The Silence
Date: 2020-10-20 04:00:00+00:00
Keywords: Fiction; Science Fiction; Dystopia; Contemporary; Novella; Literary Fiction; Novels; Literature; American
Description: From one of the most dazzling and essential voices in American fiction, a timely and compelling novel set in the near future about five people gathered together in a Manhattan apartment, in the midst of a catastrophic event.Don DeLillo completed this novel just weeks before the advent of Covid-19. The Silence is the story of a different catastrophic event. Its resonances offer a mysterious solace. It is Super Bowl Sunday in the year 2022. Five people, dinner, an apartment on the east side of Manhattan. The retired physics professor and her husband and her former student waiting for the couple

Don DeLillo

Tystnaden

Översättning av Rebecca Alsberg

Albert Bonniers Förlag

Till Barbara Bennett

Jag vet inte med vilka vapen tredje världskriget kommer att utkämpas men fjärde världskriget kommer att utkämpas med sten och spö.

Albert Einstein

DEL ETT

1

Ord, meningar, siffror, avstånd till destinationen.

Mannen tryckte på knappen och hans ryggstöd gled bakåt från sitt upprätta läge. Hans blick hamnade därmed på den närmaste av de små skärmar som var placerade precis under bagagehyllan, på ord och siffror som oavbrutet förändrades med flygplanets färd. Marschhöjd, lufttemperatur, hastighet, ankomsttid. Han ville helst sova, men fortsatte titta.

Heure à Paris. Heure à Londres.

”Titta”, sa han och kvinnan nickade lätt men fortsatte skriva i en liten blå anteckningsbok.

Han började läsa orden och siffrorna högt, eftersom det inte gick att förstå, det inte gjorde något intryck, om han bara iakttog de nya uppgifterna och i nästa sekund tappade bort dem i det dubbla dånet från tanke och farkost.

”Okej. Altitud trettiotretusentvå fot. Exakt och bra”, sa han. ”Température extérieure minus femtioåtta C.”

Han tystnade och väntade på att hon skulle säga Celsius, men hon tittade ner i anteckningsboken hon hade framför sig på brickbordet och funderade lite innan hon fortsatte skriva.

”Okej. I New York är klockan nu tolv femtiofem. Det står inte om det är på morgonen eller på kvällen. Inte för att det måste påpekas för oss.”

Sömn var det enda viktiga. Han måste sova. Men det kom nya ord och siffror.

”Ankomsttid sexton trettiotvå. Marschfart fyra sjuttioen mph. Återstående tid till destinationen tre trettiofyra.”

”Jag tänker på varmrätten igen”, sa hon. ”Och så tänker jag på champagnen med tranbärsjuice.”

”Men du beställde aldrig det”, sa han.

”Kändes så pretentiöst. Men jag ser fram emot att få scones senare.”

Hon pratade och skrev samtidigt.

”Jag vill uttala ordet korrekt”, sa hon. ”Med kort vokal. Som i lott eller kork. Eller säger man scones med långt å, som i måne?”

Han såg på när hon skrev. Skrev hon ner det hon sa, det båda sa?

Hon sa ”Celsius. Stort C. Det var någon som hette så. Minns inte förnamnet.”

”Okej. Men vitesse då? Vad betyder vitesse?”

”Jag tänker på Celsius, att han konstruerade den hundragradiga temperaturskalan.”

”Sedan har vi Fahrenheit.”

”Han med.”

”Vad betyder vitesse?”

”Vad sa du?”

”Vad betyder vitesse?”

”Vitesse. Hastighet.”

”Vitesse. Sjuhundrafyrtioåtta k i timmen.”

Han hette Jim Kripps. Men under hela flygresan var hans namn numret på sätet. Det var den inrotade rutinen, hans eget, enligt det stämplade numret på boardingkortet.

”Han var svensk”, sa hon.

”Vem då?”

”Mr Celsius.”

”Smygkollade du i mobilen nu?”

”Ibland kommer man på saker som du vet.”

”Saker bara flyter upp ur minnesdjupen. Och när hans förnamn tar sig fram samma väg då börjar jag känna av pressen.”

”Vilken press?”

”Att uppbringa mr Fahrenheits förnamn.”

Hon sa ”Ägna dig åt din svävande skärm i stället.”

”Denna flygresa. Alla långa flygresor. Så många timmar. Tyngre än leda.”

”Sätt på din padda. Se någon film.”

”Jag vill hellre prata. Inga hörlurar. Vi vill hellre prata du och jag.”

”Inga hörsnäckor”, sa hon. ”Prata och skriva.”

Hon var Jims fru, Tessa Berens, mörkhyad, av västindisk-europeisk-asiatisk härkomst, poet som ofta förekom i litterära tidskrifter. Hon fanns också on-line, vissa tider, som redaktör för att med hjälp av en referensgrupp besvara prenumeranters frågor om allt från nedsatt hörsel till kroppslig balans till demens.

Här, uppe i luften, tycktes mycket av det som de två sa till varandra vara steg i någon automatiserad process, kommentarer som uppstod ur flygresan som sådan. Ingenting av det lösryckta sorlet från människor i rum, i restauranger, där större rörelser hämmas av tyngdkraften och samtal flyter fritt. Alla dessa timmar över oceaner eller väldiga landmassor, avskalade meningar, liksom inneslutna i sig själva, passagerare, piloter, kabinpersonal, vartenda ord glömt i samma stund som planet tar mark på banan och börjar taxa den oändliga vägen in mot en ledig brygga.

Han var den ende som skulle minnas delar av det, tänkte han, mitt i natten, i sängen, bilder av sovande människor invirade i flygfiltar, de liknade döda, den långbenta flygvärdinnan som frågade om hon fick hälla upp mer vin, slutet på resan, skylten med säkerhetsbältet som släcktes, känslan av befrielse, passagerare som ställde sig i mittgången, som väntade, kabinpersonal vid utgången, alla deras tack och hej då, nickande huvuden, bästabonusleenden.

”Leta upp en film. Titta på en film.”

”Jag är för sömnig. Avstånd till destinationen etttusensexhundraen miles. I London är klockan arton noll fyra. Hastighet fyrahundrasextiofem mph. Jag läser allt som rullar fram. Durée du vol tre fyrtiofem.”

Hon sa ”När börjar matchen?”

”Avspark halvsju.”

”Hinner vi till dess?”

”Läste jag inte upp det från skärmen? Ankomsttid bla bla.”

”Vi landar i Newark, tänk på det.”

Matchen. I ett annat liv skulle hon kanske varit intresserad. Flygningen. Hon ville vara framme, dit hon var på väg, utan den här mellanepisoden. Fanns det någon som gillade långa flygresor? Hon var definitivt inte någon.

”Heure à Paris nitton noll åtta”, sa han. ”Heure à Londres arton noll åtta. Marschfart fyrahundrasextiotre mph. Nu ligger vi back två miles i timmen.”

”Okej, jag ska berätta vad jag skriver om. Enkelt. Saker vi såg.”

”På vilket språk?”

”Nybörjarengelska. Kon tog ett skutt över mån’.”

”Vi har broschyrer, infoblad, hela böcker.”

”Jag måste se det skrivet med min egen handstil, kanske om tjugo år, om jag fortfarande lever då, och upptäcker någon detalj som saknas, kanske något jag inte ser precis just nu, om vi lever någon av oss, om tjugo år, tio år.”

”Fördriva tiden. Det handlar om det också.”

”Fördriva tiden. Vara tråkig. Leva ett liv.”

”Okej. Température extérieure minus femtiosju F”, sa han. ”Jag gör mitt bästa för att uttala nybörjarfranska. Avstånd till destinationen femhundrasjuttioåtta miles. Vi borde ha beställt bil.”

”Vi får ta en taxi.”

”Alla de här människorna, på en sådan här flygning. De har bilar som väntar. Den stora rusningen mot utgångarna. De vet precis vart de ska.”

”De har checkat in sitt bagage, de allra flesta, många av dem. Det har inte vi. Vårt försprång.”

”I London är klockan arton elva. Ankomsttid sexton trettiotvå. Samma ankomsttid som förra. Antar att det är lovande. I Paris är klockan nitton elva. Altitud trettiotretusentre fot. Durée du vol nolltre sexton.”

Genom att säga orden och siffrorna, uttala dem, specificera, fick de där mätarna leva ett tag, officiellt observerade eller frivilligt observerade – den hörbara avläsningen, tänkte han, av var och när.

Hon sa ”Blunda nu.”

”Okej. Marschfart fyrahundrasjuttiosex miles i timmen. Återstående tid till destinationen.”

Hon hade rätt, vi struntar i att checka in väskorna, vi kan trycka in dem i bagagehyllan. Han höll ögonen på skärmen och tänkte på matchen, som hastigast, han hade glömt vilka Titans skulle spela mot.

Ankomsttid sexton trettio. Température extérieure minus fyrtiosju C. Marschhöjd trettiofyratusentvå fot. Han gillade de där två fot. Absolut värt att notera. Utomhustemperaturen minus femtiotre F. Distance à percours.

The Seahawks förstås.

Kripps var en lång mans namn och han var lång, jodå, men inte på ett förpliktigande sätt, och han hade inga problem med att tillmötesgå sitt behov av att vara oansenlig. Han var inte ett stolt rest huvud man såg guppa ovanför andra i en folksamling utan en krum gestalt väl förunnad sin anonymitet.

Sedan tänkte han på hela embarkeringsproceduren, alla passagerare slutligen på plats, den stundande serveringen, varma tvättlappar till händerna, tandborste, tandkräm, sockor, flaska vatten, kudde som matchade filten.

Erfor han ett stråk av skam inför de här artiklarna? De hade bestämt sig för business class trots kostnaden eftersom det trånga utrymmet i budget under en lång flygning var en prövning de ville undvika den här gången.

Sovmask, återfuktande ansiktssprej, vagnen med vin och sprit som en flygvärdinna rullar genom kabinen då och då.

Han höll ett öga på den hängande skärmen och det han erfor var det lätta nypet av slött överdåd. Han såg sig själv som turist helt och hållet. Flygplan, tåg, restauranger. Han ville aldrig vara välklädd. Det skulle kännas som ett konstgrepp av ett bedrägligt andra jag. Mannen i spegeln, så imponerad han blir av sin prydliga bild.

”Vilken dag regnade det?” sa hon.

”Du antecknar den regniga dagen i din minnesbok. Den regniga dagen, odödliggjord. Vitsen med en semester är att uppleva den som enastående. Du har sagt just så till mig. Att bevara höjdpunkterna i minnet, de starka ögonblicken och timmarna. De långa promenaderna, de läckra måltiderna, vinbarerna, nattlivet.”

Han lyssnade inte på det han sa för han visste att det var unken luft.

”Jardin du Luxembourg, Ile de la Cité, Nôtre Dame, funktionsnedsatt men vid liv. Centre Pompidou. Jag har biljettalongen kvar.”

”Jag måste veta vilken dag det regnade. Det handlar om att kunna titta i anteckningarna många år senare och märka det exakta, det specifika.”

”Du kan inte hjälpa det.”

”Jag vill inte kunna hjälpa det”, sa hon. ”Det enda jag vill är att komma hem och glo på en tom vägg.”

”Återstående tid till destinationen en timme tjugosex. Jag ska säga en sak jag inte kan minnas. Namnet på flygbolaget. För två veckor sedan, på utresan, annat flygbolag, ingen tvåspråkig skärm.”

”Men du är glad för skärmen. Du gillar din skärm.”

”Den är till hjälp när jag vill komma undan bullret.”

Allt är förutbestämt, en lång flygresa, vad vi tänker och säger, att vi försjunker i en ensam utdragen överton, motorvrålet, accepterar att vi måste ta in det, ser det som tolerabelt trots att det inte är det.

Ett säte som anpassar sig efter passagerarens önskan om massage.

”På tal om att minnas. Nu minns jag”, sa hon.

”Vilket då?”

