”Det siger du ikke,” sagde jeg og kiggede ned i mit skød på de ynkelige rester af Wonder Boys. Jeg burde have siddet og hamret i instrumentbrættet, tænkte jeg, og lovprist det pragtfulde kaos, der hæmmede og modsatte sig døden, og fortalt, hvordan Vernon Hardapples ånde i øvrigt havde haft et strejf af anis som fra en italiensk pølse og et rustent anstrøg af øl. Lige siden den dag jeg for næsten femogtyve år siden var blevet tryllebundet af Jack Kerouac og hans frie, fabulerende landstryger-jazz med al dens farlige sentimentalitet og dårlige tegnsætning, havde jeg altid helt bevidst og som ren refleks haft som trossætning, at eventyr som det at redde James Leer fra hans fangehul i Sewickley Heights eller at generobre den forsvundne jakke i sig selv var gode; gode for skabelsen af litteratur, gode for samtaler i baren, gode for sjælen. Kaos! Jeg burde have slubret det i mig, ligesom Knut Hamsun siddende oven på et lokomotiv, der raslede gennem Amerikas hjerteland, slugte flere tusind kilometers iskold luft i et vellykket forsøg på at befri sin krop for tuberkler. Jeg burde have budt den strålende uroens engel velkommen i mit liv som den prikkende strøm af blod ind til en sovende legemsdel.

I stedet brugte jeg hele turen ud til colleget på at anslå og komme overens med det dødelige slag, som manuskriptet til Wonder Boys havde fået. Det viste sig, at Crabtree havde formået at forhindre præcis syv sider i at blæse ud af bilen. De var alle præget med hans gummisålers vandmærke eller nopret med asfaltaftryk som overfladen af en basketbold; en af siderne var revet delvist over. To tusind seks hundrede og fire sider – syv år af mit liv! – efterladt i gyden bag Kravniks Sportsudstyr sammen med en nedslidt Ford og tre fjerdedele af en død slange. Jeg bladrede gennem resterne, følelsesløs og undrende, en ruineret aktieejer efter et krak, der knugede det bundt blæk og kludepapir, som blot en time tidligere havde udgjort hele min formue. Det var et fuldstændigt tilfældigt udsnit af romanen, sider, der ingen forbindelse havde til hinanden bortset fra to, som tilfældigvis begge handlede om det modermærke på Helen Wonders bagdel, der var formet som hendes hjemstat Indiana. Jeg lod mit hoved falde bagud mod nakkestøtten. Jeg lukkede øjnene.

”Syv sider,” sagde jeg. ”Seks en halv.”

”Du har naturligvis kopier,” sagde Crabtree.

Jeg sagde ikke noget.

”Tripp?”

”Jeg har tidligere udkast,” sagde jeg. ”Jeg har alternative versioner.”

”Så skal det nok gå,” sagde han.

”Selvfølgelig skal det det. Det bliver sikkert bedre næste gang.”

”Det er det, folk siger,” sagde han. ”Bare tænk på Carlyle, da han mistede sin bagage.”

”Det var Macaulay.”

”Eller Hemingway, da Hadley mistede alle de der historier.”

”Han var aldrig i stand til at genskabe dem.”

”Dårligt eksempel,” sagde Crabtree. ”Så er vi her.”

Han drejede ind på den lange allé af tulipantræer, der førte op over Founder’s Hill til den centrale del af universitetsområdet, og jeg dirigerede ham hen til Arning Hall, hvor Afdeling for Engelsk havde kontorer. Vi parkerede på den lille afdelingsparkeringsplads i den bås, der var reserveret til vores Milton-forsker. Crabtree så på sit ur og kørte en selvsikker hånd gennem sit lange hår. Han havde stadig en halv time, før Det Store Farvel, WordFest-arrangementets afslutningsceremoni, gik i gang – en halv time til at sætte spillebordet frem og arrangere de falske lænker og kassen med det skjulte kammer og binde nogle ballondyr til Walter Gaskell. Han rakte om på bagsædet efter den sorte hovednøgle af taft, der ville åbne døren for James Leer. Så stod han ud af bilen og tog sin egen habitjakke på. Han rystede manchetterne på plads og arbejdede stivheden ud af musklerne i nakken. Han tændte endnu en Kool Mild.

”Vil du med?”

”Egentlig ikke.”

Crabtree stak hovedet ind i bilen igen og kiggede hurtigt op og ned ad mig, mere for sin egen skyld end for min, sådan som en skuespiller, der går på scenen, nervøst tjekker sin medspillers kostume, selvom dennes stikord stadig er to scener længere henne. Han skubbede mine briller op på min næseryg med pegefingeren.

”Er alt i orden?”

”Klart. Øh, Crabtree?” sagde jeg. ”Sig mig, om jeg tager fejl. Det lød på mig, som om du slet ikke havde tænkt dig at udgive den her bog. Tager jeg fejl?”

”Ja. Hør engang, Grady, jeg ville ikke have, at du tænker, at …” Han opgav at fuldføre sætningen. Det var svært at se Crabtree være ude af stand til at vælge mellem alle de utænkelige ting, han ikke ville have, at jeg tænkte. ”Men … måske … på en måde … måske er det der” – han nikkede mod den lille sjat Wonder Boys i mit skød – ”i virkeligheden det bedste, der kunne ske.”

”Nærmest et tegn, er det det, du siger?”

”På en måde.”

”Det tror jeg ikke,” sagde jeg. ”Min erfaring siger mig, at tegn som regel er meget mere subtile.”

”Mm-hm. Okay.” Han rejste sig igen og hev ned i jakkeskøderne. ”Ønsk mig held og lykke.”

”Held og lykke.”

Han smækkede døren.

”Så du vil altså stadig gerne være min redaktør?” sagde jeg og stirrede lige frem med en forstilt gravalvorlig stemme og, håbede jeg, desuden selvspottende.

”Selvfølgelig. Giv mig lige en chance.” Hans stemme knækkede over af utålmodighed. ”Hvad tror du selv?”

”Det tror jeg, du vil,” sagde jeg.

”Det vil jeg også.”

”Jeg tror på dig.” Jeg troede ikke på ham.

”Udmærket,” sagde han. Han kiggede igen ind gennem bilruden på mig, og hans ansigt var pludselig det blege, benede bondeansigt fra for tyve år siden. ”Det er i virkeligheden nok bedre, at du ikke kommer med mig.”

”Det er det nok,” sagde jeg. Det gjorde ondt at måtte sige det. Alle mandlige venskaber er i bund og grund don-quijotske: De varer kun så længe, som hver mand er villig til at pudse barber–skålshjelmen, klatre op på sit æsel og ride af sted efter den anden i jagten på uvirkelig ære og tvivlsomme eventyr. Ikke en eneste gang i tyve år havde jeg sagt nej til at sekundere Crabtree, til at dele skylden og bære vidnesbyrd om hans seneste bedrift. Jeg ville gerne med ham. Men jeg var bange – og ikke bare for over for Walter Gaskell at tilstå min andel i drabet på Doctor Dee og den skændige måde, jeg var kommet til at kende låsen til det hemmelige skab på. I det mindste vidste jeg mere eller mindre, hvad jeg skulle sige til Walter. Men hvis der skulle træffes en beslutning om at smide James Leer ud eller ej, så ville rektor være den, der gjorde det – Sara ville også være med til dette møde. Og jeg havde ingen anelse om, hvad jeg ønskede at sige til hende og det levende, lille bundt celler i hen des mave. Jeg kiggede ned på en side, jeg havde kaldt 765b, og talte ind i min skjortekrave.

”Næste gang,” sagde jeg.

Han nikkede, hostede ind i sin knyttede hånd og vandrede af sted hen over parkeringspladsen mod Arning Hall og efterlod mig sammen med tubaen, der virkede så opsat på at følge mig alle vegne, at jeg efterhånden begyndte at betragte den med en vis uro. Jeg så Crabtree springe to trin ad gangen op ad den slidte granittrappe til Arning Hall. Han holdt taftjakken i skuldrene og rystede den forsigtigt ud, som om han rystede brødkrummer af en dug. Så forsvandt han ind i bygningen.

Meget betænksomt, eller ubetænksomt, havde han ladet nøglerne sidde i tændingen, og jeg tændte for radioen. Den var indstillet på WQED. En lokal kulturjournalist, jeg ikke nærede særlig stor beundring for, var i gang med at interviewe Q. om hans liv og værker og personlige dæmoner. Jeg reflekterede et øjeblik over den journalistiske eufemisme, der tillod forfattere at have personlige dæmoner, når de egentlig bare var helt ude at skide.

INTERVIEWER: Altså, ville du så mene, måske, at det var en slags, og jeg ved godt, det er en misbrugt frase, men en slags katarsis for dig sådan med din historie ”Den rigtige historie” at afdække, eller afsløre, hvis du foretrækker det – for nu selv følgelig at bruge ordet ”afsløre” i dets oprindelige betydning, som i at ”løfte sløret for” – hvor dybt en mand – en mand, der på nogle måder, måske, er temmelig lig dig selv, og dog naturligvis ikke dig – i sin håbløse og endda, velsagtens sært heroiske jagt på det, han kalder ”den rigtige historie” – vil synke? Jeg refererer selvfølgelig til scenen på møntvaskeriet, hvor han stjæler nogle køresygepiller fra den gamle dames håndtaske.

Q: Ja, det er rigtigt. [Forlegen latter ] Nogle af de sataner slår virkelig hårdt.

Jeg skiftede over til AM og drejede på radioen, indtil jeg fandt noget polkamusik. Jeg åbnede og lukkede vinduet nogle gange, rodede med bakspejlet, justerede mit sæde, åbnede og lukkede handskerummet. Hannah holdt pæn orden i sit, og det var godt fyldt op med de vejkort, der for to år siden havde hjulpet hende fra Provo til Pittsburgh. Der var en lommelygte, en lille æske tamponer og en flad blikæske med Wintermanns små cigarer. Jeg syntes, at den så svagt bekendt ud.

Jeg lukkede den op med et klik og opdagede, at den, for at det ikke skulle være løgn, indeholdt et bundt faste, små marihuanacigaretter, rullet med stor ekspertise. Jeg var på ingen måde overrasket over deres præcision, for jeg havde selv rullet dem og givet æsken til Hannah på hendes fødselsdag sidste oktober. Dengang havde jeg rullet hende et dusin; der var stadig tolv tilbage i dåsen. Jeg førte en af dem ind under næsen og indåndede dens korkagtige, hybride duft af marihuana og cerut. Det, jeg havde puttet i, var af farmaceutisk kvalitet, huskede jeg, det kraftigste, afghanske Butthair, der nogen sinde havde fundet vej til Ohio River Valley. Jeg stødte hårdt til lighteren på instrumentbrættet, lænede mig tilbage og ventede. I spejlet fik jeg et glimt af tubaen, som havde fulgt efter mig hele weekenden, og skælvede. Jeg tænkte på en af de sidste fortællinger, August Van Zorn skrev, inden han opgav sin beherskelse af en ikke så fremtrædende litterær genre til fordel for forstadshumor og skøre historier om talende dyr. Det var en fortælling, der hed ”Sorte handsker”. Den handlede om en mand, en mislykket digter, som havde begået en eller anden ikke nærmere beskrevet, men frygtelig forbrydelse, og som overalt – i en bar, ved siden af sig på perronen, når han ventede på toget, i et værelse i hvert eneste hus, han gæstede, i sit arbejdsværelse hængende over en buste af Hesiod, selv mellem tæpperne i sin seng – blev ved at finde et par fine, sorte damehandsker. Han smed dem i skraldebøtten, kylede dem i floden, satte ild til dem, begravede dem i jorden. De dukkede op igen. En nat vågnede han med deres tomme fingre viklet om sin hals.

