A Scanner Darkly
Author: Philip K. Dick
Date: 1977-01-02 05:00:00+00:00
Keywords: Science Fiction; Fiction; Dystopia; Science Fiction Fantasy; Classics; Novels; Cyberpunk; Fantasy; Speculative Fiction; American
Description: “Dick is Thoreau plus the death of the American dream.”—Roberto BolañoBob Arctor is a junkie and a drug dealer, both using and selling the mind-altering Substance D. Fred is a law enforcement agent, tasked with bringing Bob down. It sounds like a standard case. The only problem is that Bob and Fred are the same person. Substance D doesn’t just alter the mind, it splits it in two, and neither side knows what the other is doing or that it even exists. Now, both sides are growing increasingly paranoid as Bob tries to evade Fred while Fred tries to evade his suspicious bosses. In this award-winnin
Publisher: Houghton Mifflin Harcourt
Rights: All rights reserved

Philip K Dick

SKANNAD I

DUNKLET

Översättning: Andreas Vesterlund

Efterord: John-Henri Holmberg

BAKHÅLL

ISBN 978 91 7742 451 2

Originalets titel: A Scanner Darkly

Copyright © 1977, Philip K. Dick

Copyright renewed © 1997, Laura Coelho, Christopher Dick and Isolde Hackett. All rights reserved

BAKHÅLL

Box 1114

221 04 Lund

Sweden
order@bakhall.com
www.bakhall.com

E-boksproduktion: Elib 2016

Kapitel 1

En dag stod han bara och skakade småkryp ur håret. Läkaren påstod att det inte fanns några insekter i hans hår. Efter att ha duschat i åtta timmar, stått under hett vatten timme efter timme för att bli av med plågan, steg han ur duschen och började torka sig, men krypen var fortfarande kvar, de hade rentav spritt sig över hela kroppen. En månad senare hade han dem i lungorna också.

Eftersom han inte hade något annat att göra eller tänka på började han räkna ut den teoretiska livscykeln för krypen och med hjälp av Encyclopedia Britannica försökte han fastställa exakt vilken typ av insekter det handlade om. De fyllde vid det här laget hela huset. Han läste om många olika sorter och la till sist märke till dem utomhus också, så han drog slutsatsen att det handlade om bladlöss. När han väl hade bestämt sig var det omöjligt att få honom att ändra sig, oavsett vad man sa till honom, som exempelvis: ”men bladlöss bits ju inte”.

Folk sa det till honom eftersom han ständigt plågades av insekternas oupphörliga bett. På 7-Eleven, en butikskedja som fanns över större delen av Kalifornien, köpte han insektsspray av märkena Raid, Black Flag och Yard Guard. Först sprayade han huset, sedan sig själv. Yard Guard verkade vara mest effektiv.

Vad gällde den teoretiska sidan kunde han identifiera tre stadier i insekternas livscykel. Först spred de sig till honom via personer han kallade Bärare, folk som inte själva begrep sin roll i insekternas fortplantning. I detta stadium hade de inga käkar eller mandibler (han hade lärt sig det ordet under de veckor han ägnat åt sina vetenskapliga efterforskningar, en ovanligt intellektuell syssla för en kille som jobbade på Handy Brake and Tire med att justera bromsarna på folks bilar). Bärarna kände därför ingenting. Han brukade sitta i ett hörn av vardagsrummet och se på när diverse Bärare kom in – de flesta var folk han hade känt ett tag, men somliga var nya bekantskaper – täckta av bladlöss i just detta ickebitande stadium. Han brukade liksom le för sig själv eftersom han kunde se att personen ifråga var i insekternas våld utan att själv haja det.

”Vad flinar du åt?” brukade de säga.

Han bara log.

I nästa stadium utvecklade insekterna vingar eller något sådant, fast det var egentligen inga riktiga vingar, hur som helst, någon sorts extremiteter som gjorde att de kunde svärma, och det var så de tog sig vidare och spred sig – särskilt till honom. Vid det laget var luften full av dem, de gjorde vardagsrummet, hela huset, alldeles disigt. Under detta stadium försökte han låta bli att andas in dem.

Framför allt tyckte han synd om sin hund, för han kunde se hur krypen landade och slog sig ner över hela pälsen, och förmodligen tog sig ner i lungorna också, som de gjorde på honom själv. Förmodligen – det var åtminstone vad hans empatiska känsla sa honom – led hunden lika mycket som han själv. Borde han kanske skänka bort hunden, för dess egen skull? Nej, tänkte han, hunden var nu ohjälpligt angripen, och insekterna skulle följa med vart den än tog vägen.

Ibland tog han med hunden in i duschen och försökte tvätta rent den också. Han lyckades lika lite med det som med sig själv. Det gjorde ont att se hunden lida och han gav aldrig upp sina försök att hjälpa den. Det var på sätt och vis det allra värsta, att djuret led så, och inte ens kunde klaga.

”Vad i helvete gör du i duschen hela dan med den jävla hunden?” frågade hans polare Charles Freck en gång när han kom på besök just som detta pågick.

Jerry sa: ”Jag måste få bort bladlössen.” Han tog ut Max, hunden, ur duschen och började torka den. Charles Freck tittade förbryllat på medan Jerry gned in babyolja och talk i pälsen. Över hela huset låg högvis med insektssprayburkar och burkar med talk, babyolja och hudsalvor slängda, de flesta tomma – han använde flera burkar om dagen nu.

”Jag ser inga bladlöss”, sa Charles. ”Vad är bladlöss?”