”Kom från ingenstans. Anders.”

”Anders.”

”Mr Celsius förnamn.”

”Anders”, sa han.

”Anders Celsius.”

Det där blev hon nöjd med. Kom från ingenstans. Det finns nästan inget kvar av ingenstans. En person som saknar en uppgift och får fatt i den utan digital assistans informerar genast sitt sällskap medan hon blickar långt bort i fjärran, mot den andra sidan där det som varit känt och gått förlorat döljer sig.

”Barnen på det här planet. Väluppfostrade”, sa han.

”De vet att de inte sitter i budget. De känner sitt ansvar.”

Hon talade och skrev samtidigt, med huvudet sänkt.

”Okej. Marschhöjd tiotusentrehundrasextiofyra fot. I New York är klockan femton noll två.”

”Fast vi ska till Newark.”

”Vi måste inte se varenda minut av matchen.”

”Inte jag.”

”Inte jag”, sa han.

”Det är klart du måste.”

Han beslöt att sova en halvtimme eller tills en flygvärdinna kom med något att äta före landning. Te och kakor. Planet började skaka från sida till sida. Han visste att han borde strunta i det och att Tessa borde rycka på axlarna och säga Lugn resa ända till nu. Skylten för säkerhetsbältet blinkade rött. Han spände fast sig och tittade på skärmen medan hon kröp ihop ännu mer, så att hon nästan vek sig dubbel ner i anteckningsboken. Skakningarna blev värre, altitud, utomhustemperatur, marschfart, han fortsatte läsa på skärmen men sa ingenting. De dränktes av oväsen. En kvinna kom vinglande i mittgången, på väg tillbaka till första raden efter ett besök på toaletten, och höll sig i stolsryggarna för att inte tappa balansen. Röster i högtalaren, den ene piloten på franska och sedan en flygvärdinna på engelska, och han tänkte att han skulle fortsätta läsa högt från skärmen men kom fram till att det skulle visa prov på en imbecill uthållighet mitt uppe i all mental och fysisk stress. Hon tittade på honom nu, skrev inte bara tittade och det slog honom att han borde räta upp stolsryggen. Hon satt redan upprätt och hon sköt in brickbordet i sitt fack och lade anteckningsboken och pennan i stolsfickan framför sig. Det hördes ett kraftigt knackande under dem. Skärmen blev svart. Piloten talade franska nu, ingen repetition på engelska. Jim kramade hårt om armstöden men kände sedan på Tessas säkerhetsbälte och drog åt sitt eget. Han föreställde sig att alla passagerare satt och tittade rakt fram mot sexnyheterna, hemma, på kanal 4, och väntade på besked om deras störtade flygplan.

”Är vi rädda?” sa hon.

Han lät frågan hänga i luften, och tänkte te och kakor, te och kakor.

2

Låt impulsen diktera logiken.

Det var spelarens credo, hans högstämda trosbekännelse.

De satt och väntade framför storbildstv:n. Diane Lucas och Max Stenner. Mannen hade sina erfarenheter av storspel på sportevenemang och nu var det säsongsfinal i football, amerikansk fotboll, två lag, elva spelare i varje lag, rektangulär plan hundra yards lång, mållinjer och målstolpar i båda ändar, nationalsången framförd av någon halvkändis, sex U.S. Air Force Thunderbirds som drog strimmor över stadion.

Max var van vid att vara stationär, förankrad vid en yta, fåtöljen, att sitta, titta, svära i tysthet när sparkmålet misslyckas eller det uppstår en fummel. Svordomen syntes tydligt i hans ögonspringor, högra ögat nästan helt slutet, men beroende på spelsituationen och storleken på vadet kunde den utvecklas till en ansiktstäckande förbannelse, en sorg för livet, spända läppar, haka som darrar lätt, rynkan invid näsan på väg att förlängas. Inte ett ord, bara den där spänningen, och högerhanden som flyttar sig till vänster underarm för att klia som en antropoid, typiskt primater, med fingrar som gräver in i hullet.

Den här dagen, Super Bowl LVI år 2022, satt Diane i gungstolen en och en halv meter från Max och mellan och bakom dem satt hennes före detta elev Martin, lite över trettio, lätt framåtböjd på en köksstol.

Reklamavbrott, programvinjetter, uppsnack.

Max sa, halvt bortvänd: ”Pengarna är alltid med, poängspreaden, själva insatsen. Fast på ett medvetet plan kan jag se ett glapp. Vad som än händer i matchen har jag poängspreaden säkrad i skallen men inte själva insatsen.”

”Stora pengar. Men det exakta beloppet”, sa Diane, ”är en siffra han behåller för sig själv. Det är helig mark. Jag väntar på att han ska dö först så att han i sitt sista andetag kan tala om för mig hur mycket pengar han har slarvat bort under alla år vi levt ihop i samboskap eller vad det heter.”

”Fråga henne hur många år.”

Den unge mannen sa ingenting.

”Trettiosju år”, sa Diane. ”Inte olyckliga men i tillstånd av kvävande slentrian, två människor som håller så hårt i varandra att snart är dagen här då båda kommer att glömma den andras namn.”

En ström av reklaminslag flimrade förbi och Diane tittade på Max. Öl, whisky, jordnötter, tvål och tonic. Hon vände sig om mot den unge mannen.

Hon sa ”Max slutar inte titta. Han blir en konsument som aldrig hade en tanke på att köpa något. Etthundra reklaminslag under de närmaste tre fyra timmarna.”

”Jag tittar på dem.”

”Han skrattar inte, han gråter inte. Men han tittar.”

Ytterligare två stolar, på varsin sida om paret, väntar på dem som är försenade.

Martin kom alltid i tid, propert klädd, nyrakad, han som bodde ensam i the Bronx, där han undervisade i fysik på gymnasiet och vandrade osedd på gatorna. Det var en friskola, med begåvade elever och han var deras halvexcentriske vägledare genom det förunderliga ämnets täta snår.

”I halvtid kanske jag äter något”, sa Max. ”Men jag fortsätter titta.”

”Han lyssnar också.”

”Jag tittar och jag lyssnar.”

”Ljudet på lågt.”

”Som nu”, sa Max.

”Vi kan prata.”

”Vi pratar, vi lyssnar, vi äter, vi dricker, vi tittar.”

Det senaste året har Diane flera gånger sagt åt den unge mannen att komma ner på jorden igen. Det var knappt han upptog en stol, verkade bara vara ryckvis närvarande, en originell kliché, annorlunda än andra, ingen förutsägbar eller ytlig person utan en man försjunken i sina tvångsmässiga studier av Einsteins Manuskript om den speciella relativitetsteorin från 1912.

Han hade lätt för att falla i gråblek trans. Var det en sjukdom, en åkomma?

På tv:n höll en programvärd och en före detta tränare på att diskutera lagens quarterbackar. Max ville gärna klaga på detta att proffsfootball hade reducerats till två spelare, enklare att hantera än de ständigt växlande kombinationerna. Den inledande avsparken var ett reklaminslag bort. Max reste sig och vred på överkroppen, först åt ena hållet, sedan åt det andra, så mycket det gick utan att flytta fötterna, därpå tittade han rakt fram i ungefär tio sekunder.

När han satte sig nickade Diane som om hon gav förloppet på tv:n tillstånd att fortsätta som planerat.

Kameran svepte över publiken.

Hon sa ”Tänk om man vore där. Om man satt på en plats någonstans i de översta sektionerna på läktaren. Vad var det stadion hette? Vilket bolag eller produkt är den uppkallad efter?”

Hon höjde en arm, för att markera väntan medan hon funderade på ett namn åt stadion.

”The Benzedrex Nasal Decongestant Memorial Coliseum.”

Max gjorde en applåderande gest utan att händerna nuddade varandra. Han ville veta var de andra höll hus, om deras flyg var försenat, om trafiken var svår, och skulle de ha med sig något att äta och dricka i pausen.

”Vi har så det räcker.”

”Vi kan behöva mer. Fem personer. Lång halvtid. Sjunga, dansa, sex – vad mer?”

Lagen joggade ut för att inta sina respektive positioner. Offensiv linje, defensiv linje.

Martin sa ”Det som verkligen höll mig klistrad vid tv:n var VM i fotboll. En global tävling. Sparka bollen, nicka bollen, rör inte vid bollen med händerna. Urgamla traditioner. Hela nationer som engagerar sig med kropp och själ. En gemensam religion. Lag förlorar, spelare störtar omkull på plan.”

”Spelare som vinner störtar också omkull på plan”, sa Diane.

”Folk samlas på enorma torg i land efter land, VM, jublar, gråter.”

”Störtar omkull på gatan.”

”Jag tittade en gång på en match, en stund. De fan fejkade skadorna”, sa Max. ”Och vad är det för en sport när man inte får använda händerna? Inte får ta bollen om man inte är målvakt. Det är som att tvingas lägga band på sina normala impulser. Här är bollen. Ta den och spring. Det är normalt. Ta den och kasta den.”

”Fotbolls-VM”, sa Martin igen, nästan som en viskning. ”Jag kunde inte sluta titta.”

Då hände något. Bilden på tv:n började skaka. Det var inte vanligt flimmer, distorsionen hade djup, den bildade abstrakta mönster som löstes upp i ett rytmiskt pulserande flöde, en serie av elementära figurer som såg ut att slungas framåt och sedan dras tillbaka. Rektanglar, trianglar, kvadrater.

De tittade och lyssnade. Men det fanns inget att lyssna till. Max tog upp fjärrkontrollen som låg framför honom på golvet och tryckte flera gånger på volymknappen men det kom inget ljud.

Sedan blev skärmen svart. Max tryckte på power. På, av, på. Han och Diane kollade sina mobiler. Döda. Hon gick bort till hemtelefonen, den fasta, en nostalgisk kvarleva. Ingen signal. Laptop, livlös. Hon fortsatte till datorn i rummet bredvid och petade på olika tangenter men skärmen förblev grå.

Hon gick in till Max igen och ställde sig bakom honom, med händerna på hans axlar, och väntade på att han skulle knyta nävarna och börja svära.

Han sa lugnt ”Hur går det med min insats?”

Han tittade på Martin för att få svar.

”Betydande belopp. Var är min insats?”

Martin sa ”Det kan bero på algoritmisk styrning. Kineserna. Kineserna tittar på Super Bowl. De spelar amerikansk football. Beijing Barbarians. Detta är fullständigt sant. Vi har blivit blåsta. De har iscensatt en selektiv internetapokalyps. De kan titta, inte vi.”

Max lät blicken glida över till Diane, som hade satt sig igen och nu tittade på Martin. Han var inte den som skämtade om allvarliga saker. Eller var det bara sådana saker han tyckte var roliga?

I det ögonblicket hördes fragment av dialog från den svarta skärmen. De försökte identifiera språket. Engelska, ryska, mandarin, kantonesiska?

När det avbröts väntade de på mer. De tittade, lyssnade och väntade.

”Det var inte mänskligt tal”, sa Diane. ”Det var utomjordiskt.”

Hon var inte säker på om hon var den som skämtade nu. Hon sa något om militärplanen som hade flugit över stadion för tio tolv minuter sedan, eller när det nu var.

Max sa ”Det gör de varje år. Våra plan, en ceremoniell överflygning.”

Han upprepade den sista meningen och tittade på Martin för att få sin vältalighet bekräftad.

Sedan sa han ”En föråldrad ceremoni. Vi har passerat alla jämförelser mellan krig och football. Världskrig med romerska siffror, Super Bowls med romerska siffror. Krig är något annat, sker någon annanstans.”

”Dolda nätverk”, sa Martin. ”Som förändras varje minut, varje mikrosekund, på sätt som vi inte kan föreställa oss. Titta på den svarta skärmen. Vad döljer den för oss?”

Diane sa ”Ingen är klyftigare än kineserna bortsett från Martin.”

Max tittade fortfarande på den unge mannen.

”Säg något klyftigt”, sa han.