Cigaretlighteren svippede ud, og det gav et sæt i mig. Siderne fra Wonder Boys faldt på gulvet for mine fødder og samlede sig omkring mine ankler. Jeg tog et hvæs af den frygtelige joint og holdt den krasse, grønne røg nede i lungerne. Jeg pustede ud. I det lillebitte interval mellem indånding og udånding fyldtes jeg af lede over mig selv. Jeg klemte spidsen af jointen, puttede resten tilbage i Wintermann-dåsen, klikkede låget i og lagde dåsen tilbage i handskerummet. Og samtidig med, at jeg forsøgte ikke at gøre nogen pludselige bevægelser, der kunne alarmere tubaen, kravlede jeg ud af bilen, steg op på mit æsel og red af sted ud ad den krogede vej efter Terry Crabtree.

H

James Leers karakter blev ikke diskuteret i det benediktinske tusmørke på Walters kontor på tredje etage af Arning Hall, men i Administrationens kølige, aseptiske terrarium – en senmodernistisk bygning tegnet af en elev af en elev af Frank Lloyd Wrights søn – i den strålende ødemark af sortnistrede tæpper og stålmøbler, som var Rektors Kontor. Jeg havde indhentet Crabtree halvvejs mellem Arning og Admin, og vi gik ind for sammen at stå ansigt til ansigt med Gaskell-parret. Døren til forkontoret var bare en tyk glasrude, og da vi kom ud fra elevatoren, kunne vi se James Leer sidde derinde, sammenfalden på en lav sofa med benene strakt ud og krydset ved anklerne, hænderne foldet i skødet og et udtryk, som om han kedede sig grumt. Da han så os komme gående med Marylins jakke, satte han sig op og vinkede en anelse usikkert, som om han ikke kunne beslutte sig til, om vores tilsynekomst bebudede godt eller dårligt nyt. Jeg var ikke alt for sikker på det selv. Et enkelt hvæs af den sagnomspundne marihuana havde været nok til at give altings kanter en vattet flimren af ubestemmelighed. Jeg var ked af, at jeg havde røget det. Før eller siden var jeg altid ked af, at jeg havde røget det.

”Jamen, se engang, hvem det er,” sagde Crabtree. ”Selveste Notre Dame des Fleurs.”

”Jeg bliver hældt ud,” sagde James uden den allerstørste beklagelse, da vi kom ind.

”Har du fået sparket?” sagde jeg.

Han nikkede. ”Ja, det tror jeg. Jeg er ikke helt sikker. De har været derinde et stykke tid.” Han sænkede stemmen. ”Faktisk tror jeg, at de har været oppe at skændes eller sådan noget.”

”Kors,” sagde Crabtree og arbejdede den sidste, forventningsfulde stivhed ud af nakken.

Vi lyttede; man kunne høre en mandsstemme, en uforståelig, men ræsonnerende mumlen. Jeg kunne ikke høre Sara.

”De skændes ikke nu,” sagde jeg.

”Så går vi ind,” sagde Crabtree. Han bankede på.

”De holdt op med at skændes, da Fred og Amanda dukkede op,” sagde James.

Crabtrees hånd stivnede midt i en banken.

”Er de også derinde?”

”Jep,” sagde James. ”Jeg sagde det jo, jeg bliver hældt ud.”

”Det får vi at se.”

”De havde hunden med sig.”

”Vi bliver hældt ud,” sagde jeg til Crabtree.

”Det gør du måske.”

”Jeg ser ikke skæv ud, vel?” Mit hjerte begyndte at hamre. En potrygers klassiske mål er altid at se fuldstændig upåvirket ud – og om muligt betjene kompliceret maskineri – mens gigantiske, skrigende stjernetåger splittes ad inde i hovedet på ham. At mislykkes i dette forehavende – at blive opdaget – medfører en mystisk byrde af ængstelse og skamfuldhed. ”Hvordan ser mine øjne ud?”

”Du ser ud, som om du er blevet gasset,” bed han. I min pludselige paranoia var jeg ikke længere sikker på, at han var særlig glad for at have mig med. ”Bare dæk mig, ikke? Lad mig føre ordet.”

”Jamen, selvfølgelig,” sagde jeg.

Sara åbnede døren. Til hendes ros både som administrator og kæreste til en udsvævende mand, virkede hun ikke særligt overrasket over at se nogen af os.

”Kom ind,” sagde hun og rullede med de trætte øjne. Så så hun jakken. Det overraskede hende. ”Fik I den? Walter, de fik den!”

Walter Gaskell rejste sig fra sin sammenkrummede stilling i stolen og skyndte sig over imod os. Et øjeblik troede jeg, at han havde sigte mod mit hoved, og jeg trådte et skridt tilbage, men han kiggede ikke engang på mig. Han gik direkte efter den sorte skat af taft. Crabtree stod ret med jakken hængende over den ene arm og præsenterede den til Walters besigtigelse med et udtryk af stolthed og forfinet bekymring, som en vinkyper med en flaske meget gammel Bordeaux. Walter tog den fra ham med samme forsigtighed og undersøgte den derefter for tegn på, at den havde lidt overlast.

”Den ser ud til at være i god behold,” meddelte han.

”Åh, gudskelov. Nå, James Leer! Du er meget heldig!” sagde Mrs. Leer og tilføjede med sit blik: ”at du er i live.” Hun og hendes mand havde rejst sig fra deres stole, da vi kom ind, og nu lagde Mr. Leer sin benede arm om hende på en måde, der var både beroligende og triumferende, som for at sige: Jeg sagde jo, at alting ville gå i orden. Jeg forestillede mig, at han hele tiden sagde noget i den retning til hende, i det forfængelige håb, at den slags lektioner i nåde havde en kumulativ kraft, og at hun en dag ville indse, at det gjorde alting for det meste. Det slog mig, at den største forhindring for ægteskabelig tilfredshed var denne evige kløft mellem kvinders velbegrundede, prisværdige pessimisme og mænds rent og skært dumme, dyriske optimisme, en kraft, der mere end noget andet var ansvarlig for verdens sørgelige tilstand. Hun var klædt som til en begravelse i en sort kjole med bælte, sorte strømper, et par sorte pumps og sit blege hår sat op oven på hovedet så ubevægeligt som en sygeplejerskes kappe. Fred var tydeligvis blevet hevet med ind til byen fra golfbanen. Han var tilsyneladende glad for pistaciegrønne tern. Amanda Leer rystede sig fri af sin mands beroligende arm og gik direkte over til mig.

”Hør nu, alle sammen,” begyndte Crabtree og forsøgte at lægge sig imellem mig og Mrs. Leer. Hun snoede sig uden om ham og kom helt tæt hen til mig. Hendes kjole udsendte en syrlig lugt af ceder.

”Du er ikke så lidt fræk, min herre,” sagde hun.

”Undskyld,” sagde jeg.

Hendes skarpe tone fangede Walters opmærksomhed, og han så op fra jakken.

”Ja,” sagde han stadig uden helt at møde mit blik, ikke så meget fordi han var bange for at se på mig, tænkte jeg, som fordi han var forlegen på mine vegne. Min cannabis-paranoia skød endnu en tak opad. Kunne de alle sammen se, at jeg ikke var upåvirket? ”Vi to skal tale sammen.”

”Det skal vi vel,” sagde jeg. Jeg spekulerede over, hvor meget Sara havde fortalt ham. Den sikreste antagelse var, afgjorde jeg, at hun sikkert havde fortalt det hele.

Crabtree gav Walters arm et beroligende klem.

”Walter, hvis vi lige kunne … ”

”Jeg tror ikke, du skal regne med, at der er nogen i dette lokale, som lige nu er særlig begejstrede for dig, Grady,” sagde Sara ildevarslende. Hun så over mod hjørnet af sit kontor, hvor der stod en kæmpestor rejsetaske i nylon af den slags, som skiløbere bruger til at transportere deres udstyr i. Jeg var ikke voldsomt meget i tvivl om, hvad der lå inden i den. Billedet af Doctor Dee, død og lynet ind i en nylontaske, ramte mig i det øjeblik utroligt intenst. Jeg kom pludselig i tanke om hans forkærlighed for at lægge grene i næsten forståelige, hieroglyfiske mønstre på græsset i Gaskell-parrets baghave. Han havde brugt hele livet på feberagtigt at forsøge at viderekommunikere et eller andet vigtigt budskab, som ingen havde forstået, og som han nu havde taget med sig i graven uden at få det afleveret. Ved tanken om dette gjorde jeg noget forbavsende. Jeg var i det mindste selv forbavset over det. Jeg satte mig med en højlydt knagen i en af kontorets stole af koskind og krom, skjulte ansigtet i hænderne og begyndte at græde.

”Grady.” Sara kom over og stillede sig ved min stol, tæt nok på til at røre ved mig. Hun rørte ikke ved mig. ”Terry?” sagde hun med halvt bedende, halvt anklagende stemme. Hun troede, at Crabtree havde givet mig noget fra sin sagnomspundne farmakopé. Jeg drak selvfølgelig allerede, dengang vi mødtes, men der var gået flere år, siden hun sidst havde set mig græde, og aldrig når der var andre mennesker i nærheden. Her må jeg hellere tilføje, at når jeg siger, at jeg satte mig ned og begyndte at græde, er min intention ikke at give et billede af rigelige strømme af tårer og kraftig, puccinisk hulken. Jeg kunne ikke præstere mere end det allermest trivielle udtryk for machosorg, halvkvalt, næsten tavst, en let fugtighed omkring øjnene, som en, der prøver at kvæle en gaben.

”Ja.” Endelig rykkede Crabtree, der havde set mig køre hele operationen i grøften og ind i brombærkrattet, over og fik kontrol med rattet. ”Mrs. Leer, Mr. Leer, goddag, goddag. Mit navn er Terry Crabtree, jeg er seniorredaktør hos Bartizan. Jeg har læst James’ arbejde i løbet af weekenden, og jeg har med egne øjne set, hvilket begavet ungt talent han er. De må være meget stolte af ham.”

”Øh – altså …” Fred Leer betragtede sin kones ansigtsudtryk for at få et stikord. Hun nikkede. ”Selvfølgelig er vi det. Men …”

”Walter, hvis du og James og ægteparret Leer ville komme med mig – Sara, er der et sted, vi kunne tale sammen? Walter, jeg har en hel del ting, jeg gerne vil tale med dig om. Jeg har haft lejlighed til at læse din bog.”

”Har du? Men jeg … jeg føler, at jeg burde …”

”Jeg var meget imponeret.”

”Walter,” sagde Sara med klar, administrativ røst. ”Hvad med at vise Mr. Crabtree og familien Leer ind i Hurley Room? Jeg tager mig af professor Tripp.”