”Han citerar Einstein dygnet runt. Det är rätt klyftigt.”

”Okej, en fotnot ur manuskriptet från 1912. ’De vackra och luftiga begreppen rum och tid.’ Det är inte direkt klyftigt men jag upprepar det ofta.”

”På engelska eller tyska?”

”Varierar.”

”Rum och tid”, sa hon.

”Rum och tid. Rumtid.”

”I skolan citerade du fotnoter. Du var uppslukad av fotnoter du hittade i Einstein, i Heisenberg, i Gödel. Relativitet, osäkerhet, ofullständighet. Jag försöker förgäves föreställa mig alla rum i alla städer där matchen sänds just nu. Alla människor som sitter och tittar koncentrerat eller sitter som vi gör nu, förbryllade, övergivna av vetenskapen, tekniken, sunda förnuftet.”

Impulsivt nappade hon åt sig Martins mobil, med tanken att den kunde vara bättre anpassad till rådande omständigheter. Hon tittade på Max. Hon ville ringa deras döttrar, en i Boston, gift, två barn, och den andra på semester i Europa någonstans. Hon tryckte på knappar, skakade på den, stirrade fordrande på den, angrep den med tumnageln.

Inget hände.

Martin sa ”Någonstans i Chile.”

Hon väntade på fortsättningen.

Han sa ”Jag håller mig till Einstein oavsett vad teoretikerna har uppdagat eller förutspått eller föreställt sig beträffande gravitationsvågor, supersymmetrier och så vidare. Einstein och svarta hål i rymden. Han sa det och sedan såg vi det. Miljarder gånger massivare än vår sol. Han sa det för många årtionden sedan. Hans universum blev vårt. Svarta hål. Händelsehorisonten. Atomklockorna. Att se det osebara. Nordcentrala Chile. Sa jag det?”

”Du sa allt.”

”The Large Synoptic Survey Telescope.”

”Någonstans i Chile. Det sa du.”

Max låtsades gäspa.

”Nu får vi återgå till det som gäller här och nu. Det vi har här är ett kommunikationsstrul som påverkar hela huset och möjligen kvarteret och ingen annanstans och ingen annan.”

”Vad gör vi åt det då?”

”Vi pratar med andra som bor i huset. Våra så kallade grannar”, sa han.

Han tittade på henne och reste sig sedan, ryckte på axlarna och gick ut genom dörren.

De två andra satt tysta ett tag. Hon insåg att hon inte visste hur man satt tyst med Martin.

”Något att äta.”

”Kanske i halvtid. Om det någonsin blir halvtid.”

”Einstein”, sa hon. ”Manuskriptet.”

”Ja, alla ord och meningar han har strukit över. Vi kan se hur han tänker.”

”Och mer?”

”Den handskrivna textens karaktär. Siffrorna, bokstäverna, uttrycken.”

”Vilka uttryck?”

”’Kraften som fältet utövar.’ ’Principen om energins tröghet.’”

”Och mer?”

”’Världspunkt.’ ’Världslinje.’”

”Och mer?”

”’Weltpunkt.’ ’Weltlinie.’”

”Och mer?”

”Hur faksimilsidorna blir mindre blekta men bara som hastigast innan boken närmar sig slutet.”

”Och mer?”

”En kassett, en inbunden bok, sidor som är 25 gånger 37 cm. En stor sak, jag väger den i handen, jag vänder på bladen, jag skummar sidorna.”

”Och mer?” sa hon.

”Detta är Einstein, hans handstil, hans formler, hans bokstäver och siffror. Blotta skönheten med de fysiska sidorna.”

Det var erotiskt på sitt sätt, det här samtalet. Hans svar kom snabbt, med en röst färgad av ivern hos den som hållit inne med det som är viktigt på allvar.

Hon tittade oavbrutet rakt fram på den svarta skärmen.

”Och mer? Och mer?”

”Fyra ord.”

”Vilka då?”

”’Postulat om adderade hastigheter.’”

”Säg om det där.”

Han sa om det. Hon ville höra det en gång till men hon förstod att de borde sluta nu. Lärare och elev i en omvänd parningslek.

Martin Dekker. Hela hans namn, i alla fall merparten. Hon slöt ögonen och sa namnet för sig själv. Hon sa Martin Dekker, ska du leva ensam tills du dör? Den svarta skärmen kunde vara ett tänkbart svar.

Sedan vände hon sig om och såg på honom.

”Men vart tog han vägen? Var är de andra?”

”Vilka är de andra?”

”De två tomma stolarna. Gamla vänner, mer eller mindre. Man och hustru. På hemväg från Paris, tror jag. Eller Rom.”

”Eller nordcentrala Chile.”

”Nordcentrala Chile.”

Max kom in igen och gick direkt och ställde sig vid fönstret längst bort, för att titta ner på öde söndagsgator. De pratade om dörrarna han hade knackat på och dörrarna han hade gått förbi. Det blev ämnet de lade fokus på, spegeldörrar värda att beskrivas i detalj, repade, smutsiga, nyligen ommålade. Den här våningen, närmaste grannar, varför inlåta sig. En våning ner, fem dörrar, tre öppnade, sa han och höll upp handen med tre raka fingrar. Våningen under den, fyra öppnade, två sa något om matchen.

”Vi väntar fortfarande”, sa hon.

”De såg och hörde det vi såg och hörde. Vi stod i trappan och blev grannar för första gången. Män, kvinnor, vi nickade åt varandra.”

”Presenterade ni er?”

”Vi nickade åt varandra.”

”Okej. Viktig fråga. Fungerar hissen?”

”Jag tog trapporna.”

”Okej. Och fanns det någon som hade någon teori om vad som pågår?”

”Något tekniskt. Ingen skyllde på kineserna. En systemkollaps. Eller en solfläck. Det svaret var på allvar. En kille som rökte pipa. Nej, jag sa inte att rökning är förbjuden i hela huset.”

”Eftersom du också. En cigarr emellanåt”, sa hon till Martin.

”En solfläck. Ett starkt magnetfält. Jag spände ögonen i honom.”

”Du gav honom din gamla dödsstraffsblick.”

”Han sa att experterna kommer att göra justeringar.”

Max stod kvar vid fönstret och upprepade den sista kommentaren som en viskning.

Diane väntade på att Martin skulle säga något. Hon visste vad hon ville att han skulle säga. Men han sa det inte. Så hon prövade med en lekfull version i form av en fråga.

”Rör det sig om den flyktiga kontakt som utmärker slutet för en civiliserad värld?”

Hon fick fram ett skarpt hugg till skratt, och väntade på att någon skulle säga något.

3

Livet kan bli så intressant att vi glömmer att vara rädda.

I minibussen, genom de tysta gatorna, väntade Jim på att Tessa skulle vända sig mot honom så att de kunde utbyta blickar.

Det var fler som trängdes i fordonet, två flygvärdinnor, en man som pratade för sig själv på franska, en man som pratade med sin telefon, skakade den, svor åt den. Andra som kved. Och åter andra som satt tysta och försökte samla ihop vad som hade hänt, vilka de var.

De var en krängande kropp av plåt, glas och människoliv, på väg ner från himlen.

Någon sa ”Vi kom ner. Jag kunde inte tro det, vi liksom svävade.”

Någon annan sa ”Svävade vet jag inte precis. Kanske i början. Men vi slog i hårt.”

”Hamnade vi utanför landningsbanan?”

”En kraschlandning. Eldslågor”, sa en kvinna. ”Vi kanade och jag tittade ut genom fönstret. Det brann i vingen.”

Jim Kripps försökte dra sig till minnes vad han hade sett. Han försökte minnas att han var rädd.

Han hade ett jack i pannan, ett skärsår som nu slutat blöda. Tessa tittade oavbrutet på det, ville nästan ta på det; kanske trodde hon att det skulle hjälpa dem att minnas. Ta i varandra, kramas, prata utan uppehåll. Deras mobiler var döda, men det förvånade ingen. En passagerare hade armen ur led, utslagna tänder. Det fanns andra skador. Chauffören hade sagt att de skulle till sjukhus.

Tessa Berens. Hon visste vad hon hette. Hon hade sitt pass, sina pengar och sin jacka men inget bagage och ingen anteckningsbok, ingen känsla av att ha passerat tullen, inget minne av rädsla. Hon försökte få saker att framträda tydligare. Jim var här och han var tryggt sällskap, en man som arbetade som skadereglerare på ett försäkringsbolag.

Varför var det så lugnande?

Det var kallt och mörkt ute, men där syntes en joggare på gatan, en kvinna i shorts och T-shirt som sprang i jämn lunk på cykelbanan. De passerade andra här och var, jäktade, på avstånd, bara några enstaka, ingen kastade så mycket som en blick.

”Det enda som behövs är regn”, sa Jim, ”så skulle vi förstå att vi var statister i en film.”

Flygvärdinnorna satt tysta i sina lätt oordnade uniformer. Två tre frågor riktades åt deras håll från andra i bilen. Vaga svar, sedan ingenting.

”Vi måste tänka på att tala om för oss själva att vi fortfarande lever”, sa Tessa tillräckligt högt för att de andra skulle höra.

Mannen som talade franska började ställa frågor till chauffören. Tessa försökte översätta åt Jim.

Chauffören saktade in så att han höll samma tempo som den springande kvinnan. Han hade inga svar på några frågor oavsett språk. En äldre man sa att han måste gå på toaletten. Men chauffören ökade inte farten, uppenbart inriktad på att ligga jämsides med löparen.

Kvinnan fortsatte bara springa, med blicken rakt fram.

4

Att helgon och änglar uppsöker de tomma kyrkorna vid midnatt, bortglömda av dagens överväldigade turistskaror.

Max satt i sin stol igen, och svor åt situationen. Han fortsatte stirra på den svarta skärmen. Han fortsatte säga Herre Jesus eller söte Jesus eller Jesus jävlar.

Diane hade vridit på sig så att hon kunde iaktta båda männen. Hon sa till Max att han kunde passa på att göra i ordning pausmaten. Det var väl ändå fullt möjligt, eller hur, att bilden skulle komma tillbaka om några minuter, matchen skulle vara i full gång och allt skulle vara som vanligt och hon tillade att hon inte trodde ett dugg på det.

Max gick till spritskåpet i stället för ut i köket och hällde upp ett glas bourbon åt sig, den hette Widow Jane, lagrad tio år på amerikansk ek.

I vanliga fall brukade han underrätta alla i sällskapet om detta. Lagrad tio år på amerikansk ek. Det var en sak han gillade att säga, i en lätt ironisk ton.

Den här gången sa han ingenting och frågade inte heller om Martin ville ha. Hans hustru drack vin men bara till middagen, inte till football.

Han muttrade namnet Jesus ett antal gånger och satte sig framför skärmen, tittade med glaset i handen, väntade.

Diane tittade på Martin. Hon tyckte om att göra det. Hon låtsades att hon studerade honom. Hon tänkte på honom som Unge Martin, titeln på ett kapitel i en bok.

Sedan sa hon lågt ”Jesus från Nasaret.”

Skulle Martin reagera som hon tänkte sig att han skulle göra?

”Det strålande namnet”, sa han.

”Vi säger så. Du säger så, jag säger så. Vad sa Einstein?”

”Han sa ’Jag är jude men jag är förtrollad av nasarenens lysande gestalt.’”

Max stirrade på den svarta skärmen. Han tittade och drack. Diane försökte hålla kvar blicken på Martin. Hon visste att namnet Jesus från Nasaret ägde en ogripbar klang som drog in honom i sin aura. Han utövade inte någon bestämd religion och kände ingen vördnad för varelser som påstods besitta övernaturliga krafter.

Det var namnet som fängslade honom. Skönheten i namnet. Namnet och platsen.

Max lutade sig närmare. Det såg ut som om han försökte tvinga fram en bild på skärmen med ren viljestyrka.

Diane sa ”Rom, Max, Rom. Det minns du ju. Jesus i kyrkorna och på palazzornas väggar och takvalv. Du minns det bättre än jag. I synnerhet ett palazzo med turister som långsamt drog sig från rum till rum. Enorma målningar. Väggarna och taken. Just det stället i synnerhet.”

Hon tittade på Martin. Han var ingen liten gosig gossaktig man. Hon tänkte sig honom som en hjärna som försökte fly från sina plikter gentemot den långa slappa kroppen med fladdrande händer som knappt verkade sitta fast i hans armar. Hon skämdes för att hon hade erbjudit honom att sitta på en köksstol som inte ens hade en stoppad sits.

”Jag ville försöka slinka in på en guidad rundtur men Max sa nej. Han rös vid blotta tanken på en guide”, sa hon. ”Målningarna, möblerna, statyerna i de långsträckta gallerierna. Höga takvalv med makalöst muralmåleri. Fullständigt enormt ofattbart.”

Hon såg ut i tomma intet nu.

”Vilket palazzo var det?” sa hon till Max. ”Du minns. Jag gör det inte.”

Max nickade svagt och smakade på sin bourbon.

I ett galleri en flock turister med hörlurar, blickstilla, hejdade i sina liv, spejande upp på den målade figuren i taket, änglar, helgon, Jesus i sin klädnad, sin skrud.

Hon talade med entusiasm, huvudet bakåtböjt, en guide för ögonblicket.

”Hur länge sedan var det? Max.”

Han bara nickade.

Martin sa ”Hans skrud. Jag försöker tänka mig den som en skrynklig klädnad, inpackad i ordet.”

”Andra med en audioguide i handen, tätt tryckt till örat. Röster på vem vet hur många språk. Jag tänker fortfarande på dem, innan jag somnar, de orörliga gestalterna i de långsträckta gallerierna.”

”Som spejar mot taket”, sa Martin.

”Max. När var det närmare bestämt? Det ena året flyter ihop med nästa. Jag blir äldre för varje minut som går.”

Max sa ” Det här laget är redo att kliva ut ur skuggorna och ta vara på tillfället.”

Det verkade som om han granskade den svarta skärmen.

Den unge mannen såg på kvinnan, hustrun, den forna läraren, den goda vännen, som inte fann någonting, någonstans, att fästa blicken på.

Max sa ” Under denna sista hetsiga omgång har anfallet pressat, pressat, pressat.”

Hon ville ogärna avbryta bara för att säga något, vad som helst, och till slut sneglade hon bort på Martin bara för att det kändes väsentligt att utbyta en förbryllad blick med någon, vem som helst.

Max sa ” Undviker sacken, får bort bollen – interception! ”

Det var dags för ännu en klunk bourbon och han avbröt sig och drack. Han var säker i sitt sätt att hantera jargongen, tänkte hon, det trängde fram från en sändningsnivå långt bak i hans omedvetna, så många decenniers inhemskt tal nedskitat av spelets egenart, män som slog varandra, män som vräkte omkull varandra i gräset.

”Springspel, springspel, publiken jublar, stadion gungar.”

Halva meningar, enkla ord, upprepningar. Diane ville uppfatta det som en sorts klagosång, monofonisk, rituell, men sa sig sedan att det var pretentiöst nonsens.

Max talade djupt ner i strupen, publikens röst.

”För-svar. För-svar. För-svar.”

Han reste sig, sträckte på ryggen, satte sig, drack.

”Nummer sjuttiosju, vad heter han, ser frågande ut eller hur? Straff för att han spottat motspelare i ansiktet.”

Han sa ” De där lagen är mer eller mindre jämspelta. Puntar från mittfältet. En gastkramande match.”

Diane började bli imponerad.

Han sa ” Försvarets tränare. Murphy, Murray, Mumphrey signalerar några nya strategier.”

Han fortsatte prata, nu med ett annat tonfall, lugnt, distinkt, övertygande.

”Trådlöst precis som du vill ha det. Lugnar och återfuktar. Ger dig dubbelt så mycket för samma låga pris. Reducerar risken för sjukdomar i hjärta och hjärna.”

Sjöng sedan ” Ja, ja, ja, gör dig alltid gla’.”

Diane var mållös. Var det whiskyn som gav honom den där melodin, den där utbroderade footballdialekten och reklamsvadan. Hade aldrig hänt förut, vare sig med bourbon, scotch, öl eller marijuana. Hon tyckte det var roligt, åtminstone trodde hon det, beroende på hur länge han tänkte fortsätta sända.

Eller är det den svarta skärmen, är det en negativ impuls som har satt fart på hans fantasi, känslan av att matchen pågår någonstans därute i yttre rymden, utom räckhåll för vårt nuvarande medvetandes svaga grepp, i en transrationell krök som ingår i Martins tidsram, inte vår.

Max sa med pipig röst ” Ibland önskar jag att jag var mänsklig, man, kvinna, barn, så att jag fick smaka på den här härliga plommonsaften.”

Han sa ” Perpetual Postmortem Financing. Kom i gång med ditt personliga upplägg on-line.”

Sedan ”Matchen fortsätter, andra kvarten, händer, fötter, knän, huvuden, bröst, skrev, tackla och bli tacklad. Super Bowl nummer femtiosex. Vår nationella dödslängtan.”

Diane viskade till Martin att det inte fanns något hinder för dem att småprata. Max hade sin match och kunde inte bli störd.

Den unge mannen sa lågt ”Jag har gått på medicin ett tag.”

”Ja.”

”Den orala vägen.”

”Ja. Sådant gör vi alla. Ett litet vitt piller.”

”Det har biverkningar.”

”En liten kapsel eller tablett. Vit, skär, spelar roll.”

”Som förstoppning. Som diarré.”

”Ja”, viskade hon.

”Som känslan att andra kan höra vad man tänker eller styra ens beteende.”

”Jag tror inte jag har hört något om det.”

”Irrationell rädsla. Misstro mot andra. Jag kan visa dig bipacksedeln”, sa han. ”Jag har den med mig.”

Max kliade sig på underarmen igen, inte med fingrarna nu utan med knogarna.

Han sa ” Försök till sparkmål från närmast mittfält – fintar, fintar, fintar! ”

Skärmen. Diane vred lite på huvudet då och då för att förvissa sig om att den var svart. Hon förstod inte varför det kändes lugnande.

”Låt oss höra med vår reporter på marken ”, sa Max. ”Esther, berätta för oss vad som pågår.”

Han lyfte på huvudet nu, med låtsasmicken i handen, och talade till en kamera högt över marknivån, med en röst som han lade i ett högre register.

”Här från sidlinjen ångar det självsäkerhet om laget trots uppsjön av skador.”

”Uppsjön av skador.”

”Det stämmer, Lester. Jag pratade med koordinatorn, offensiv, defensiv, vilket som. Han var lycklig som en gris i leran.”

”Tack för det, Esther. Nu tillbaka till spelet.”

Det började gå upp för Diane att Martin pratade, inte nödvändigtvis med henne dock.

”Jag tittar i spegeln och jag vet inte vem jag tittar på”, sa han. ”Ansiktet som tittar tillbaka på mig känns inte som mitt eget. Men å andra sidan, varför skulle det kännas som det? Är spegeln en exakt reflekterande yta? Och är detta det ansikte som andra människor ser? Eller är det något eller någon som jag hittar på? Är det så att pillren jag tar släpper fram detta andra jag? Jag ser på ansiktet med intresse. Intresse och ett visst mått av förvirring. Upplever andra människor någonsin detta? Våra ansikten. Och vad är det människor ser när de går på gatan och ser på varandra? Är det samma sak som jag ser? Hela livet, allt detta tittande. Människor tittar. Men vad ser de?”

Max hade slutat referera. Han såg på Martin. Det gjorde de båda två, man och hustru. Den unge mannen kisade ut mot det man kallar mellanplanet, spanade noga, eftertänksamt, och han fortsatte prata.

”En utväg är filmerna. Det säger jag till mina elever. De sitter och lyssnar. Utländska filmer i svartvitt. Filmer på främmande språk. Ett dött språk, en underfamilj, en dialekt, ett konstgjort språk. Läs inte undertexterna. Det säger jag dem rent ut. Undvik att läsa den utskrivna översättningen av den talade dialogen i nederkanten på filmduken. Vi är ute efter ren film, rent språk. Indo-iranska. Sino-tibetanska. Människor som talar. De går, talar, äter, dricker. Det svartvitas pregnanta kraft. Bilden, den optiskt skapade kopian. Mina elever sitter och lyssnar. Klipska unga män och kvinnor. Men det verkar inte som om de någonsin tittar på mig.”

”De lyssnar”, sa Diane, ”och det är det viktigaste.”

Max var i köket och lade upp maten på olika fat. Hon ville ta en promenad, ensam. Om hon inte ville att Max skulle ta en promenad och Martin skulle gå hem. Var fanns de andra, Tessa och Jim och alla andra, resenärerna, vandrarna, pilgrimerna, människor i hus och lägenheter och baracker. Var fanns bilarna och långtradarna, trafikbullret? Supersöndag. Sitter alla hemma eller på nedsläckta barer och klubbrestauranger, och försöker se matchen? Tänk på alla miljoner svarta skärmar. Försök tänka på de obrukbara telefonerna.

Vad händer med människor som lever genom sina telefoner?

Max återvände till sitt glas. Diane upptäckte att den unge mannen stod upp nu, han hade övergett sin vanliga hopsjunkna hållning, och hade huvudet bakåtböjt, blicken rakt upp.

Hon tänkte efter.

”Målningarna i taken. Rom”, sa hon. ”Turisterna tittar rakt uppåt.”

”Och står blickstilla.”

”Helgon och änglar. Jesus från Nasaret.”

”Den lysande gestalten. Nasarenen. Einstein”, sa han.

5

Släckta system mitt i vardagens krångel.

Läkarmottagningen bredde ut sig i korridorer och rum över ett helt gatuplan och Jim och Tessa gick förbi dörrar, nödutgångsskyltar, blinkande röda lampor, handtextade lappar på väggarna. Personal som skyndade förbi var vårdat klädda under sina fladdrande rockar.

Andra passagerare från minibussen gick in i rum eller ställde sig i kö eller stod bara och pratade. Ett fåtal hade stannat kvar i fordonet, med okänd destination.

En kvinna satt hopkrupen på en pall i ett trångt utrymme, en liten skrubb.

”Receptionisten”, sa Tessa. ”Expeditören.”

De ställde sig i en lång kö med människor som väntade på att få tala med kvinnan. Belysningen i korridoren blev långsamt svagare.

Efter en stund sa Jim ”Varför står vi här?”

”Du har ett sår.”

”Ett sår. I huvudet. Det glömde jag.”

”Det glömde du. Får jag se”, sa Tessa. ”Ett jack. Formlöst. När vi kraschlandade och lossade på säkerhetsbältet och for upp för att ta oss ut fort som fan såg jag att du blödde.”

”Slog skallen mot fönstret.”

”Vi kan väl ha tålamod och stå i kö så får vi se vad kontoristen på pallen säger.”

”Men först.”

”Men först”, sa hon.

De lämnade kön och hittade så småningom en ledig toalett. I det trånga utrymmet makade han in henne mot en kal vägg och hon slog upp sin jacka och lossade hans bälte och drog ner hans byxor och kalsonger och frågade om det gjorde ont i huvudet och han svarade med att långsamt och försiktigt klä av henne och de talade om vad de just nu höll på med, hur, var, när, föreslog, visade, försökte låta bli att skratta, medan hon sakta sänkte kroppen utmed väggen och han böjde på knäna för att behålla avstånd och rytm.

Någon knackade på dörren, sa sedan något mot den. Visa lite hänsyn. Sedan en annan röst, med brytning. Tessa viskade en radda nationaliteter medan de avslutade akten och vårdslöst torkade av varandra med pappershanddukar från behållaren bredvid spegeln.