Walter tøvede et øjeblik og så på sin kone. Hans ujævne ansigt var anspændt og bar et hårdt smil, som måske var vredt, måske blot tolerant. Jeg kunne stadig mærke, hvordan han bevidst undgik at se på mig. Af alle de måder, han kunne have valgt at reagere på min tilstedeværelse på, tænkte jeg, at en foragtelig overlegenhed sikkert hverken var den mindst ønskelige eller den mindst fortjente. Han holdt jakken over armen og klappede dens krave med bløde, automatiske strøg. Hans tomme blik var fæstnet på hans kones ansigt. Han gav hende en sidste chance, tænkte jeg. Hun lagde hånden på min skulder. Han nikkede og fulgte efter Crabtree og familien Leer ud af kontoret.

”Hvad i alverden stikker dig, professor Tripp?” sagde Sara.

Først sagde jeg ingenting. Jeg syntes ikke at kunne få vejret.

”Jeg har mistet min bog,” formåede jeg at få frem og identificerede langt om længe kilden til mine tårer. Tanken om Doctor Dee, der forgæves ordnede sine grene på jorden, havde fået mig til at føle en frygtelig medlidenhed, og – naturligvis – ikke med ham. ”Jeg har mistet Wonder Boys. ”

”Hele bogen?”

”Bortset fra syv sider.”

”Åh, Grady.” Hun satte sig på hug ved siden af min stol og trak det forvirrede hoved, hvori skrigende universer fløj i forskellige retninger, ind til sit bryst. Hun lagde sin kølige håndflade på min pande, som om hun ville se, om jeg havde feber. ”Du er sådan et fjols.”

Hun begyndte at lede efter grå hår i mine tindinger. Da hun fandt et, hev hun skånselsløst i det.

”Av. Hvor mange?”

”Flere håndfulde. Det er meget trist.”

”Jeg er gammel.”

”Meget gammel.” Hun hev endnu et ud og holdt det ud fra sig med en filosofisk mine som en konventionel Hamlet med sit kranium. ”Nå, men jeg har fortalt Walter det hele.”

”Det tænkte jeg nok. Av. Han vidste det allerede, ikke?”

”Det sagde han, at han ikke gjorde.”

Jeg løftede hovedet og så på hende.

”Elsker han dig stadig?”

Hun overvejede spørgsmålet. Hun stak tungen ind i kinden og tænkte over det. Hun vuggede bagud på hælene og rullede med øjnene, mens hun forsøgte at huske deres samtale.

”Det kom vi ikke ind på,” sagde hun. ”Elsker du – stadig Emily? Det skal du ikke svare på. Hvad sagde hun, da du fortalte hende om os?”

Havde jeg fortalt Emily om Sara og mig? Pludselig kunne jeg ikke huske det. Jeg kunne stadig mærke det kølige aftryk af Saras hånd på min pande.

”Nej,” sagde hun, da hun så, at der ikke lige med det samme ville komme et svar fra min spatbenede hjerne. ”Det skal du heller ikke svare på. Bare – bare sig, hvad du har tænkt dig at gøre.”

Jeg blev pludselig bevidst om mine lunger, om deres uforklarlige og regelmæssige arbejde, om mit åndedræts rytme, der altid fandtes, hørlig, synlig, håndgribelig. Hvorfor stoppede mine lunger ikke bare? Hvad ville der ske, hvis de gjorde? Hvad hvis det eneste, der havde fået mine lunger til at fungere i alle disse år, var det simple faktum, at jeg ikke havde tænkt over dem så meget som et øjeblik?

”Grady?”

”Jeg kan ikke få vejret,” sagde jeg.

Som den gode akademiker, Sara Gaskell var, læste hun mere ind i denne udtalelse, end jeg havde haft intention om. Hun rejste sig meget hurtigt og trådte et skridt tilbage, væk fra mig, som om jeg havde slået ud efter hende. Jeg sagde, tænkte hun, at jeg følte mig kvalt af hende og af Gradys yngel. Måske var det også det, jeg gjorde.

”Okay,” sagde hun og vinkede mig over til døren. ”Ud. Farvel.”

”Nej. Undskyld.” Jeg rakte en forsonende hånd ud mod hende. ”Jeg mente det ikke, jeg … jeg er bare så træt.”

”Bare så skæv, mener du.”

”Nej! Jeg fik kun ét hvæs! Det er sandt! Så lagde jeg den tilbage.”

”Sikke et gennembrud!” sagde hun. Hun så på sit ur. ”Kvart i to! Kors. Farvel-ceremonien.” Da hun så op på mig igen, var hendes øjne smalle og kolde og ikke fuldstændig blottet for had. Jeg havde spildt hendes tid, og det var det værste, man kunne gøre mod Sara Gaskell.

”Udmærket, Grady, du bliver her, jeg går. Jeg skal ordne hele denne her sag med James Leer inden Farvel-ceremonien. Du kan bare sidde her og trække vejret, ikke? Træk vejret rigtig meget. Træk vejret, ryg pot og sid her og se, om du kan klemme lidt flere af dine absurde, små tårer frem.”

”Sara …”

Jeg rejste mig, tog et skridt hen mod hende og gjorde det kyniske og ynkelige sidste forsøg, som de, der kendte mig godt, efterhånden ville have lært at forvente.

”Sara,” sagde jeg, ”hvad nu hvis jeg sagde, at jeg gerne ville giftes med dig?”

Hun lagde sin venstre hånd fladt mod min mave og holdt den der et øjeblik, hvorved hun helt bogstaveligt holdt mig ud i armslængde. Og som om jeg stod der og vaklede på en smal klippehylde højt oppe over en dyb floddal med ryggen til den blå afgrund, gav hun mig så det allerblideste skub. Inden jeg faldt, bemærkede jeg med et stik af smerte det blege glimt fra hendes vielsesring. Så ramte jeg gulvet – hårdt.

Hun trådte hen over mig ud i forkontoret og skridtede så af sted mod Hurley Room, så hendes hæle trommede mod marmoren, og sømmen på hendes læggede nederdel svirpede i luften bag hende som spidsen af en pisk. Et øjeblik efter hørte jeg stemmer give genlyd i korridoren og elevatoren ringe. Derefter hørte jeg slet ingenting. Og de, der kendte mig godt, ville utvivlsomt have konkluderet, at det var præcis det svar, jeg fortjente.

H

Jeg havde ikke lyst til at påkalde mig opmærksomhed, da jeg listede mig ind i Thaw Hall, så jeg gik op ad trappen til balkonen og satte mig omme bagerst. Men der var færre mennesker til stede for at høre Walter Gaskell holde sin sædvanlige afskedstale, end der havde været to aftener før til Q.’s foredrag, og efter nogle øjeblikke kunne jeg rykke hele vejen ned til logen, til det allersidste sæde ude til venstre. Fastgjort til en arabeskformet knop på væggen ved siden af mit hoved hang den ene ende af et velourdraperi, tungt af støv. Jeg pressede mig ind mod det og inhalerede dets tætte lugt af skimlet fane, mens jeg så ud over de fem hundrede hoveder nedenfor og forsøgte at finde Saras.

Crabtree fik jeg øje på lige med det samme; han sad tilbagelænet på forreste række i skjorteærmer og iagttog Walter med et meget søvnigt og selvtilfredst udtryk i ansigtet. Hvis han havde været en kat, ville han have været i gang med at slikke blod og fjer af sine knurhår. Han havde klædt James på til forsamlingen, så jeg, i sin egen champignonfarvede sportsjakke over min gamle flannelsskjorte. James sad lige ved siden af ham med rank ryg og hænderne høfligt foldet i skødet, og hans alvorlige adamsæble kørte op og ned, mens han indsugede de kultiverede gode råd fra sin sære, gamle dekan – den gængse Walter Gaskell-prædiken i dette lokale fuldt af agenter og redaktører – om at fortsætte med at arbejde hårdt med sit håndværk, altid uden hensyn til så vulgære overvejelser som at finde en agent eller en redaktør.

Da en eller anden for enden af deres række hostede, vendte James sig om og kiggede tilfældigvis op, hvorved han fik øje på mig ovre i hjørnet. Jeg blev forskrækket; jeg havde følt mig næs ten helt i sikkerhed, som jeg sad der og lurede som John Wilkes Booth bag det støvede velourdraperi og min ensomheds flortæppe. James’ øjne blev meget store, og han skulle til at vende sig og give Crabtree et puf i ribbenene, men jeg lagde en finger på læben og hev en fold støvet velour sidelæns hen over ansigtet. Selvom han så tvivlende ud, nikkede han højtideligt og vendte sig igen mod scenen. Ved synet af James i Crabtrees jakke oplevede jeg et skarpt stik af forladthed, helt ude af proportioner med det ikke særligt bemærkelsesværdige ved, at mandlige elskere delte tøj. Jeg følte mig pludselig berøvet ikke blot Crabtree og hans kærlighed, men mit tidligste, strålende billede af mig selv, af min bane gennem verden. Jeg ved godt, at det i denne uromantiske tidsalder ikke er moderne, at en nogenlunde heteroseksuel mand har en idé om at finde sin skæbne i kærligheden til en anden mand, men det var sådan, jeg altid havde haft det med Crabtree. Man kunne vel sige, at jeg på en eller anden underlig måde altid havde troet på, at Crabtree var min mand, og jeg var hans. Det var vel kun i sin orden, at det første, som nogen sinde havde føltes rigtigt i mit liv, ville blive det sidste, som viste sig at være forkert.

Under alle omstændigheder var jeg ikke kommet for at finde Crabtree. Jeg lænede mig frem i sædet og genoptog min besigtigelse af de endeløse rækker under mig på udkig efter Sara Gaskell. Jeg havde for øjeblikket formået at glemme min vejrtrækning, men stoffet arbejdede stadig i min hjerne, og nu virkede det, som om jeg var blevet alt for bevidst om musklerne og maskineriet i min hals. Jeg tænkte så intensivt på synkerefleksen, at det blev umuligt for mig at synke. Jeg kunne ikke finde Sara, og den konstante skandering af den bevægelige masse af hoveder neden under mig gav mig kvalme.

”Leder du efter nogen?”

Det var Carrie McWhirty, den hårdt prøvede forfatter til Liza og kattefolket. Hun var en pige, der var blevet moderlig før tid, og hun gik med stålbriller, som hun nu skulede til mig igennem med mere end en anelse afsky i blikket. Jeg spekulerede på, om der allerede var historier i omløb.

”Carrie,” sagde jeg. ”Jeg havde ikke set dig.”

”Det ved jeg godt,” sagde hun og lød trist som en fagot. ”Kiggede du efter Hannah?” Hun pegede. ”Hun sidder derovre.”

Jeg vidste, at jeg ikke burde have gjort det, men – så kiggede jeg. Hannah sad adskillige rækker fra scenen til højre for orkestergraven ud mod midtergangen. Hun nikkede en gang imellem med hovedet og grinede smørret ind i sin hule hånd, og jeg kunne se, at den person, der sad på den anden side af hende, underholdt hende mere end Walter Gaskell – uden tvivl på sidstnævntes bekostning. Hendes hår var sat op med et spænde og afslørede hendes nakke. En hånd dukkede op bag om hendes hoved og lagde sig let på hendes venstre skulder, og hun fandt sig i det. Hun strakte sine lange ben i deres strålende, røde støvler. Det trykte program faldt ned fra hendes skød, og da hun lænede sig frem for at samle det op igen, så jeg ved siden af hende et muntert, lyserødt ansigt indrammet af hår, der var endnu lysere end hendes. Jeg lænede mig bagud og lukkede øjnene.

”Hvem er ham fyren?” sagde Carrie. ”Kender du ham?”

”Han hedder Jeff,” sagde jeg.

I lang tid derefter kunne jeg ikke få mig selv til at åbne øjnene. Jeg sad og lyttede til Walters bløde stemme med dens svage, stenhårde ekko af New York. Det virkede, som om han var ved at afslutte sin tale nu; han berettede om nogle få angiveligt underholdende hændelser fra de seneste par dage, hvoraf ingen af dem handlede om mordet på en hund, tyveriet af et helligt klædningsstykke eller en hustru, som bar en anden mands barn i sin livmoder.

”Og nu,” sagde han, ”har jeg nogle gode nyheder. Som fortjener bifald.” Han gjorde en pause. Han var endelig nået til Lækkerbiskenerne. En af deltagerne i WordFest-arrangementet havde fundet en forlægger til sin børnebog Blod på en bustier. En anden deltager, en fyr, som, jeg vidste, skrev artikler til Post-Gazette, havde fået sin kriminalroman Den ensomste reje ind hos Doubleday. Når jeg tænker tilbage på det, kan jeg have fået byttet om på de to titler. Der lød klapsalver, som jeg forestillede mig, at de pågældende personer rejste sig op og modtog.

”Det er særligt spændende,” fortsatte Walter, ”at bekendtgøre, at vores egen James Leer, en studerende herfra, har fundet et forlag til sin første roman, som jeg forstår hedder Prinsen og gemalen.”

Jeg åbnede øjnene tids nok til at se Walter nikke venligt til James nede på første række med et ansigtsudtryk af forbløffende varme og velvilje. Folk klappede og kaldte på James, men han sad bare med hænderne i skødet og stirrede lige frem for sig, på ingenting, på støvet i Thaw Hall, der hang i lysene fra scenen. Da Crabtree gav ham et puf i ribbenene, kom James på benene, som om han var blevet trukket op af en snor. Carrie McWhirty pegede på ham og hviskede til personen på sin anden side: ”Jeg har haft et kursus sammen med ham.” James vendte sig for at hilse på de fem hundrede mennesker bag sig og de halvtreds over sig og stod og så fortabt og forskrækket ud som et barn fanget midt i en flok opskræmte duer. På hans ranglede skikkelse sad Crabtrees jakke bemærkelsesværdigt dårligt. Den gabte i kraven og afslørede tre centimeter blege håndled. Hans sko var de samme gamle bulede, sorte Packards, og den rødternede skovmandsskjorte gav ham et anstrøg af bondeknold. Sådan stod han og lignede et fugleskræmsel hængt op på et søm, indtil det første bifald blev mindre, så spruttede og til sidst stilnede helt af. Hele salen var tavs, og James stod bare og flyttede vægten fra den ene fod til den anden og så ud, som om han var lige ved at kaste op. Jeg så, at det ikke var det herlige øjeblik beskrevet af film og bøger, hvor offeret for vittigheder og uvilje, hvor den skøre dreng, bliver hyldet. Hans plageånders beundring var i sig selv på en måde plagsom.

”Fyren virker nærmest, som om han lige er faldet ned fra månen,” sagde Carrie. ”Hvis du forstår, hvad jeg mener.”

”Buk for os, James,” råbte Hannah Green højt nok til, at alle i auditoriet kunne høre det. Der lød latter. James så på hende. Han var blevet knaldrød i hovedet. Efter et sidste, uskyldigt øjeblik med følelsen af at være faldet ned fra månen spredte han hænderne ud, sænkede hovedet og gav os, sådan som han var nødt til, sit første, søde buk som wonderboy. Så tumlede han bagud i sædet som en vindblæst paraply og gemte ansigtet i hænderne.

Walter Gaskell rømmede sig.

”Sidst, og måske ikke mindst vigtigt,” fortsatte han i en utålmodig tone, ”har Terry Crabtree fra Bartizan også besluttet at udgive min egen bog Det sidste amerikanske ægtepar, som nogle af jer allerede er bekendt med dele af.”

Voldsomme, helhjertede, lydige klapsalver. Crabtree slog James på skulderen og klemte den ømt; endnu en vellykket fortælling fra Terry Crabtrees hurtige, vandskrivende pen. Walter gav selv et rask, værdigt buk, takkede sekretærerne og de frivillige, citerede Kafka angående økser og is, ønskede os alle et produktivt år og slap derefter med en skrattende Vincent Price-latter de unge forfattere løs som en flok flossede flagermus. Lysene tændtes. Folk begyndte at strømme ud.

”Kommer du, professor Tripp? Mr. Q. holder en sidste fest ovre hos Gaskell-parret,” sagde Carrie. ”Han har inviteret mig.”

”Nej, det tror jeg ikke,” sagde jeg. Jeg så Jeff følge Hannah op ad midtergangen med sin hånd på hendes lænd. De standsede for at lykønske James, der stod og trak i manchetterne til sin jakke i en kreds af mennesker, der ønskede ham tillykke.

”Udmærket,” sagde Carrie og lød tvivlende. ”Vi ses, professor Tripp.”

”Det gør vi i hvert fald,” sagde jeg, og så så jeg Sara i den anden ende af auditoriet ved sideudgangen. Hun stod og kiggede direkte på mig, mente jeg. Jeg rejste mig for at gå efter hende og løftede hånden, men mens jeg stod og vinkede vildt, vendte hun sig om og forlod Thaw Hall uden at gøre noget tegn.

Jeg sendte Carrie McWhirty et stift, lille smil, og da hun var gået sin vej, satte jeg mig tungt ned som en, der var plaget af feber. Jeg lagde hånden på min pande og syntes, jeg kunne fornemme en feberagtig hinde. Larmen af afskedssamtaler nede i lobbyen steg kortvarigt og døde så hen. Sam Traxler kom ind med en støvsuger og en mælkekasse fyldt med rengøringsmidler og gik op og ned ad gangene og rækkerne i auditoriet, mens han samlede større stykker affald op og proppede dem i en plastikpose. Et stykke tid efter forsvandt han, og jeg var alene. Jeg havde mistet alt: roman, forlag, kone, elskerinde, min bedste studerendes beundring; alt sammen frugten af de seneste ti år af mit liv. Jeg havde ingen familie, ingen venner, ingen bil, og efter denne weekend sikkert heller ikke noget arbejde. Jeg lænede mig tilbage i stolen, og da jeg gjorde det, hørte jeg den umiskendelige knitren af en plasticpose. Jeg rakte ned i den iturevne sidelomme på min jakke og førte hånden gennem hullet ned i foret, hvor jeg fandt mit lille stykke Humboldt County, lun af varmen fra min krop.

Der lød en knirken af hængsler neden under mig. Sam Traxler kom tilbage til auditoriet og begyndte at gå over mod sin skinnende metalstøvsuger. Lige som han skulle til at tænde den, kaldte jeg på ham. ”Yo, Sam.”

Tilsyneladende uoverrasket så han langsomt op, som om der tit var folk, der kaldte på ham fra de tomme balkoner.

”Åh, hej, professor Tripp,” sagde han.

”Sam,” spurgte jeg ham, ”ryger du den fede?”

”Kun når jeg arbejder.”

Jeg lænede mig ud over balkonen, sigtede med posen imod ham og forsøgte at kaste den som en pil eller et papirfly. Den blev fanget i en fold i et af de fløjlsdraperier, der hang ned fra balkonerne i Thaw Hall. Jeg lænede mig længere ud, mens jeg støttede fødderne mod sædet bag mig og trak i det stive forhæng. Posen kom fri og flagrede ned mod jorden som et blad. Sam gik tværs gennem salen, bøjede sig ned og samlede den op. Nu havde jeg slet ingenting.

”Hold da helt kæft,” sagde han. ”Mener du det?”

Jeg forsikrede ham om, at det gjorde jeg, og så lugtede jeg blod i min næse, og luften omkring mig fyldtes af blinkende dioder og kæder af lysende perler. Der lød en undersøisk rumlen i begge mine ører, som om en eller anden havde sat et par konkylier hen over dem.

”Åh,” sagde jeg, balancerende på maven som et Steinway-flygel på en andensals vindueskarm. Så følte jeg taljen, om man så må sige, give efter. For at være helt ærlig er jeg ikke rigtig sikker på, hvad det var, der fik mig til at tippe. En krop af min størrelse er offer for de samme mystiske gravitoner som dem, der påvirker oceaner og bjergsider. Når jeg faldt, ville jeg blive sønderbrudt hen over alle de tomme sæder under mig, ligesom Monongahela River ved højvande. Jeg føler mig tvunget til at tilføje, at jeg i et fritsvævende øjeblik, lige inden jeg mistede bevidstheden, i sandhed fandt velbehag i den udsigt. Så duvede jeg fremad, greb ud efter nogle støvede håndfulde fløjl og begyndte nedturen.

Jeg mærkede et hårdt ryk i min krave. Den øverste knap i min skjorte gik løs og blev skudt op på mit kindben. Jeg mærkede, hvordan jeg langsomt blev halet ind over balkonen igen og derefter smidt om på ryggen. Glatte hænder pressede sig mod min pande. Lige inden jeg lukkede øjnene endegyldigt, havde jeg et forbigående syn af Saras ansigt. Det virkede, som om det så ned på mig fra en ubestemmelig højde.

”Grady?” sagde hun undrende. ”Hvad laver du, din store idiot?”

Jeg åbnede munden og forsøgte at besvare hendes spørgsmål, men jeg formåede det ikke. Furen af ømhed i hendes stemme gav mig grund til at håbe, og jeg mærkede en skarp smerte i hjertet ved den pludselige udvidelse af min krops sidste, håbefulde muskel.

H

Jeg steg til vejrs i ryk som en papirdrage, tøjret til Grady Tripps dødelige legeme med en tynd, perlebesat snor. Neden under mig lå Pittsburgh spredt ud, mursten og motorveje og stålbroer, med tåge i lavningerne og halvt skjult af regnen. Blæsten flåede i mine jakkeskøder og ringede for mine ører som blod. Der var fugle i mit hår. Et takket skæg af is voksede frem på min hage. Det er ikke noget, jeg finder på. Jeg hørte Sara Gaskell kalde på mig og kiggede ned, langt ned i mit jordiske livs tåge og regn, og så hende knæle ved siden af min krop og blæse sin ånde ind i mine lunger. Den var varm og sur og vild af liv og tobak. Jeg slugte store mundfulde af den. Jeg fik fat om den opalglinsende tråd og spolede mig ind.

H

Da jeg vågnede, befandt jeg mig på en dunkel hospitalsstue, nøgen under en dueblå papirpyjamas, i færd med at modtage min aftenglukose gennem et fint lille hul i venstre arm. Det var en rar, halvprivat stue med muntert, storblomstret tapet, en dusk evighedsblomster i en vase i vindueskarmen og udsigt til den imponerende, gamle, sorte stenkirke på den anden side af gaden. Et fjernt banner af blå himmel vajede fra tårnet og strakte sig hen over den tidlige aften. Gardinet var trukket for mellem mig og min nabo, men jeg kunne se fodenden af vedkommendes seng og bag den afdelingens køligt blå korridor.