De ordnade klädseln och såg länge på varandra. Den blicken summerade dagen och deras överlevnad och styrkan i deras samhörighet. Sakernas tillstånd, världen utanför, det skulle kräva en annan sorts blick närhelst det lämpade sig.

Sedan gick de ut därifrån och tillbaka genom korridoren. Kön var mycket kortare nu och de bestämde sig för att ställa sig där och vänta.

”Jag förmodar att vi kan gå hem till dem om det är enda sättet att ta sig dit.”

”De är våra vänner. De ger oss mat.”

”De kommer att lyssna på oss när vi berättar.”

”De kommer att tala om vad de vet.”

”Super Bowl. Var äger det rum?”

”Någonstans lagom varmt, i solsken och skugga”, sa han, ”inför skrikande massor.”

Kvinnan i skrubben tittade upp på dem, ännu ett par ansikten och kroppar, hela långa dagen, folk som står, pratar, lyssnar, väntar på instruktioner beträffande vart man skulle gå, vem man skulle tala med, vilken korridor, vilken dörr, och hon nickade som om hon visste i förväg vilka de var och vad de ville.

Hon såg ut att vara fastklistrad på pallen hon satt på.

”Vårt plan, vi var med om en kraschlandning”, sa Tessa. ”Han blev skadad.”

Jim i hela sin högresta gestalt lutade sig ner mot kvinnan och pekade på såret, och han kände sig som en skolpojke som slagit sig på rasten.

”Jag har inte med konkreta kroppar att göra. Inte titta, inte röra. Jag ska skicka er till ett undersökningsrum”, sa hon, ”där en kompetent individ antingen kommer att behandla er eller skicka er till någon annan någon annanstans. Alla jag har talat med i dag har sin historia. Ni båda är flygplanskraschen. Andra är det övergivna tunnelbanetåget, de stillastående hissarna, senare de tomma kontorshusen, de förbommade butikerna. Jag säger att vi är till för skadade personer. Jag sitter inte här för att förmedla anvisningar på grund av den rådande situationen. Vilken är den rådande situationen?”

Hon pekade på den svarta skärmen i raden av apparater som var infällda i väggen framför henne. Hon var medelålders, klädd i högskaftade kängor, rejäla jeans, tjock tröja, med ringar på tre fingrar.

”Så mycket kan jag säga. Vad det än är som pågår så har det kraschat vår teknologi. Själva ordet låter omodernt, tycker jag, slocknat i rymden. Var ser vi makthavarnas kraft mot våra säkrade enheter, vår krypteringsförmåga, våra tweetar, troll och botar. Kan allt i datasfären utsättas för stöld och förvanskning? Och kan vi inte göra annat än sitta här och begråta vårt öde?”

Jim stod fortfarande med krum rygg och förevisade sitt sår. Kvinnan böjde sig fram och vred på huvudet för att kunna se upp på honom.

Hon sa ”Varför säger jag detta till er? För att ert plan i princip kraschade och ni vill gärna veta vad som händer. Och för att jag fortfarande är en snacksalig liten unge när omständigheterna motiverar det.”

Tessa sa ”Vi står här och lyssnar.”

Lamporna i taket blinkade och blev svagare och sedan slocknade de. Det inträdde omedelbart en tystnad över hela sjukhuset. Alla väntade. Det fanns även en stämning av rädsla-för-att-vänta för det framgick inte än vad detta kunde betyda, hur genomgripande, hur permanent avvikelsen kunde bli i det som redan var en dramatisk förändring av läget.

Kvinnan var den som först yttrade sig, i en viskning, och hon berättade för dem var hon hade vuxit upp, namnen på föräldrar och deras föräldrar, på systrar och bröder, skolor, läkarmottagningar, sjukhus, med en röst som lät ana ett intimt lugn färgat av hysteri.

De väntade.

Hon fortsatte med sitt första äktenskap, sin första mobil, skilsmässa, resor, fransk pojkvän, upplopp på gatorna.

De väntade lite till.

”Ingen e-post”, sa hon och lutade sig bakåt med uppåtvända handflator. ”I stort sett otänkbart. Vad ska vi göra? Vem ska vi skylla på?”

Knappt synbara gester.

”E-post sak-nas. Försök föreställa er det. Säg det högt. Lyssna på hur det låter. E-post sak-nas.”

Hennes huvud guppade en aning med varje betonad stavelse. Någon med ficklampa ställde sig i dörren och riktade strålen mot var och en, först en gång och sedan en gång till, innan han gick utan ett ord.

En kort paus och sedan återtog kvinnan sitt mässande i mörkret och hennes viskningar blev intensivare nu.

”Ju mer avancerat, desto sårbarare. Våra övervakningssystem, vår ansiktsigenkänningsapparatur, vår högupplösta bildkvalitet. Hur vet vi vilka vi är? Vi vet att det börjar bli kallt härinne. Vad händer när vi måste ge oss av? Inget ljus, ingen värme. Att ta sig hem, när man bor där jag bor, ovanpå en restaurang som heter Truth and Beauty, om tunnelbanan och bussarna inte går, om ingen taxi syns till, hissen i huset står stilla, och om, och om, och om. Jag älskar mitt lilla bås men jag vill inte dö här.”

Hon satt tyst ett tag. När belysningen tändes igen, med svagt sken, hade Jim rätat på sig och stod uttryckslös. En högrest vit android.

Nu talade kvinnan med normal röst.

”Okej, jag ser såret och jag kan utan tvekan säga att ni ska gå åt det hållet, tredje rummet på vänster sida i korridoren.”

Hon pekade och tog sedan på sig ett par yllevantar och pekade igen, med auktoritet.

”Och när ni är klar där, vad händer då?”

”Vi ska hälsa på några vänner”, sa Tessa. ”Som planerat.”

”Hur ska ni ta er dit?”

”Vi går.”

”Och sedan då?” sa kvinnan.

”Och sedan då?” sa Jim.

De väntade på att Tessa skulle ta ställning i detta enkla dilemma men hon bara ryckte på axlarna.

I ett rum längre bort fanns en ung man i en för stor bussarong och basebollkeps och han fick ställa sig på tå för att pensla något antiseptiskt på Jims sår och sedan plåstra om det ordentligt. Jim skulle till att skaka hand med honom men ändrade sig och de gick.

Ute på gatan talade de om kvinnan som de sett jogga när de satt i minibussen. Det skulle varit uppmuntrande att få syn på henne igen. Det blåste hårt och de gick raskt, med nedböjda huvuden. Den enda människa inom synhåll var en linkande man som körde en skamfilad kundvagn vilken troligen innehöll allt han ägde. Han stannade upp och vinkade åt dem, och tog sedan några steg bort från vagnen och klev iväg med stora steg, hukande, som för att härma deras rörelser. De vinkade tillbaka och fortsatte gå. I en stor korsning hade den digitala trafikpolisen stannat med ena armen lätt höjd.

De kunde inte göra något annat än att fortsätta gå.

6

Nedräkning sju åt gången i den framtid som gestaltar sig alldeles för snart.

Sex ljus var utplacerade i vardagsrummet och Diane hade precis tänt det sista.

Hon sa ”Är detta en situation då vi måste tänka på vad vi ska säga innan vi säger det?”

”Halvmörkret. Det råder någonstans i massmedvetandet”, sa Martin. ”Tvekandet, känslan av att ha upplevt detta tidigare. Någon form av naturligt sammanbrott eller främmande intrång. En varnande instinkt som vi ärver efter våra farföräldrar, eller farfars föräldrar eller ännu längre tillbaka. Människor som är övermannade av allvarligt hot.”

”Är det sådana vi är?”

”Jag pratar för mycket”, sa han. ”Jag klämmer ur mig teorier och spekulationer.”

Den unge mannen stod framme vid fönstret och Diane undrade om han planerade att bege sig hem till the Bronx. Hon föreställde sig att han skulle bli tvungen att gå hela vägen, genom East Harlem till någon av broarna. Hade fotgängare lov att promenera över eller var broarna endast avsedda för bilar och bussar? Var det något som fungerade som vanligt där ute?

Tanken fick henne att vekna, fick henne att tänka att hon kanske borde erbjuda honom att sova över. På soffan, en filt, inte så krångligt.

Spisen utslagen, kylen utslagen. Värmen började dra sig in i väggarna. Max Stenner satt i sin stol, blicken på den svarta skärmen. Det verkade vara hans tur att säga något. Hon kände det på sig, nickade och väntade.

Han sa ”Nu äter vi. Annars blir maten hård eller mjuk eller varm eller kall eller nåt.”

De funderade på det. Men ingen rörde sig i riktning mot köket.

Sedan sa Martin ”Football.”

En påminnelse om hur den långa eftermiddagen hade inletts. Han gjorde en rörelse i slow motion, märklig för en individ som han, förflyttningen när en spelare kastar bollen, hela kroppen spänd, vänstra armen utsträckt rakt fram för balansens skull, högra armen dragen bakåt, handen om bollen.

Här stod Martin Dekker och där, i andra änden av rummet, stod Diane Lucas, något förbryllad av anblicken.

Han såg ut att ha fastnat i gesten men återtog så småningom en naturlig hållning. Max ägnade sig åter åt sin svarta skärm. Pauserna gled över i tystnader och började kännas som ett fel slags normala. Diane väntade på att hennes make skulle hälla upp mer bourbon men han visade inget intresse för det, åtminstone inte just nu. Allt som var enkelt och förkunnat, vart tog det vägen?

Martin sa ”Lever vi i en provisorisk verklighet? Har jag redan sagt det här? En framtid som inte skulle gestalta sig än på ett tag?”

”Kortslutning i en transformator. Värre är det inte”, sa hon. ”Se på situationen med det för ögonen. Ett ställverk vid Hudson River.”

”Artificiell intelligens som röjer vilka vi är och hur vi lever och tänker.”

”Lyset på igen, värmen på igen, vårt gemensamma medvetande på igen, ungefär som det var innan, om ett par dagar eller så.”

”Den artificiella framtiden. De neurala gränssnitten.”

De verkade fast beslutna att inte se på varandra.

Martin, som inte vände sig till någon särskild, började en utläggning om sina elever. Global härkomst, diverse brytningar, alla intelligenta, särskilt utvalda till hans kurs, beredda att gripa sig an allt han tänkte säga, alla uppgifter, alla förslag han skulle lägga fram rörande studiefält bortom fysiken. Han rabblade termer för dem, thaumaturgi, ontologi, eskatologi, epistemologi. Han kunde inte sluta. Metafysik, fenomenologi, transcendentalism. Han hämtade andan och tänkte efter och fortsatte. Teologi, etiologi, ontogeni, fylogeni. De tittade, de lyssnade, de drog in den unkna luften. Det var därför de var där, allihop, elever och lärare.

”Och en elev berättade om en dröm han hade haft. Det var en dröm med ord, inte bilder. Två ord. Han vaknade med de orden och bara stirrade ut i tomma intet. Umbrella’d ambuscade. Umbrella med apostrof följt av d. Och ambuscade. Han blev tvungen att slå upp det ordet. Hur kunde han drömma ett ord han aldrig hade stött på? Ambuscade. Ambush – bakhåll alltså. Men det var umbrella med apostrof följt av d som var det verkliga mysteriet. Och de båda orden ihop. Umbrella’d ambuscade.

Han väntade ett tag.

”Allt detta i the Bronx”, sa han till slut och lockade Diane att le. ”Där stod jag och lyssnade på dessa unga män och kvinnor när de diskuterade saken, eleverna, mina elever, och jag undrade själv hur man skulle tolka ordet. Tio män med paraplyer? Som ligger på lur? Och eleven som hade haft drömmen, han såg på mig som om jag låg bakom hans upplevelser i sömnen. Allt var mitt fel. Med apostrof följt av d.”

Det knackade på dörren. Det lät utmattat, hissar som inte fungerade, människor som måste gå åtta trappor upp. Diane stod precis bredvid, men tvekade innan hon sträckte handen mot dörrvredet.

”Jag hoppades att det skulle vara ni.”

”Det är vi, nätt och jämnt”, sa Jim Kripps.

De tog av sig jackorna och slängde dem på soffan och Diane visade på Martin och sa hans namn och man skakade hand och kramades lätt och Max stod med en knuten näve höjd i en hälsningsgest. Han såg förbandet på Jims panna och slog ett par simulerade jabbar.

När alla hade slagit sig ner, här, där, talade de nytillkomna om flygresan och allt som hade hänt och anblicken av gatorna i Midtown, rutnätet, totalt tomt på folk.

”I mörker.”

”Ingen gatubelysning, inga ljus i affärerna, höghusen, skyskraporna, i alla fönster överallt.”

”Mörkt.”

”Månen i sitt första kvarter någonstans däruppe.”

”Och ni kommer hem från Rom.”

”Vi kommer hem från Paris”, sa Tessa.

Diane tyckte att hon var vacker, blandat påbrå, hennes poesi dunkel, intim, stark.

Paret bodde på Upper West Side, vilket hade inneburit en promenad genom Central Park i komplett mörker och sedan en längre promenad norrut.

Samtalet blev ansträngt efter ett tag, skuggat av oro. Jim pratade vänd mot en punkt mellan sina fötter och Diane viftade med armarna när hon markerade saker som skedde någonstans utanför ramen för deras ytliga insikter.

”Mat. Dags att få något i sig”, sa hon. ”Men först är jag nyfiken på vad som serverades på planet. Jag vet att jag svamlar. Men jag ställer alltid den frågan till folk och ingen minns någonsin. Frågar jag om den senaste måltiden på restaurang får jag klara besked om det så har gått en vecka sedan dess. Inga problem. Namn på restaurangen, namn på varmrätten, vilket slags vin, från vilket land. Men mat på flyg. Premiumklass, business, budget, spelar ingen roll. Folk minns icke vad de åt.”

”Tortellini med spenat och ricotta”, sa Tessa.

Ingen sa något på en stund.

Sedan sa Diane ”Vår mat. Här och nu. Matchkäk.”

Martin följde med henne ut i köket. De andra väntade tysta i skenet från stearinljusen. Snart började Tessa långsamt och med bister min räkna baklänges sju steg i taget, från tvåhundratre till noll, fast hon bytte språk under tiden, och till slut kom maten, förberedd i förväg av Max, och alla fem satte sig och åt. Köksstolen, gungstolen, länstolen, extrastolen, klappstolen. Ingen av gästerna sa något om att gå hem efteråt trots att Jim och Tessa tog upp jackorna från soffan och hängde dem på sig, bara för att de frös. Martin slöt ögonen medan han tuggade på maten.

Framstod var och en som en gåta för de andra, oavsett närheten i deras relation, var varje individ av naturen så inkapslad att han eller hon undgick ett slutgiltigt avgörande, en fastställd värdering av de andra i rummet?

Max tittade på skärmen medan han åt och när han hade ätit klart ställde han ifrån sig tallriken och fortsatte titta. Han tog bourbonflaskan och glaset från golvet, och hällde upp åt sig själv. Han ställde ner flaskan och höll om glaset med bägge händer.

Sedan stirrade han på den svarta skärmen.

DEL TVÅ

Det är i dag uppenbart att avfyrningskoderna manipuleras på distans av okända grupper eller organ. Alla kärnvapen, över hela världen, har blivit dysfunktionella. Missiler susar inte över haven, bomber släpps inte från överljudsplan.

Men kriget rullar vidare och villkoren hopar sig.

Cyberattacker, digitala intrång, biologiska stridsmedel. Mjältbrand, smittkoppor, patogena organismer. De avlidna och de lemlästade. Svält, pest och vad mer?

Kraftverk kollapsar. Våra egna erfarenheter faller offer för kvantdatorers suveränitet.

Stiger havsnivån snabbt? Blir luften varmare, timme för timme, minut för minut?

Drabbas människor av minnen från gamla konflikter, terrorismens utbredning, den skakiga videofilmen med någon som närmar sig en ambassad, med en bombväst spänd runt bröstet? Be och dö. Krig som vi kan se och känna.

Ryms det ett uns av nostalgi i dessa hågkomster?

Människor börjar synas på gatorna, först rör de sig avvaktande, sedan alltmer upprymda av befrielse, tittande, undrande, män och kvinnor, ett slumpartat kluster av tonåringar, alla följer de varandra genom den stora sömnlösheten denna ofattbara tid.

Och är det inte märkligt att vissa personer tycks ha accepterat driftstoppet, överhettningen? Är det något som de alltid har längtat efter, subliminärt, subatomärt? Några människor, alltid några, ett ynka litet antal bland människosläktets invånare på planeten Jorden, tredje planeten från solen, den dödliga existensens rike.

* * * *

”Ingen vill kalla det tredje världskriget men det är precis vad det är”, säger Martin.

* * * *

Tydligen har alla skärmar tömts, blivit svarta, överallt. Vad återstår för oss att se, höra, känna? Finns det ett antal utvalda personer som har någon form av smartphone inopererad i kroppen? Det är en allvarligt menad fråga, säger den unge mannen. Skulle det vara ett skydd mot den globala tystnad som utmärker våra timmar, minuter och sekunder? Vilka är dessa personer? Hur tar de emot sina subkutana samtal? Finns det en kroppskod, en sorts andra hjärtslag som överför ett lokalt larm?

Det är långt över midnatt och han pratar fortfarande och Diane lyssnar fortfarande och vännerna är fortfarande kvar, Jim Kripps och Tessa Berens, medan Max sitter nedsjunken i sin stol.

Mörk energi, fantomvågor, hacks och counterhacks.

Mjukvara för massövervakning som fattar sina egna beslut och ibland kör över sig själv.

Satellitspårningsdata.

Mål i rymden som stannar i rymden.

Alla i vardagsrummet, alla i ytterkläder, tre dessutom med handskar på, fyra som av allt att döma lyssnar på Martin, den ende som står upp och gestikulerar vilt medan han talar.

Detta att tiden tycks ha tagit ett skutt framåt. Var det något som hände vid midnatt som förstärkte störningen? Och detta att Martins röst börjar förändras.

Biologiska vapen och länderna som innehar dem.

Han rabblar en lång lista som avbryts av en hostattack. De andra tittar bort. Han torkar sig om munnen med handryggen, granskar sedan handen och fortsätter prata.

Vissa länder. Förr fanatiska förespråkare av kärnvapen, talar numera de levande vapenslagens språk.

Baciller, gener, sporer, pulver.

* * * *

Diane begriper så småningom att han har lagt sig till med en brytning. Inte bara en röst som talar annorlunda än hans egen, utan en röst som förknippas med en bestämd person. Detta är Martins version av Albert Einstein som talar engelska.

Hon är inte säker på att det han säger är rena fantasier. Det är något med honom, hans tonfall, hans lånade accent, en känsla av att han har inblick i världshändelser, vad nu det betyder, hur som helst har han förmågan att låta censurerade nyheter nå fram till honom. Han sa det själv, människor med telefoner inopererade i kroppen.

Hon förstår att det är dumheter, alltihop. Hon vet också att det är något i hennes forna elevs innersta väsen som gör sådana spekulationer möjliga.

Hon svamlar nu igen men tyst för sig själv denna gång.

Hon tänker inte säga något till de andra om brytningen Martin använder. Han talar lägre nu medan händerna smeker orden.

Vågstruktur, metrisk tensor, kovarianta vektorer.

Det kanske är för komplicerat att dra in Einstein i sammanhanget. Och hon vet inte om det där är termer hämtade från 1912 års Manuskript, Martins bibel, hans spelbok, eller bara läten som svävar omkring, tredje världskrigets språk.

Han låter antingen knivskarp eller obalanserad, Martin alltså, inte Einstein, när han rabblar namnen på forskarna som 1927 deltog i en konferens i Bryssel, tjugoåtta män och en kvinna, Marie Curie, Madame Curie, namn efter namn, varav Einstein med Martins röst får omnämna sig själv som Albert-Einstein-sittande-i-mitten-på-främre-raden.

Och nu slår han över från bruten engelska till energisk tyska. Diane försöker hänga med i det han säger men tappar snart bort sig. Det märks inte ett spår av parodi eller självironi. Allt sker i Martins hjärna där han står ensam framför spegeln i sin lägenhet, det är bara det att han inte är där, han är här, och tänker högt, drar sig inåt, skakar på huvudet.

Einsteins föräldrar hette Pauline och Hermann.

Den enkla meningen förstår hon men försöker inte längre höra på. Hon vill att han ska sluta och tänker säga det till honom. Han står rak i ryggen och pratar med stort allvar, antingen som Einstein eller som sig själv, och har det någon betydelse?

Max reser sig och sträcker på sig. Max Stenner. Max. Det är allt som krävs för att få tyst på den unge mannen.

”Vi håller på att zombifieras”, säger Max. ”Vi håller på att bli förfäade.”

Han går mot ytterdörren, fortsätter tala till dem över axeln.

”Jag har fått nog av det här. Söndag eller är det måndag? Februari någonting. Det är mitt utgångsdatum.”

Ingen vet vad han menar med det.

Han drar upp blixtlåset i sin jacka och går och Diane tänker på hur han går nerför trapporna, först en, sedan nästa. Hennes hjärna arbetar i slow motion nu. Hon känner sig nästan tvungen att sitta framför tv:n i hans ställe och vänta på att något ska brisera på skärmen.

Martin återupptar sitt malande, på engelska igen, utan brytning.

Internetkapprustning, trådlösa signaler, kontraövervakning.

”Databrott”, säger han. ”Kryptovalutor.”

Han ser rakt på Diane när han säger det där sista ordet.

Kryptovalutor.

Hon bygger upp ordet i tankarna, utan bindestreck.

De ser på varandra nu.

Hon säger ”Kryptovalutor.”

Hon behöver inte fråga honom vad det betyder.

Han säger ”Pengar som skenar iväg. Inte ett nytt steg i utvecklingen. Inte en statlig myntfot. Finansiellt kaos.”

”Och när ska det inträffa?”

”Nu”, säger han. ”Det har inträffat. Kommer att fortsätta inträffa.”

”Kryptovalutor.”

”Nu”, säger han.

”Krypto”, säger hon, tystnar, utan att släppa Martin med blicken. ”Valutor.”

Någonstans inuti alla dessa stavelser, något hemligt, fördolt, intimt.

* * * *

Då tar Tessa till orda.

Hon säger ”Tänk om?”

Detta följs av en utdragen paus, ett omslag i stämningen. De väntar på fortsättningen.

”Tänk om allt det här är någon sorts faktisk livs levande fantasi?”

”Som blivit mer eller mindre förverkligad”, säger Jim.

”Tänk om vi inte är det vi tror att vi är? Tänk om den värld vi är vana vid håller på att genomgå en fullständig omställning medan vi står och tittar på eller sitter och pratar?”

Hon höjer ena handen och vinkar med fingrarna i en gest som beskriver allmänt småprat.

”Har tiden tagit ett språng framåt, som vår unge man här säger, eller har den kollapsat? Och kommer människor på gatorna att samlas till flashmobs som löper amok, bryter sig in, överallt, över hela planeten, som förkastar det förflutna, klipper banden till alla våra vanor och mönster?”

Ingen går fram till fönstret för att se efter.

”Vad händer efter det?” säger Tessa. ”Det har alltid legat där, på gränsen för vår uppfattningsförmåga. Strömmen går, teknologin tappar greppet, först på ett plan, sedan på ett annat. Vi har sett det hända upprepade gånger, här i landet och på annat håll, oväder och skogsbränder och evakueringar, orkaner, tornador, torka, smog, osund luft. Jordskred, tsunamier, floder som försvinner, hus som rasar, hela byggnader i spillror, himmel utplånad av föroreningar. Jag beklagar och jag ska försöka hålla tyst. Men vi har alla i färskt minne, viruset, farsoten, traskandet genom flygplatsterminalerna, munskydden, stadsgatorna som ligger öde.”