”Hallo?” kaldte jeg til den anden side af gardinet. ”Undskyld mig? Kan du sige mig, hvilket hospital vi ligger på?”

Der kom ikke umiddelbart noget svar, og jeg forestillede mig, at personen i sengen ved siden af lå med kæben lukket til med ståltråd, i koma, afatisk, på en eller anden måde ude af stand til at svare. Men jeg vidste godt, at stuen simpelthen bare var tom. Jeg så de sidste blå striber forsvinde fra aftenhimlen uden for vinduet, og en følelse af stor ensomhed sænkede sig over mig.

”Sara?” sagde jeg.

Jeg blev bevidst om en svag irritation i højre håndled, og et dovent øjeblik gned jeg armen mod lagnerne, før jeg kiggede ned og så id-armbåndet af plastik med mit navn på og en indskrift af tal, som viste alle detaljerne i mit sammenbrud. Oven over dette stod navnet på hospitalet med nydelig, sort skrift. Det var et kendt og dyrt hospital med et mindre end pletfrit lokalt ry, et kvarters taxitur fra Thaw Hall. Jeg så på clockradioen på bordet ved siden af min seng. Klokken var nitten fireogtyve. Jeg havde kun været væk i to timer.

Klokken halv otte kom den behandlende læge ind. Han var reservelæge, en ung mand med for langt hår, spids næse og blå øjne, der var lige så kolde og foruroligende som Doctor Dees. Han trængte til at blive barberet, og han havde det triste, oppustede ydre, som læger nær afslutningen af deres vagt har, ligesom passagerer, der lige er stået af flyet efter tredive timer i luften. På hans navneskilt stod der GREENHUT. Han virkede så inderligt skuffet over mig, at jeg et øjeblik spekulerede på, om han var en, jeg kendte.

”Nå,” sagde han.

”Jeg besvimede.” Jeg besluttede ikke at fortælle ham, at jeg faktisk også næsten havde været død.

”Det gjorde du.”

”Det har jeg gjort en hel del på det seneste,” sagde jeg.

”Mm-hm,” sagde han. ”Du har også røget en masse marihuana, har jeg forstået.”

”En del. Tror du, det er derfor, jeg har haft disse anfald?”

”Gør du?”

”Det er muligt.”

”Hvor længe har du haft dem?”

”Mine anfald?” sagde jeg og lød lidt for meget ligesom Blanche DuBois til, at jeg selv var helt tryg ved det. ”Omkring den seneste måned, tror jeg.”

”Se, om du kan rejse dig op. Bare pas på plastikslangen.”

Jeg trak mig selv op at stå, ømt som en dansepartner.

”Hvordan føles det?”

”Ganske fint,” sagde jeg. Faktisk følte jeg mig sikrere på benene og klarere i hovedet, end jeg havde gjort længe, måske i flere år. Smerten i min ankel var næsten væk.

”Hvor længe har du røget marihuana, Grady?”

”Et stykke tid.”

”Hvor længe?”

”Spiro T. Agnew var vicepræsident, mener jeg.”

”Så er det sikkert ikke det, der er problemet. Nogle større livsstilsændringer i løbet af den seneste måned?”

”Et par stykker.” Jeg tænkte øjeblikkeligt på Wonder Boys. Det var næsten præcis en måned siden, jeg havde indledt mit hasarderede forsøg på at smække en slutning på den. Når jeg tænkte over det, kunne jeg se, at anfaldene havde taget til i både hyppighed og intensitet, efterhånden som anstrengelserne gik skævt, og Crabtrees ankomst nærmede sig. ”Jeg har ikke spist så meget. Jeg har drukket en masse de seneste par dage, hvilket heller ikke er godt for mig, det ved jeg.”

”Og din kone er gået fra dig.”

Jeg satte mig igen ned på kanten af sengen. Min blå papirpyjamas knitrede højlydt.

”Står det i min journal?” sagde jeg.

”Jeg talte med den kvinde, der reddede dit liv,” sagde han med en stemme, der var flad og uden melodrama, som om alle havde sådan en kvinde, eller i det mindste vidste, hvor man kunne hyre sådan en.

”Mm-hm.” Jeg trykkede fingrene mod mine læber, som stadig var ømme og gjorde ondt efter det gentagne pres fra Saras livgivende kys.

”Hun er urolig for dig,” sagde dr. Greenhut. Han kiggede stjålent på sit ur. For at gøre denne gestus mindre åbenlys havde han uret vendt, så skiven var på indersiden af håndleddet. Han var en rar knægt og forsøgte at interessere sig for min tilstand, men jeg kunne se, at jeg blot var en mindre knude af uro i udmattelsens laminærbevægelse hen over hans liv. ”Du burde konsultere en læge, Mr. Tripp. En speciallæge.”

”Det vil jeg gøre,” sagde jeg.

Der var en pause. Dr. Greenhut så ned på clipboardet i sin hånd og så op på mig igen. ”Jeg tror faktisk også, du burde konsultere en psykolog.”

”Du har hørt om hunden,” sagde jeg.

Han nikkede. Han tog fat i en læderlænestol bag sig, hev den over til fodenden af sengen og sænkede sig forsigtigt ned i den, som om han var bange for, at han måske ikke ville kunne komme op af den igen.

”Du har et misbrugsproblem, Grady, okay?” Han sagde det uden nogen særlig mildhed eller foragt. ”Og det virker tydeligt, at du ikke har passet ordentligt på dig selv. Du er fejlernæret. Okay? Hundebiddet i din ankel? Der er betændelse i det. Du var heldig, at de kom ind med dig, da de gjorde. Var der gået en dag eller to mere, havde du måske mistet foden. Vi var nødt til at pumpe dig med en solid dosis antibiotika.”

”Tak,” sagde jeg med en svag, lille hvisken.

”Hvad dine anfald angår, så ved jeg ikke. Du har oplevet en hel del ængstelser på det seneste, har jeg forstået. Det kan måske forklare dem.”

”Er det angstanfald?”

”Muligvis.”

”Det er en smule skuffende.”

Han gned sig let i mundvigen med en kno. Han var sikkert for træt til at smile.

”Er min veninde … Sara … er hun her stadig?”

”Nej,” sagde han og tillod sig et svagt glimt af medlidenhed i blikket. ”Hun sagde, at hun havde huset fuldt af gæster.”

”Jeg er nødt til at se hende,” sagde jeg. ”Bliver du meget vred, hvis jeg gerne vil udskrives?”

”Hmm.” Han overvejede min sag omhyggeligt i nogle øjeblikke uden at konsultere notaterne på aluminiumsclipboardet under sin arm. I sidste ende tror jeg, han baserede sin beslutning på et særligt desperat udtryk i mit blik.

”Ved du hvad,” sagde han. ”Jeg lader dig gå på én betingelse.”

”Som er?”

”At det er den sidste dumhed, du nogen sinde begår.”

”Så må jeg hellere se at komme tilbage i sengen,” sagde jeg. Han rørte ikke ved sin mund denne gang. ”Det var for sjov.”

”Hør engang,” sagde han og kiggede nu helt åbenlyst på sit ur. ”Jeg kan ikke så godt holde på dig, hvis du gerne vil af sted. Jeg taler med sygeplejersken. Jeg udskriver en recept på en penicillinkur til dit bidsår, okay? Få fat i den på vejen ud og sørg for at følge den helt til den bitre ende.”

”Til den bitre ende,” sagde jeg. ”Hey, tak skal du have.”

Men han var allerede ude ad døren med jakkeskøderne bølgende efter sig. Et øjeblik efter kom der en sygeplejerske ind og frigjorde mig fra min aftensmad. Jeg iklædte mig de mudderplettede jeans og skjorten, der stank af angstens sved, og fløjlsjakken med den ødelagte lomme. Det var, da jeg var på vej ud af stuen, at jeg opdagede, hvem min tavse nabo i sengen ved siden af var.

”Glem nu ikke Deres lilletromme, Mr. Tripp,” sagde sygeplejersken. ”Eller hvad det nu er for en ting.”

Det var naturligvis min klodsede, sorte skygge, denne messing-Alekto, August Van Zorns Tuba. Den kørte ned sammen med mig i elevatoren og fulgte med mig tværs over lobbyen til hospitalets døre og så til, mens jeg stod der og regnede på gåafstanden til Saras hus og kæmpede en uvant kamp for at nå frem til en beslutning. Hvis min reparerede ankel holdt til det, kunne jeg nå derhen på en halv time, men hvad skulle jeg så sige til hende, når jeg nåede frem? Den forløbne weekend havde gjort to ting klart for mig: For det første at mit liv, som jeg levede det lige nu, ikke var et, hvortil man på ansvarlig vis burde føje et spædbarn, og for det andet, at mit forhold til Sara, når denne graviditet blev afsluttet, ikke ville overleve processen. Hun havde – forståeligt nok – valgt at se dette som et afgørende øjeblik i den hidtil upræcise fortælling om vores kærlighed: Fra og med dette punkt ville vi enten i fællesskab blive forældre til vores barn eller blive et par bitre ekskærester, der så tilbage på fem spildte år. Det var sort uheld, at mine pothæmmede sædceller havde formået at mande sig op til et sidste, vanvittigt, fallopisk eventyr og bevirket, at fem års kærlighed, venskab og opstemthed over at mødes i hemmelighed i sidste ende skulle underlægges en afstemning om min egnethed som far, men sådan var det.

Jeg tog tubaen over i den anden hånd. Jeg forsøgte at se mig selv otte måneder ude i fremtiden, hvor jeg ved mit stærkt behårede bryst ville holde den søde absurditet, den lille kimære, som var delvist Sara, delvist Grady, delvist en eller anden tilfældig udfoldelse af generne. Jeg så for mig en storhovedet Edward Gorey-baby med tomme øjne i en gammeldags natkjole med tæt knyttede næver og en vandalnatur. Lad os nu bare, sagde jeg til mig selv, antage, at det at bringe endnu en modbydelig mutant-Tripp til verden ikke pr. definition var en dårlig idé. Hvordan vidste man i almindelighed, om man gerne ville have et barn eller ej? I al den tid, Emily og jeg angiveligt havde forsøgt at gøre hende gravid, var det aldrig faldet mig ind at spørge mig selv, om jeg ønskede, at vi skulle have held med vores forehavende – måske fordi jeg i mit hjerte aldrig rigtig havde troet på, at et forhold, som i længere tid var udsat for min personligheds ondartede bestråling, rent faktisk var i stand til at bære en sådan frugt. Følte man virkelig behovet for et barn – som en trang i nerverne, en åndelig længsel, den uforglemmelige prikken i en mistet legemsdel?

Jeg hev tubaen med ind i lobbyen igen og over til informationsskranken, hvor der denne aften sad en elegant ældre frivillig i stribet kittel. Hun var i gang med at læse Q.’s tredje roman – den om den sexgale retslæge – med et udtryk af ubehag og opslugthed.

”Har De tilfældigvis nogen spædbørn her på hospitalet?” sagde jeg, da hun kiggede op. ”De ved, som man kan kigge på bag en glasrude?”

”Jo, altså,” sagde hun og lagde bogen fra sig, ”jo, det har vi, men jeg ved ikke …”

”Det er til en bog, jeg er ved at skrive.”

”Nå? Så De er forfatter?” sagde hun interesseret, mens hun samtidig kastede mistænksomme blikke på tubaen.

”Jeg prøver,” sagde jeg. Jeg løftede tubaen. ”Symfoniorkesteret giver mig frygteligt meget at lave.”

”Virkelig? Min mand og jeg var til koncert så sent som fredag aften, hvad siger De så? Harold i Italien. Jamen, vi har abonnement, jeg er sikker på, at vi må have set …”

”Faktisk er det et orkester i Ohio,” sagde jeg. ”Det hedder – øh … Steubenville Philharmonic.”

”Aha.”

”Vi er ikke særlig store. Vi spiller meget til bryllupper.”

Nu betragtede hun mig mere omhyggeligt. Jeg greb om skjorten foran, hvor der manglede en knap, og forsøgte at se ud, som om jeg havde en musikalsk sjæl.

”Femte etage,” sagde hun endelig.

Så tubaen og jeg kørte op for at kigge på spædbørn. Der var kun to udstillet i øjeblikket, og de lå der i deres glaskrybber som et par store sprællende majroer. En mand, som jeg formodede var far til den ene, stod og lænede sig mod ruden til lokalet, en gammel fyr ligesom mig med savsmuld på bukserne, brylcreme i håret og et stort, kraftigt og halvt sovende arbejdsmandsansigt. Han blev ved at bide sig i læben og kigge fra det ene spædbarn til det andet, som om han forsøgte at beslutte, hvem han ville bruge sine surt tjente penge på. Der var ingen af dem, syntes hans ansigt at sige, der ligefrem var noget godt køb, bulede hoveder, lilla hud fuld af blodårer, spastiske lemmer, der kæmpede mod et usynligt medie eller en usynlig fjende.

”Hold da op,” sagde jeg, ”sådan en vil jeg godt nok gerne have.”

Manden opfangede ironien i min stemme, men misforstod den. Han så på mig og pegede så med tommelfingeren i retning af det spædbarn, der åbenbart ikke var hans. Hans læber formede et stramt, lille smil.

”Så skal jeg fortælle dig noget, kammerat,” sagde han. ”Det har du allerede.”

H

Noget mere end en halv time senere drejede jeg ind på den grønne gade i hjertet af Point Breeze, hvor arvingerne til store formuer i stål og krydderier i svundne tider havde moret sig i græsset og slået kugler gennem sølvbuer med guldkøller. Jeg gik ned til Sara og Walters hus langs det ildevarslende støbejernshegn. Det var en kølig forårsaften i en flodby for foden af bjergene. Der hang en fin tåge i luften. Alle lysene i gaden var dæmpede og så ud, som om de var omgivet af glorier, som om de var blevet gnedet ud med en sentimental pastelmalers tommelfinger. Jeg gik stadig og bar på tubaen af den ene grund, at den i min nuværende situation var godt selskab. Det er en anden måde at sige på, at den var alt, hvad jeg havde. Der var lys i alle vinduerne i Gaskell-parrets hus, og da jeg gik op ad stien, hørte jeg den milde klimpren fra en vibrafon. Jeg hørte ingen hævede stemmer eller andre lyde af menneskelig morskab, men dette overraskede mig ikke, for den sidste fest i WordFest-weekenden var, hvor den end blev holdt henne, i almindelighed en fest for de overlevende, afdæmpet og tømmermændsramt og ikke særlig velbesøgt. Jeg satte tubaen ned ved siden af mig og ringede på døren.

Jeg ventede. Alle bladene på træerne begyndte at rasle og ryste. To sekunder senere øsregnede det. Jeg bankede på. Jeg prøvede den tunge dørklinke med tommelfingeren, og den gav efter. Jeg masede mig ind gennem døren, idet jeg følte et skarpt gys af rædsel.

”Hallo?” sagde jeg.

Stedet var forladt. Jeg gik i en cirkel rundt i stueetagen fra stuen til køkkenet og videre gennem saloondørene til spisestuen. Alle steder så jeg tegn på nylig beboelse: plastikkrus kysset af kvinder, cigaretskodder i askebægre, efterladte hatte og sweatshirts, endda et par tomme sko. Der hang en stemning af uhyggelig, postkatastrofisk ro over hele scenen, som i kølvandet på en dødsstråle eller en gnistrende giftsky.

”Er der nogen hjemme?” kaldte jeg op på første sal og begyndte så at følge min stemmes prøvende bane op ad trappen. Der kom intet svar. En dråbe regn løb ned ad min nakke og fremkaldte en vibrafonisk skælven ned ad min rygrad. Fordøren stod stadig åben, og regnens hviskende latter i træerne og vandpytterne udenfor skabte sære harmonier med vibrationernes knokkel-step. Et tomt hus, en ubesindig og tåbelig mand, der er på vej op til sin undergang, den spøgelsesagtige musik fra et orkester af troldunger og raslende skeletter. Jeg var blevet helten i en fortælling af August Van Zorn. Måske, tænkte jeg, havde jeg aldrig været andet. Lige da lød der et hårdt bump lige bag mig, som en krop, der ramte gulvet; det gav et sæt i mig, og jeg snurrede omkring parat til at blive slugt af selveste Den Ældgamle Sorte Intetheds savlende svælg, men det var bare tubaen. Den var faldet om på siden på forverandaen – enten det, eller også havde den forsøgt at bevæge sig.

”Jeg kan ikke vende ryggen til dig så meget som et sekund,” sagde jeg til den, kun halvvejs i spøg.

Jeg gik hurtigt ned ad trappen igen og stod helt stille i foyeren, mens jeg holdt øje med tubaen og forsøgte at tænke mig til, hvad der var sket, og hvor alle mennesker var henne. Jeg kunne se ned ad gangen til køkkenet, og gennem vinduerne bagtil kunne jeg se, at der brændte lys ude i baghaven. Så jeg gik ud i køkkenet igen og pressede ansigtet mod ruden. Inde i Saras drivhus var en af de kølige, violette GroLites tændt. Der var ingen grund til ikke at formode, at hun måske somme tider lod et lys brænde derude, og det var svært at forestille sig, at hun havde valgt dette tidspunkt til at undersøge, hvordan det gik med hendes ærteblomster. Ikke desto mindre trak jeg jakkekraven op over hovedet og løb plaskende tværs over baghaven. Jeg bankede på døren nogle gange, så hev jeg den op og lod mig ånde ind i det mærkelige glashus med dets stank af fiskeemulsion og blomster og råddenskab. Der var kun det ene lys tændt, inde i et af de andre rum, og jeg stod og forsøgte at vænne mig til det svage lys og den tunge luft, vild af duften af ram vanilje og sød forrådnelse, som jeg identificerede som narcisser. Den var overvældende; man kunne næsten høre den summe i ørerne som bier.

”Sara?” sagde jeg.

Blomsternes mumlen syntes at blive højere, efterhånden som jeg gik længere ind i drivhuset, men da jeg kom ind i den centrale atriumgård, opdagede jeg, at det ikke var en eller anden voldsom duft, der spillede mine nerver et puds – blot den ironiske og elliptiske snorken fra en moderne mester inden for novellegenren. På den gamle, lilla sovedivan under daddelpalmen lå Q. og var helt væk. Hans skjorteflapper var kommet op af bukserne, hans gylp var ikke knappet, og på fødderne havde han kun et par hjemmestrikkede sokker med røde tæer, hvorpå mudderet sad i kager. Det var altså hans sko, der stod efterladt i stuen. Selv i drømme var Q. og hans dobbeltgænger åbenbart stadig i gang med hinanden, for selvom hans pande var rynket i pine, så resten af hans ansigt fredfyldt, endda selvtilfredst ud, som om han fik sig et velfortjent hvil. Ud over mudderet på hans sokker var der en guldfisk af tørret blod på hans skjortelomme, og et telefonnummer og en besked til ham selv stod skrevet på oversiden af hans venstre hånd. Jeg lænede mig frem for at forsøge at læse, hvad der stod. Det var for udtværet til at kunne tydes, men det så ud til at begynde med et C.croatoan, tænkte jeg, det ville egentlig ikke have været upassende. Jeg tændte ovenlyset.

Q. slog øjnene op.

”Nej!” sagde han og rakte ud med fingrene spredt ud, som for at værge sig imod mig.

”Tag det roligt,” sagde jeg. ”Alting er i orden.”

Han satte sig op.

”Hvor er jeg henne? Hvad er det for en lugt?”

”Det er planteånde,” sagde jeg. ”Du er ude i Saras drivhus.”

Han satte sig op, gned sig i ansigtet og bevægede kæbepartiet. Så så han sig omkring, op på palmetræets spidse blade, ned på sine mudrede sokker. Han rystede på hovedet.

”Næh,” sagde han.

”Du har ingen anelse om, hvordan du er havnet her, hva’?”

”Ingen som helst.”

Jeg gav hans skulder et lille klem.

”Det er helt i orden,” sagde jeg. ”Prøv med dette her. Alle folk til festen. Har du nogen som helst anelse om, hvor de kan være taget hen?” Jeg nikkede i retning af huset. ”Der er tomt. Det ser ud, som om folk er taget hurtigt af sted. De har ladet alle deres krus og cigaretter og ting og sager ligge.” Jeg så på uret. Klokken var lidt i ni. ”Det ser ud til, at det hele sluttede lidt tidligt.”

”Jo, øh, nåja …” begyndte han prøvende. ”Sara.” Han nikkede. ”Hun bad dem alle sammen om at gå.”

”Hvad gjorde hun?” Jeg kunne ikke tro, at Sara ville gøre noget så uforskammet i offentlighed – den slags opførsel ville ikke klæde den vision af solid og elskværdig rektorskab, som hun så omhyggeligt havde udviklet for sig selv. Hjertet sank i livet på mig. ”Det ligner ikke Sara.” Der var kun én forklaring: Hun havde en gang for alle besluttet at fjerne Gradys yngel fra sin aldrende livmoder. Jeg blev grebet af en pludselig, irrationel vished om, at hun faktisk allerede havde gjort det, at hun havde jaget alle ud af huset og derefter var kørt af sted, alene og hysterisk, til en eller anden natlæges konsultation i en tragisk del af byen. ”Hvorfor gjorde hun det?”

”Det kan jeg ikke huske,” sagde Q., og så huskede han det. Han så op på mig med store og bedende øjne, som om jeg var blevet sendt herud for at straffe ham for, hvad det end var, han havde gjort. Han bøjede hovedet.

”Jeg tror, jeg brækkede Walter Gaskells næse,” sagde han ned i sin krave.

”Det er da løgn. Gode Gud.”

Han så forsvarsberedt ud. ”Måske ikke.” Han klemte om sin runde næsetip. ”Jeg snittede ham kun lige med det.” Han nikkede beroligende for sig selv, efterhånden som detaljerne begyndte at vende tilbage til ham. ”Det var ikke, fordi jeg ramte ham med det gode sted.”

”Det gode sted?”

”Jeg stod og svingede et af hans batter. Et stort et, vejede et kilo, var helt gult og plettet. Nærmest som en gammel stødtand. Det havde tilhørt Joe DiMaggio.” Hans rynkede ansigt blev lidt blidere, mens han erindrede det. ”Et smukt eksemplar.”