Tessa märker tystnaden som åtföljer hennes pauser.

”Från den enda svarta skärmen här i lägenheten till situationen som omger oss. Vad är det som händer? Vem gör detta mot detta? Har våra hjärnor blivit remastrade på digital väg? Är vi ett experiment som råkat spåra ur, en plan som satts i verket av krafter bortom vår förståelse? Det är inte första gången dessa frågor har ställts. Forskare har sagt saker, skrivit saker, fysiker, filosofer.”

* * * *

I den nya tystnaden vrider alla huvudet mot Martin.

Han talar om satelliter i omlopp runt jorden som kan se allting. Gatan vi bor på, huset vi arbetar i, strumporna vi har på oss. Ett regn av asteroider. Himlen är smockfull av dem. Kan hända när som helst. Asteroider som blir meteoriter när de närmar sig en planet. Hela exoplaneter som sprängs till intet.

Varför inte vi. Varför inte nu.

”Det enda vi behöver göra är att överväga vår situation”, säger han. ”Vad som än finns där ute är vi fortfarande människor, de mänskliga slamsorna av en civilisation.”

Han låter de orden dröja kvar. De mänskliga slamsorna.

* * * *

Tessa börjar dra sig undan. Hon sipprar bort till ljudet av den unge mannens röst. Hon tänker sig in i sig själv. Hon ser sig själv. Hon är inte som de här människorna. Hon ser framför sig att hon tar av sig kläderna, inget erotiskt i det, för att visa dem vem hon är.

Var allvarlig. Var här. Eller kanske hellre någonstans i närheten, i sovrummet. De har haft nära-döden, de har haft sex, de behöver sova och hon ser på Jim, nickar knappt märkbart mot hallen.

Han frågar Diane om sovrummet. En lång flygresa, en lång dag, att sova en stund vore skönt.

Hon ser efter dem när de går dit in. Med tanke på den sjunkande stämning som följer denna häpnadsväckande tid är hon inte förvånad. Sömn, självklart, förståeligt efter allt de hade varit med om. Hon försöker minnas om hon hade bäddat i morse, städat där inne. Max städar ibland, han städar och sedan inspekterar han, omsorgsfullt.

De har bara ett sovrum, en säng, men låt den tillhöra Jim Kripps och Tessa vad hon nu heter i efternamn. De kommer att dra sig hemåt i gryningen.

Martin har kommit i gång igen.

”Drönarkrigen. Strunt i ursprungsland. Drönarna har blivit autonoma.”

Snart märker han att han och Diane är de enda kvar i rummet.

”Drönare ovanför oss nu. Som sänder varningar till varandra. Deras vapen som är en form av isolatspråk. Ett språk som enbart drönare kan.”

Hur gick det här till, fem personer har minskats till två. Mannen förblir stående och de ser på varandra. Kvinnan inser att hon fortfarande är förtrollad av kryptovalutor.

Hon säger ordet högt och väntar på hans reaktion.

Slutligen säger han ”Kryptovalutor, mikroplaster. Farorna på alla nivåer. Äta, dricka, satsa. Andas, inhalera, dra ner syre i lungorna. Gå, springa, stå. Och nu i den renaste snön direkt från alpina vildmarker, från den arktiska tundran.”

”Vadå?”

”Plaster, mikroplaster. I luften, vattnet, maten.”

Hon hade hoppats på att få höra något liderligt, upphetsande. Hon förstår att han har mer att säga och hon tittar och väntar.

Han säger ”Grönland är på väg att försvinna.”

Hon ställer sig upp och vänder sig mot honom.

Hon säger ”Martin Dekker. Du vet väl vad vi vill, va?”

De kunde dra sig sidlänges ut i köket och hon kunde stå med ryggen tryckt mot de två vertikala stängerna på kylskåpsdörren och de kunde göra det snabbt, lättglömt, upprymda av det passerande ögonblicket.

Han lossar bältet och låter byxorna falla. Han står där, som slagen, i sina rutiga boxershorts, och ser längre ut än någonsin. Hon ber honom säga något på tyska och när han gör det, en rejäl redogörelse framförd i hast, ber hon om en översättning.

Han säger ”Kapitalism är ett ekonomiskt system inom vilket produktionsmedlen och distributionsmetoderna ägs av privatpersoner eller företag, och utvecklingen står i proportion till ackumulationen och återinvesteringen av vinster gjorda på en fri marknad.”

Hon nickar med ett vagt leende och gör tecken åt honom att dra upp byxorna och spänna bältet. Det skänker henne tillfredsställelse att härma rörelserna när han tar på sig bältet. Hon förstår att sex med sin forna elev kan förekomma som en slipprig liten skälvning i hennes fantasi men finns inte att uppbåda i hennes kropp.

Hon räknar med att han genast går ut genom dörren och ogillar tanken på att han ska försöka ta sig hem under de omständigheter som nu kan råda. I stället tar han tre långa kliv till närmaste stol och sätter sig på den med blicken i fjärran.

* * * *

I sovrummet ligger Tessa och funderar på att gå hem, vara hemma, den plats, äntligen, där de inte ser varandra, där de går förbi varandra, säger va när den andre öppnar munnen, knappt märker att en bekant gestalt ger ljud ifrån sig någonstans i närheten.

Jim är i närheten nu, ligger bredvid henne på sängen, sovande, medan det rister en aning i hans kropp.

Det finns en dikt hon vill arbeta med, i morgon, nästa dag, när hon är klarvaken och pigg, på skrivbordet hemma, den första raden har studsat runt i hjärnan på henne ett bra tag.

I ett nedstörtande intet.

Hon kommer att se strofen när hon blundar och koncentrerar sig. Se varje bokstav stå mot en mörk fond och sedan långsamt öppna ögonen till vad hon än har framför sig då, dominerande föremål bara några centimeter stora, en brevpress, ett fotografi, en leksaksbil, en liten taxi.

Nu är Jim vaken. Han tar god tid på sig för att ladda till en voluminös gäspning. Tessa säger något på ett språk han inte känner igen men så inser han att det helt enkelt är påhitt, ett dött språk, en dialekt, en idiolekt (vad nu det är) eller något helt annat.

”Hem”, säger han till slut. ”Var är det?”

* * * *

Medan Max kryssar fram genom gatornas trängsel erinrar han sig motvilligt något den unge mannen sa och undrar om det han observerar här och nu är en variant av Martin Dekkers tänkesätt omarrangerat i tre dimensioner.

Är det så här i andra städer, människor som stormar fram, utan tillflykt? Finns det folkmassor i en kanadensisk stad som svämmar över och flyter ihop med folkmassor här? Är Europa en enda hopplös folkmassa? Hur mycket är klockan i Europa? Är de öppna torgen överfulla av människor, i tiotusental, som i hela Asien och hela Afrika och överallt?

Namn på länder fortsätter matas fram för hans inre syn och människor försöker tala med honom och med varandra och han tänker på sin dotter med två barn och en man i Boston och den andra som är ute och reser någonstans och under ett märkligt och komprimerat och klaustrofobiskt ögonblick glömmer han vad de heter.

Han tar stöd mot en husvägg och iakttar.

I andra tider, mer eller mindre normala, ser man alltid människor som tittar ner i sina mobiler, morgon, middag, kväll, mitt på trottoaren, utan hänsyn till andra som skyndar förbi, fängslade, förhäxade, uppslukade av apparaten, eller på väg rakt mot honom för att sedan göra en lov, men de kan inte göra så nu, alla digitalmissbrukare, nätet ligger nere, allt ligger nere, nere, nere.

Han påminner sig själv att det är dags att gå hem och att han kommer att tvingas knuffa sig fram genom trängseln, med alla människor som går hopkurade i kylan, tusentals ansikten i minuten, människor som brottas, måttar slag, ett litet upplopp här och där, svordomar utslungade i luften. Han står kvar ett par sekunder till, spänner axlarna för att förbereda sig och bestämmer att när han är framme vid sin egen port ska han räkna trappstegen hela vägen upp till lägenheten. Han har gjort det förr men inte på många årtionden nu och börjar fråga sig vad det ska tjäna till.

Sedan ger han sig in i den framströmmande massan.

* * * *

Diane, där hemma, var annars, försöker hålla tillbaka en räcka pipiga små rapningar.

Hon säger ”Någonstans i Chile.”

Det ska visst betyda något men hon minns inte vad. Hon ser på Martin och sedan på de båda andra som nu kommer tillbaka från sovrummet. Mannen gäspar och kvinnan är nästan helt påklädd, med ankelsockor på fötterna men inga skor. Diane muttrar några fula ord, som ett hån mot sig själv för att hon gett efter för stundens iver, och upplåtit sovrummet åt sexgalna gäster.

Eller kanske hade de bara vilat sig. Det var vad de sa, det var vad hon från början trodde.

Martin säger ”På toppen av Cerro-Pachón i nordcentrala Chile.”

”Vad är det?” säger Jim.

”The Large Synoptic Survey Telescope.”

Han fortsätter med att förklara saken närmare och då kommer Max in och drar ner blixtlåset på sin jacka. De väntar på att han ska säga något. Han tar av sig jackan och slänger den på golvet precis bredvid fjärrkontrollen, bourbonflaskan och hans tomma glas. Han häller glaset fullt och dricker, varpå han skakar på huvudet åt den stärkande chocken av ren whisky.

Vad händer på gatorna? Vad pågår där ute? Vilka är där ute?

Han säger ”Lika bra att inte veta.”

Sedan höjer han sitt glas.

”Widow Jane”, säger han. ”Lagrad tio år på amerikansk ek. Har jag redan sagt det?”

Han dricker och lutar sig sedan fram och till vänster, och tittar på Tessas fötter.

”Var har dina skor blivit av?”

”De gick vidare utan mig”, säger hon.

Alla mår bättre nu.

* * * *

Martin är inte klar. Han säger ”De passerande ögonblicken, de flödande ögonblicken. Människor måste fortsätta att tala om för sig själva att de fortfarande lever.”

Jim Kripps lyssnar på sina egna andetag. Sedan fingrar han på förbandet i pannan, bara för att kolla, verifiera att det sitter kvar.

Två av de andra är knappt vakna, Tessa och Max. Diane förstår att hon ska sitta här och lyssna på sin forna elev så som han en gång har lyssnat på henne.

”När vi är färdiga med allt det här blir det kanske dags för mig att anamma den frivilliga döden. Freitod ”, säger han. ”Men menar jag det på allvar eller söker jag bara uppmärksamhet? Och situationen vi befinner oss i. Borde jag inte vara hemma, ensam i mitt rum? Är det inte det omständigheterna motiverar? Inte ett ord från någon, någonstans. Dags att sitta ner och hålla sig lugn.”

Han känner på stolens kanter och verifierar det faktum att han sitter ner.

”Eller är jag lite väl självupptagen nu?” säger han långsamt för att dra ut på frågan, och medan händerna stelnar, blicken sjunker undan börjar han gå in i det translika tillstånd som hon har lagt märke till förut och som hon tänker sig är metafysiskt.

”I hela mitt liv har jag väntat på detta utan att veta om det”, säger han.

* * * *

Diane Lucas bestämmer sig för att säga något trots att hon inte har en aning om vad som kan forsa ur henne.

”Stirrar ut i tomma intet. Glömmer tid och rum. Går till sängs. Kliver upp ur sängen. Månader och år och decennier av undervisning. Elever brukar lyssna. Så många olika ursprung. Deras ansikten är mörka, ljusa, mittemellan. Vad händer på de öppna torgen över hela Europa, platser där jag har gått omkring och tittat och lyssnat? Jag känner mig så enfaldig. En collegelärare som hoppar av i förtid. En förment inspirationskälla för mina elever, varav en sitter bredvid mig i detta nu. Filmen om världens undergång. Människor som har lämnats kvar i ett rum. Men vi har inte lämnats kvar. Vi kan gå när vi vill. Jag försöker föreställa mig den enorma känslan av förvirring där ute. Min man vill inte berätta vad han har sett men jag gissar på kalabalik på gatorna och varför känner jag ett sådant motstånd mot att ställa mig upp, gå fram till fönstret och helt enkelt titta efter? Var det inte nödvändigt ändå att något sådant här skulle hända? Är det inte så många av oss tänker? Vi har varit på väg åt just det här hållet. Slut på all undran, slut på all nyfikenhet. Helt nedsatt orienteringsförmåga. För mycket av allt från en alldeles för begränsad källkod. Och säger jag allt det här för att det är långt efter midnatt och jag inte har sovit och knappt ätit någonting och de som sitter här med mig knappt lyssnar på vad jag säger? Säg att jag har fel, någon, men självklart är det ingen som yttrar sig. Jag vill börja undervisa igen och komma tillbaka till klassrummet och tala med mina elever om fysikens lagar. Dittens fysik, dattens fysik. Tidens fysik. Absolut tid. Tidens pil. Tid och rum. Innan jag håller mun tänker jag citera en slumpvis vald rad ur Finnegans Wake, en bok som jag har läst från och till, här och där, i hela mitt liv känns det som. Raden har legat tryggt förvarad i rätt minnesfack, ordet är konservera. Ere the sockson locked at the dure. Bara en sak kvar att säga. Till mig själv den här gången. Håll mun, Diane.”

* * * *

Jim Kripps hänger framåtlutad på sin stol, blicken vänd mot golvet, talar ner i mattan, hans långa armar dinglar.

”Där satt vi alltså i våra säten och halvsov medan vi väntade på att få en kaka före landning. Då började problemen. Planet krängde hit och dit, och gav ifrån sig höga dunkande ljud. Jag tror inte vi ens var i närheten av flygplatsen, landningsbanan. Bom bom bom. Jag tittade ut genom fönstret, men såg inget, väntade på att piloten skulle säga något lugnande. Här sitter Tessa bredvid mig, precis som hon gjorde då. Jag tror inte att jag tittade på henne för jag ville inte se uttrycket i hennes ansikte. Planet vinglade våldsamt. Sedan kom röster i kabintelefonen, minst av allt lugnande. Det är så här det börjar, det är så här det känns för alla tusentals passagerare före oss som har upplevt samma sak och sedan tystnat för alltid. Tänkte jag på det då, alla de där tusentals, eller hittar jag på det nu medan jag pladdrar på? Det känns som om det var minst tio år sedan, men det hände mer eller mindre i dag, det har bara gått några timmar, hur många timmar, piloten som talar franska, säkerhetsbältena, vår kaka före landning, var i helvete var vår jävla kaka. Tessa talar franska. Översatte hon åt mig? Jag tror inte det och det var troligen för mitt eget bästa. Beklagar att jag håller på och ältar så här och sedan kom kraschlandningen, ett kolossalt typ raketdundrande dån och stöten som kändes som Guds egen röst, ni får förlåta, och jag slog skallen i fönstret, jag kastades i sidled mot fönstret, någon skrek det brinner, var det en vinge som brann, och jag kände blodet rinna ner i ögat och sträckte mig efter Tessas hand, hon är här, hon säger något, och någon på andra sidan mittgången både storknar och skriker. Nej nej nej. Hur som helst, för att göra en kort historia ännu kortare tog vi mark med en hård duns och sladdade och studsade vidare ett tag och förstås var det omöjligt för mig att just då koppla ihop den här händelsen med den totala systemkollapsen, och min hand låg på Tessas handled och hon tittade på blodet jag hade i ansiktet. Nu har jag äntligen fått en chans att tänka igenom det ordentligt, att minnas alltihop. Förut var det minibussen, läkarmottagningen, kvinnan som pratade pratade pratade, killen i basebollmössan som plåstrade om min panna. Ute på gatan. En ung kvinna som joggade.”

* * * *

Max Stenner försöker se uttråkad ut. Han sitter i sin stol, länstolen, och öppnar knappt ögonen.

”Trapporna. När jag kom tillbaka från allt folk på gatorna. Här och nu. Räknade trappstegen. Jag brukade göra det när jag var grabb. Sjutton trappsteg skulle räknas. Men ibland hade antalet förändrats eller verkade ha gjort det. Räknade jag fel? Höll världen på att krympa eller expandera? Det där var då. I dag säger folk att de inte kan föreställa sig mig som liten grabb. Kallade man mig Max? Växte upp i en liten håla. Också något de inte kan föreställa sig. Mamma, bror, syster. Inga uppretade folkmassor, inga höga hus. Sjutton trappsteg. Vi var hyresgäster, andra våningen i någons tvåplanshus. Nio trappsteg bredvid garaget, sedan ytterligare åtta upp till vår lägenhet. En grabb som hette Max. Och plötsligt sitter jag här, en far, en man vars jobb tar honom till lyxiga skyskrapor för att inspektera källare, trapphus, yttertak, för att snoka upp och påvisa överträdelser av bygglagen. Jag älskar överträdelserna. De rättfärdigar alla mina känslor för nästan allting. Här och nu, under dessa livsavgörande timmar, vek jag undan och knuffade mig fram hela vägen tillbaka till den här gatan och det här huset och fick fatt i portnyckeln och behövde inte påminna mig om, det är inte ens värt att nämna, att hissarna inte fungerade och jag började långsamt gå uppför trapporna, och tittade ner på varje steg medan jag stretade på, våning för våning, och i ett visst läge insåg jag att min hand höll i ledstången och jag bestämde att jag inte ville ha den där och så bara stretade jag på och räknade, steg för steg, trappa för trappa. Jag skulle gärna ha betonat att jag återupplevde mina barndomsår men jag var i stort sett tom i huvudet. Bara trapporna och antalet, tredje våningen, fjärde våningen, femte våningen, uppför och uppför och uppför, och sedan äntligen trycka upp dörren till farstun och ta fram lägenhetsnyckeln som jag hade under den hopkramade snoriga näsduken i fickan, och nu när jag är här tycker inte jag att jag ska behöva be om ursäkt för den här långa fåniga redogörelsen av att gå åtta trappor upp eftersom den rådande situationen säger oss att det inte finns något annat att säga mer utom just det som dyker upp i skallen, vilket ingen av oss kommer att minnas oavsett.”

* * * *

Tessa Berens studerar sina händer som om hon vill verifiera färgen, hennes färg och undrar varför hon är just här och inte någon annanstans i världen, där hon talar franska eller en sorts hackig haitisk kreol.

”I åratal, många år, har jag skrivit i en liten anteckningsbok. Idéer, minnen, ord, bok efter bok, antalet är enormt stort vid det här laget, som ligger i travar i mina skåp, skrivbordslådor och på andra ställen och jag tittar i gamla anteckningar emellanåt och blir så häpen över att läsa vad jag tyckte var värt att notera. Orden tar mig tillbaka till död tid. Små blå böcker, kanske tolv gånger femton centimeter, som jag kan stoppa i jackfickan, och jag har massor oskrivna hemma, som väntar på att fyllas. Jag tar med mig två tre stycken varje gång jag reser någonstans och jag tittar och lyssnar och skriver ner saker lite snabbt på en sida. Det är min dagbok. Har ingen betydelse för någon annan än mig själv. Kanske en diktstrof som jag snart kommer att stryka över. Kanske en vara på en hylla i stormarknaden, förpackningens design, namnet på produkten, ta fram anteckningsboken, ta fram kulspetspennan, och så vidare och så vidare. Men det enda jag vill göra nu är att gå hem. Jim och jag. Om vi måste promenera, okej, visst, mitt på dagen. Kommer solen att skina? Kommer solen ens att finnas på himlen? Vem vet vad allt detta betyder? Har vår normala erfarenhet helt enkelt blivit tystad? Är vi vittnen till en avvikelse hos naturen som sådan? Ett slags virtuell verklighet? Det föranleder mig att säga att det är dags att hålla tyst nu, Tessa. När jag säger det, försök förstå att det inte är en självkritisk kommentar utan ett uttryck för självupptagenhet. Jag skriver, jag tänker, jag ger råd, jag stirrar ut i tomma intet. Är det naturligt i ett läge som detta att tänka och tala i filosofiska ordalag som vissa av oss har gjort? Eller borde vi bli mer praktiska? Mat, husrum, vänner, spola på toaletten om vi kan? Värna om de enklaste fysiska sakerna. Röra, känna, bita, tugga. Kroppen följer sitt eget huvud.”

* * * *

Martin Dekker rakt upp och ner. Än en gång står han och talar, försjunken i sin tomma blick.

”Dags att sluta, eller hur? Men jag ser fortfarande namnet. Einstein. Einsteins relativitetsteori orsakar upplopp på gatorna eller inbillar jag mig det för att det är sent och jag inte har sovit och knappt ätit någonting och de som sitter här med mig inte lyssnar på vad jag säger. Einstein talar om saker långt bortom vår rådande situation som jag tidigare benämnde tredje världskriget. Einstein hade ingen förkänsla av hur detta krig skulle utkämpas men han var tydlig med att nästa stora konflikt, det vill säga fjärde världskriget, skulle utkämpas med sten och spö. Och den speciella teorin, den från 1912, nedtecknad för etthundratio år sedan. Manuskript i brunt bläck, papper utan vattenstämpel, och sedan blir papperskvaliteten bättre och bläcket svart. Det är detta jag går omkring med i skallen, på gott och ont eller ännu värre. Vad mer? Jag behöver raka mig. Det är vad mer. Jag behöver titta i en spegel och påminna mig om att det är dags att raka sig. Men om jag går ut ur vardagsrummet och in på toaletten kommer jag någonsin att återvända? Ansikte i spegeln. Förfinad övervakning. Techdome. Tvåfaktorsautentisering. Gateway tracking. Jag kan inte låta bli. Termerna omringar mig. Jag försöker ibland tänka i en förhistorisk kontext. En bild på en stenhäll, en murristning. Alla dessa skrovliga rester av vårt gamla människominne. Och så Einstein. Det uppfriskande språket. Tyska, engelska. ’Massans beroende av energi.’ Jag vill gå med honom över Princetons gräsmattor. Inte säga något, tigande. Två män som går.”

Sedan säger han ”Och gatorna, dessa gator. Jag behöver inte gå fram till fönstret. Massorna är skingrade. Gatorna öde.”

Det är vad unge Martin säger, när han tittar ner på sina utspärrade fingrar.

”Världen är allt, individen intet. Förstår vi det allihop?”

* * * *

Max lyssnar inte. Han förstår ingenting. Han sitter framför tv:n med händerna knäppta bakom nacken och armbågarna rakt ut.

Och han stirrar på den svarta skärmen.

Författarfoto © Joyce Ravid, Cosmopolis, Scribner

Don DeLillo, född i Bronx 1936, är en av världens ledande författare. Han har skrivit mer än 15 romaner, bland annat klassikerna Under jord, Vågen och Vitt brus.

Av Don DeLillo har tidigare utgivits på annat förlag:

Vitt brus 1986

Vågen 1989

Den stora massans ensamhet 1992

Under jord 2001

Kroppskonstnären 2003

Cosmopolis 2004

Falling man 2007

Ratners stjärna 2009

Omegapunkten 2010

Spelare 2011

Ängeln Esmeralda 2012

Amerikana 2015

Noll K 2016

www.albertbonniersforlag.se

Tryckt utgåva ISBN 978-91-0-018718-7

Copyright © 2020 by Don DeLillo

Amerikanska originalets titel: The Silence

E-bok 1.0 ISBN: 978-91-0-018719-4

E-boksproduktion Bonnierförlagen 2021

Table of Contents

- Omslag
- Tystnaden
- DEL ETT
- 1
- 2
- 3
- 4
- 5
- 6
- DEL TVÅ
- Om författaren
- Tidigare utgivning
- Copyright