”Jeg ved, hvad det er for et,” sagde jeg.

”Der var stadig en masse spænding i det på en eller anden måde. Når man svingede med det. Som om der stadig boede noget kraftfuldt derinde, der ville ud.”

”Det må der åbenbart have været,” sagde jeg. ”Det kom åbenbart ud og brækkede Walters næse.”

”Mm-hm,” sagde han. Han lagde hovedet lidt på skrå, og hans stemme var skarp. ”Men i det mindste stjal jeg det ikke.”

”God pointe,” sagde jeg. ”Men hvad så, tog hun med ham på hospitalet? Sara, mener jeg.” Her var jeg gået hele den vej for at finde hende, og så havde hun sikkert siddet på hospitalets skadestue hele tiden.

”Det ved jeg ikke. Han blødte og råbte op, og jeg råbte sikkert også lidt. På et tidspunkt kom Sara ind, og så råbte de ad hinanden et stykke tid. Undskyld, jeg kan ikke huske, hvad det drejede sig om. Så jog hun alle ud af huset. Hvis ikke hun er der nu, ved jeg ikke, hvor hun er henne.”

”Og Walter?” sagde jeg.

Q. løftede det ene øjenbryn og pegede ligesom med sin ubarberede hagespids i retning af døren til drivhuset. Han smilede. Jeg så på ham et øjeblik uden at forstå. Så så jeg dobbeltgængerglimtet af skælmeri i hans blik. Han ville have, at jeg skulle vende mig om. Jeg vendte mig om og forventede halvt om halvt at se tubaen stå der bag mig.

”Hej, Grady,” sagde Walter.

Han tårnede sig truende op i drivhusets skygger med det tjæreplettede, gamle DiMaggio-bat ved sin side. Det var en genstand, han havde erhvervet sig sidste efterår, grebet af et så intenst erhvervelsesvanvid, at han havde glemt alt om Saras fødselsdag og efterfølgende havde forsøgt at gøre det tørre stykke asketræ til en slags tam og uoprigtig gave. For Sara havde det vist sig at være en fatal hån mod deres ægteskabs sundhed, og hvis hun nogen sinde blev i stand til at forlade ham én gang for alle, ville dette bat, som i teorien var hendes, være en af grundene. Det var et ud af et lille antal batter, som Joe D. øjensynligt skulle have svunget i løbet af sin berømte stime i 1947, og som derfor fortjente en vis mængde hengivenhed, hvilket jeg dengang havde forsøgt at forklare Sara. Med sin anden hånd holdt Walter en ternet ispose presset mod næseryggen. Der var blod på hans hvide Oxford-skjorte.

”Hej, Walter,” sagde jeg.

”Jeg er ked af det med din næse, Walter,” sagde Q. ”Jeg må have været temmelig fuld.”

Walter nikkede. ”Det er helt i orden.”

”Og,” sagde jeg, ”jeg, øh, ved godt, at det her kommer til at lyde ret tåbeligt lige nu, Walter, men jeg vil bare have, du skal vide, at jeg også er rigtig ked af det. Over alting. Jeg har det rigtig, rigtig skidt med det.” Jeg holdt pause og slikkede mig om læberne. Sandheden var, at jeg faktisk ikke havde det særlig skidt med det. Jeg ville bare ikke have, at Walter skulle sætte kulør på mig med det bat. ”Jeg … jeg ville ønske, jeg kunne gøre det godt igen.”

”Det tror jeg faktisk ikke, du nogen sinde ville kunne, Grady,” sagde Walter. Han rullede battet frem og tilbage mod låret, og hans fingre pillede ved håndtagets slidte, gamle tape. Jeg kan huske, at han ikke så vred ud eller særlig hævngerrig eller glad, sådan som folk ser ud i film, når den hævn, de har drømt om, får deres onde mundvige til at krølle sig opad. Han havde ringe under øjnene af træthed, han havde en ispose på næsen, og mere end noget andet havde han det bekymrede udtryk hos en afdelingsleder, der har brugt den halve nat på at skændes med revisionsfirmaet og er ved at planlægge smertefulde nedskæringer i næste års budget. ”Afdelingen er selvfølgelig nødt til at suspendere dig.”

”Okay,” sagde jeg. ”Det giver mening.”

”På ubestemt tid, er jeg bange for. Du kan sagtens ende med at miste din stilling. Jeg vil bestemt gør mit til, at det sker.”

Jeg så på Q. Han så frem og tilbage fra mig til Walter, roligt, men med et særligt udtryk af frustration, som jeg mente, jeg kunne genkende. Han ønskede, at han havde en pen, så han kunne gøre nogle notater.

”Du er en skide plattenslager, Grady. Du har intet som helst frembragt i den tid, du har været her,” fortsatte Walter dæmpet. ”Det er syv år. Næsten otte.” Han nævnte to af mine skrivende kollegaer på afdelingen. ”I de seneste syv år har de tilsammen fået udgivet ni bøger. En af hendes vandt en national pris, hvilket jeg er sikker på, at du ved. Hvad har du lavet, Grady?”

Dette var netop de ord, de anklager, jeg havde frygtet og ventet i så lang tid, men i al den tid havde jeg aldrig formået at finde på et passende svar. Jeg bøjede hovedet.

Q. rømmede sig. ”Ud over at gå i seng med din kone, mener du,” sagde han hjælpsomt.

Walter sænkede isposen og lod den falde til jorden. Battet skød op fra hans side og begyndte at beskrive små, tætte cirkler i luften mellem os. Nu havde han fat om det med begge hænder og vrikkede med fingrene om dets skaft – hans ansigt var blodigt og opsvulmet, men hans Doctor Dee-øjne var bemærkelsesværdigt blå og rolige.

”Har du tænkt dig at bruge det mod mig?”

”Det ved jeg ikke,” sagde han. ”Måske.”

”Gør det dog,” sagde jeg.

Så det gjorde han. Og jeg tror, at det meste af den vold, der forekommer mellem mænd, på den ene eller den anden måde er et produkt af rapkæftethed og smarte bemærkninger. Jeg sagde, at han skulle gøre det, og han kom imod mig og svang det historiske bat. Jeg fik løftet armen, men han formåede stadig at ramme mig med et voldsomt slag på venstre tinding. Mine briller fløj af. En stor sten ringede mod et udspændt stykke metal, og en pære sprang, og en lysende nethindeblomst blomstrede og visnede i mit indre øje. Det gjorde ondt, men ikke så meget, som jeg ville have forudsagt. Efter at have blinket prøvende et par gange samlede jeg mine briller op, satte dem på næsen og rettede mig op, og med den samme overudførlige opvisning af værdighed som en fuld mands gik jeg min vej. Desværre for min tapre opvisning af uimodtagelighed og fattethed gik jeg den forkerte vej og endte et sted i den bagerste fløj af drivhuset, hvor mine ben blev filtret ind i en balle hønsenet, og jeg faldt omkuld.

”Grady?” råbte Walter og lød ægte bekymret.

”Alt i orden.” Jeg kom på benene, filtrede mig ud af den klirrende høstak af ståltrådsnet og satte kursen mod det sted, hvor jeg kunne huske, at døren var. På vejen tilbage over atriumgården gik jeg forbi den lilla sovedivan og standsede.

”Fik du det hele med?” sagde jeg til Q.

Han nikkede. Jeg syntes, han så lidt bleg ud.

”Jeg har et spørgsmål til dig,” sagde jeg og pegede. ”Hvad står der dér på din hånd?”

Han så ned på plamagen af blåt blæk på oversiden af hånden og rynkede panden. Det tog ham nogle sekunder at huske det.

”Der står ’Frank Capra’,” sagde han. Han trak på skuldrene. ”Noget, jeg så her til aften. Jeg tror måske, der er en bog i det.”

Jeg nikkede og gav ham hånden, og han gav mig sin. På vejen ud strejfede jeg Walter Gaskell og snublede lidt, og han rakte hånden frem som for at støtte mig. Et øjeblik kunne jeg have kollapset i hans arme. Men jeg slog hans tilbudte hånd væk og gik med lange skridt hen over den sejlende baghave op til huset.

Jeg gik op ad bagtrappen og gennem huset, og for hvert skridt følte jeg mig en anelse mindre svimmel. Da jeg nåede verandaen foran huset, stod tubaen og ventede på mig. Jeg blev næsten glad for at se den. Jeg stod i det lys, der strømmede ud gennem den åbne dør bag mig, med regn på brilleglassene og regn løbende ned ad siderne på min næse, mens jeg forsøgte at samle mod til at gå tilbage til det tomme hus på Denniston Street. Jeg kiggede ind i foyeren for at se, om nogen tilfældigvis skulle have efterladt sig en paraply, eller om der var noget, jeg kunne bruge til at dække hovedet med. Der var intet. Jeg vendte mig, tog en dyb indånding og løftede tubaen op over hovedet for at give mig lidt ly. Så begyndte jeg at gå hjemad. Men tingesten var for tung at bære ret længe på den måde, og efter et stykke tid sænkede jeg den og blev bare våd i stedet. Mit tøj blev tungt, og mine sko knirkede, og lommerne i min jakke blev fulde af regn. Til sidst satte jeg mig ned ovenpå tubaen og ventede, som en mand der klynger sig til en tom tønde, på, at syndfloden skulle bære mig af sted.

Syndfloden, tænkte jeg. Det var den sande, originale slutning, jeg altid havde haft planlagt til Wonder Boys. En aprildag efter en hård vinter gik Miskahannock-floden over sine bredder og skyllede hele den ulykkelige by Wonderburg, PA, bort. Til dette allersidste afsnit havde jeg altid forestillet mig billedet af en ung pige og en pukkelrygget gammel kvinde, som stagede en fladbundet jolle ned ad den lange midtergang i familien Wonders hus. Noget i dette billede af den lille båd, i hvilken alt, hvad der var tilbage af Wonder-slægten, sejlede snurrende ud gennem husets fordør og forsvandt mellem verdens ruiner og vraggods, rørte mig næsten altid til tårer. Jeg klappede mig automatisk på lommerne efter en pen og et stykke papir for at skrive nogle notater. Der lå noget i sidelommen på min jakke. Det var de syv overlevende sider af Wonder Boys, sammenfoldede og porøse af regnvand. Jeg lagde dem mod mit lår og spredte dem forsigtigt fladt ud.

”Nå?” sagde jeg til tubaen. ”Hvad siger du til, at vi afslutter dette her på den rigtige måde?”

Jeg tog fat i papirarkene og foldede dem på midten. Jeg bøjede de øverste hjørner, løftede de nederste flapper og vred og flettede de sidste syv sider, indtil jeg havde arbejdet dem sammen til en blød og vandmættet lille båd. Så satte jeg dette lidet overbevisende fartøj ned i rendestenen for mine fødder og så det kaste sig og krænge af sted ned ad gaden mod Monongahela -floden og det åbne hav. Og således, sådan som det blev spået i heksekvinders profetier og det ni-siders udkast til et plot, jeg havde skrevet en aprileftermiddag fem år tidligere, kom de vilde vande og bar af sted med resterne af Wonder-slægten. Jeg rejste mig og opdagede, at mit hoved var bemærkelsesværdigt klart, og at al dets tidligere lethed var flydt som en elektrisk strøm ud i mine lemmer. Mine hænder snurrede, mine fødder slingrede, mit hjerte vejede slet ingenting. Jeg var ikke lykkelig – jeg havde hældt alt for mange år af mit liv, for mange tusind hårdt tilkæmpede billeder og episoder og elegante vendinger ind i den bog til, at afskeden med den ikke fyldte mig med stor sorg. Alligevel følte jeg mig let. Jeg følte det, som om jeg var vokset op i planeten Jupiters knusende omegn og derefter sat fri, kæmpestor og luftig, så jeg kunne springe af sted gennem Point Breeze med tre meter lange skridt og kun tubaen til at forhindre mig i helt at svæve bort fra jorden.

Efter jeg i et stykke tid havde gået i nogenlunde retning af mit hjem, mens jeg rystede og tænkte de cirkulære tanker, som en mand gør, der er blevet slået med et baseballbat, kørte en bil op på siden af mig og holdt og klukkede ved kantstenen, hvor den oplyste regnen foran sig i en bred, glitrende fane. Det var en rød Citroën DS23. Regnen sprøjtede mod dens sorte lærredskaleche.

Jeg bar tubaen over til kantstenen, bøjede mig ned og så ind i bilen. Der var varmt derinde, og alting var oplyst af instrumentbrættets blide, ravfarvede lys. Der kom en lugt af fugtig aske og våd uld fra Saras overfrakke og en svag piblen af reklamer fra radioen. Hun skar ansigt af mig og spilede øjnene lidt op, da jeg lænede mig ind, så jeg ville kunne se, at hun var vred, men ikke helt uden humor. Hendes hår var glattet bagud af regnvand, hendes ansigt glødede, og nogen havde kysset hende på kinden med orange læbestift.

”Vil du have et lift?” sagde hun med forstilt belevenhed. Hun lod, som om hun ikke var overrasket over at være stødt på mig på den måde, men det faktum, at hendes mund var så fuldstændig lige, og at hendes næsebor udvidede sig på en særlig facon, afslørede, at hun havde befundet sig i en tilstand af panik i flere timer og måske stadig gjorde det.

”Jeg har ledt efter dig overalt,” sagde hun. ”Jeg tog tilbage til hospitalet, jeg tog over til dit hus – du godeste, Grady, hvad er der sket med dit hoved?”

”Ikke noget,” sagde jeg og rørte ved min venstre tinding med hånden. Jo, den var svulmet pænt op. ”Okay, Walter slog mig med et baseballbat.” Desuden forekom det mig nu, hvor jeg havde noget at fokusere på, at jeg ikke helt kunne få mit venstre øje til at stå på linje med mit højre. ”Det er helt i orden. Guderne skal vide, at jeg havde fortjent det.”

”Er du sikker?” Hun kneb øjnene sammen og studerede mig. Hun forsøgte at finde ud af, om jeg var skæv. ”Hvorfor skeler du sådan?”

”Hvordan skeler, jeg er okay, jeg er ikke skæv,” sagde jeg, og til min forbløffelse opdagede jeg, at det var sandt. ”Helt ærligt.”

”Helt ærligt,” gentog hun tvivlende.

”Jeg har det fantastisk.” Dette var også sandt, undtagen for så vidt angik min faktiske krop. ”Jeg er så glad for at se dig, Sara. Der er så meget, jeg gerne vil fortælle dig – jeg føler mig – jeg føler mig så let –” Jeg begyndte at fortælle hende om, hvordan jeg havde været død, om det gode skib Wonder Boys ’ sidste rejse og om den pludselige, magiske lethed i min gamle Jupiter-krop.

”Jeg har min kuffert i bagagerummet,” sagde hun og afbrød mig som sædvanlig, inden jeg kunne mudre vandene til med mere af min vidtløftige sniksnak. ”Kommer Emily hjem igen?”

”Det tror jeg ikke.”

Hendes øjne blev smalle igen.

”Nej,” sagde jeg. ”Ah-ah. Hun kommer ikke hjem igen.”

”Må jeg så bo hos dig? Bare et lille stykke tid. Et par dage. Bare indtil jeg finder et sted at tage hen. Hvis,” tilføjede hun hurtigt, ”det er det, du gerne vil have.”

Jeg sagde ikke noget. Regnen tog fat med dobbelt styrke, og tubaen var ved at vride min albue af led, men jeg kunne ikke få mig selv til at sætte den fra mig, og Sara havde ikke inviteret mig ind i bilen endnu. Jeg havde en fornemmelse af, at mit svar godt kunne have en del at sige i forhold til, om hun nogen sinde ville gøre det. Jeg stod der og blev regnet på og kom i tanke om det løfte, jeg havde givet dr. Greenhut.

”Godt, udmærket,” sagde Sara og satte bilen i gear. Hun begyndte langsomt at trille fremad.

”Vent et øjeblik,” sagde jeg. ”Stop lige.”

Baglygterne på taget af bilen lyste op.

”Okay,” sagde jeg og løb for at indhente hende. ”Selvfølgelig må du bo hos mig. Vil du ikke nok? Det vil jeg meget gerne have.”

Derefter ventede jeg på, at hun skulle smile og invitere mig ind i bilen og køre mig hjem og lægge mig på Honor Bilt-sofaen, så jeg kunne sove de næste tre dage. Men Sara var ikke parat til at afslutte forhandlingerne.

”Jeg har besluttet at beholde det,” oplyste hun mig om og iagttog mit ansigt for at lodde virkningen af denne bekendtgørelse. ”Bare hvis det var noget, du spekulerede over.”

”Det var det.”

Hun fjernede hænderne fra rattet for første gang og vendte dem udad med spredte fingre, en navnløs gestus, der var mere elegant og undrende end at trække på skuldrene.

”Det begyndte bare at virke, som om det var en god idé at få det,” sagde hun. ”Hvis jeg ender med ikke at have andet.”

”Tror du?”

”Lige for øjeblikket.”

Jeg rettede mig op, trådte tilbage fra kantstenen og kastede et sidste blik opad gennem regnen på den tomme himmel over mit hoved. Så satte jeg den sidste af mine byrder fra mig og rakte ud efter døren i passagersiden.

”Så er der vel ikke nogen grund til at beholde denne her tuba længere,” sagde jeg.

H

En af de mærkeligste stykker vraggods, der skyllede op i efterdønningerne af den syndflod, der i sidste ende bar mig hele vejen tilbage til den by, hvor jeg blev født, var en sort taftjakke med hermelinskrave, lettere slidt på albuerne og med en manglende knap. Selvom Sara ifølge loven havde ret til at bede Walter sælge hele sin dyrebare samling og lade hende tage sin del af overskuddet med sig ud af ægteskabet, tilbød hun at frafalde retten til alt det andet – spillertrøjerne, de tre tusind tyggegummikort og frem for alt det tjæreplettede bat – hvis han ville lade hende beholde jakken. Jeg ville have været mere end villig til aldrig at se tingesten igen, men for hende var det en påmindelse, på én gang ironisk og højt skattet, om den weekend, der havde beseglet vores skæbne. Alle deres andre ejendele afstod hun til Walter, som viste sig villig til at udveksle et lille, om end betydningsfuldt fyrstendømme for at kunne fastholde resten af sit imperium. Da vi begge to endelig var frie og ude af vore tidligere forpligtelser, sociale som professionelle, blev Sara og jeg gift her, på rådhuset, af en fredsdommer, som var en fjern slægtning til min mormor, og til ceremonien havde Sara jakken på; nærmest, men ikke helt, som en spøg. Jeg syntes ikke, det var noget særligt gunstigt varsel, men det var mit fjerde ægteskab, og al snak om varsler var på en vis måde sagen uvedkommende.

I mere end et år efter Wonder Boys blæste fra hinanden i gyden bag Kravniks Sportsudstyr var jeg ude af stand til at skrive overhovedet. Jeg tømte hele det sprængte urværk af kapiteludkast og persontegninger og uindføjelige indføjelser ned i en vinkasse og satte den ind under sengen. Mit liv var i oprør, og måske fordi jeg ikke længere så særlig godt ud af venstre øje, tog det mig lang tid, før jeg tilbageerobrede min fornemmelse for fortællemæssig balance og dybde som forfatter. Jeg lærte min advokat og en del andre Pittsburgh-advokater ret godt at kende, holdt op med at ryge pot og gjorde mit bedste for at være ægtemand og far til min søn. Sara skaffede sig en stilling som studenterdekan på Coxley College og sørgede for, at jeg blev ansat på deltid ved den afdeling, som Albert Vetch havde viet så stor en del af sit liv, og vi flyttede tilbage til denne gamle bjergby, hvor husene havde samme farve som visne blade, hvor neonskiltene brænder med smertende klarhed på kolde nætter, og hvor det altid er footballsæson. Og så, en søndag eftermiddag, efter vi i et par uger havde boet på Whateley Street i et lejet hus en gade fra hjørnet af Pickman, hvor det gamle McClelland Hotel stadig ligger, tog jeg vinkassen frem fra under sengen, slæbte den ud i baghaven og begravede den under en sammenfiltret blåregn i den kolde, sorte jord.

Nu skriver jeg om formiddagen, hvis drengen lader mig gøre det, og om eftermiddagen, når jeg ikke underviser, og somme tider om aftenen, når jeg kommer jeg fra Alibi Tavern. På dage, hvor mit arbejde ikke er gået godt, holder jeg af at tilbringe et par timer ved Alibis bulede metalbar, og I kan finde mig der hver tirsdag aften, efter workshoppen for de sidsteårsstuderende er slut. I kan kigge efter den halvblinde Minotaurus med fløjlssportsjakken og den bulede mappe af hestelæder, der sidder i den fjerneste ende af baren ved siden af jukeboksen med et fast greb om et glas Iron City, der for helbredets skyld er fortyndet med tynd, sød limonade. Hvis I sidder længe nok på barstolen ved siden af, nævner han sikkert, at han arbejder hårdt på en roman om baseball og Borgerkrigen eller på sine erindringer fra Berkeley i de tidlige halvfjerdsere eller på et filmmanuskript med titlen Mørkets søster, baseret på en mængde indbyrdes forbundne historier skrevet af en anden obskur, lokal litterat, der skrev under navnet August Van Zorn. Normalt sidder han sammen med en eller to yngre mænd, sine studerende, wonderboys, hvis hjerter er fulde af rædslen og gådefuldheden ved de bøger, de tror, det er meningen, at de skal skrive. Han har kendt en mængde berømte og beundrede forfattere i sin tid, og han holder af at advare og fornøje sine unge venner med illustrative anekdoter om den uhelbredelige sygdom, som fører til, at alle gode forfattere uundgåeligt vil lide stort set samme skæbne som deres personer. De unge mænd lytter for det meste pligtskyldigst, og fra tid til anden er der endda nogle af dem, der gør sig den anstrengelse at gå over på collegebiblioteket og grave en eller anden af hans gamle romaner frem, kryber sammen dér blandt bogstakkene og bladrer utålmodigt gennem siderne og leder efter de dele, der klinger sandt.

Table of Contents

- WonderBoys
- WonderBoys-1
- WonderBoys-2
- WonderBoys-3
- WonderBoys-4
- WonderBoys-5