”Nåt man dör av efter ett tag”, sa Jerry. ”Det är vad bladlöss är. Jag har dem i håret och på huden och i lungorna, och det gör rent outhärdligt jävla ont – jag blir snart tvungen att åka till sjukhuset.”

”Hur kommer det sig att jag inte kan se dem?”

Jerry satte ner hunden, som var insvept i en handduk, och föll på knä på ryamattan. ”Jag kan visa”, sa han. Mattan var täckt av bladlöss, de hoppade omkring överallt, upp och ner, somliga hoppade högre än andra. Han letade efter en extra stor lus eftersom folk hade så svårt att se dem. ”Hämta en flaska eller burk”, sa han, ”under diskbänken. Så kan jag ta med en som doktorn kan undersöka.”

Charles Freck hämtade en tom majonnäsburk. Jerry letade vidare och hittade till sist en bladlus som kunde hoppa åtminstone en meter upp i luften. Den var nästan tre centimeter lång. Han fångade den, släppte försiktigt ner den i burken och skruvade på locket. Så höll han triumferande upp burken. ”Ser du?” sa han.

”Joooo, fan alltså”, sa Charles Freck och granskade storögt burkens innehåll. ”Vilken stor en! Wow!”

”Hjälp mig hitta fler som jag kan visa för doktorn”, sa Jerry och knäföll på mattan igen med burken redo.

”Visst”, sa Charles Freck och följde hans exempel.

På bara en halvtimme hade de tre burkar fulla med insekter. Charles hittade några av de största, trots att han var nybörjare.

Det var middagstid i juli 1994, i Kalifornien, i ett villaområde med billiga men hållbara plasthus, som för länge sedan hade övergivits av alla vanliga svenssons. Fast Jerry hade vid ett tidigare tillfälle sprayat metallfärg över alla fönstren för att stänga ute solskenet. Rummet lystes upp av en hög golvlampa där han skruvat i ett antal starka spotlights som lyste dag och natt, så att tidens gång upphävdes för honom och hans vänner. Han gillade det, gillade att slippa tiden. På så vis kunde han koncentrera sig på viktiga saker utan att behöva bli avbruten. Som det här: två män som kryper runt på en ryamatta, hittar insekt efter insekt och stoppar ner dem i burk efter burk.

”Vad får vi för dem?” sa Charles Freck, senare samma dag. ”Jag menar, betalar doktorn ut nån sorts belöning? Nån ersättning? Nån deg?”

”Jag får hjälpa till att skapa ett botemedel bara”, sa Jerry. Smärtan, oupphörlig som den var, hade blivit omöjlig att uthärda. Han hade aldrig vant sig vid den och visste att han aldrig skulle göra det heller. Behovet, längtan efter att ta en dusch igen var överväldigande. ”Hörru”, flämtade han och rätade på sig, ”fortsätt fylla burkarna du, medan jag slår en drill och så.” Han gick mot badrummet.

”Okej”, sa Charles och svajade till på sina långa ben när han vände sig mot burken med kupade händer. Han var krigsveteran men hade fortfarande bra muskelkontroll och tog sig enkelt fram till burken. Men så sa han plötsligt: ”Jerry, hörru – de här krypen är lite otäcka liksom. Jag gillar inte att vara ensam här”. Han reste sig.

”Din fega jävel”, sa Jerry och stannade till utanför badrummet, flämtande av smärta.

”Kan du inte –”

”Jag måste pissa!” Han smällde igen dörren och vred om duschkranarna. Vattnet började spola.

”Jag är rädd för att vara ensam här ute.” Charles Frecks röst hördes knappt, fast han skrek högt nu.

”Dra åt helvete då!” skrek Jerry tillbaka och klev in i duschen. Vad hade man för jävla nytta av vänner egentligen? frågade han sig bittert. Ingen jävla nytta alls!

”Sticks de här jävlarna?” skrek Charles, alldeles utanför dörren.

”Visst fan sticks de”, sa Jerry och gned in schampot i håret.

”Det var det jag trodde.” Han tystnade. ”Kan jag komma in och tvätta händerna så jag blir av med dem, och vänta på dig där?”

Fegjävel, tänkte Jerry med bitter vrede. Han sa inget, fortsatte bara att tvätta sig. Den fan förtjänade inget svar… Han brydde sig inte om Charles Freck, bara om sig själv. Om sina egna livsviktiga, omedelbara, fruktansvärda trängande behov. Allt annat fick vänta. Han hade inte tid, inte tid, sånt här kunde inte skjutas upp. Allt annat kom i andra hand. Förutom hunden, han undrade alltid över Max, hunden.

Charles Freck ringde någon som han hoppades hade lite att sälja. ”Kan du ge mig en tia död eller så?”

”Fan, jag har helt slut – jag behöver tjacka själv. Säg till om du hittar nåt, jag vill gärna ha lite.”

”Varför är det så svårt att få tag på nåt nu?”

”Det är väl nån som har åkt fast, antar jag.”

Charles Freck la på och spelade upp en fantasiscen i huvudet medan han dystert lommade iväg från telefonkiosken – man använde aldrig hemtelefonen när man skulle köpa – till sin parkerade Cheva. I fantasin körde han förbi lågprisbutiken Thrifty, där de hade ett enormt skyltfönster, askar med slow death, burkar med slow death, bunkar och badkar och tunnor och skålar med slow death, miljontals kapslar och tabletter och trippar med slow death, slow death blandat med tjack och horse och barbiturater och psykedelika, precis allting – och en enorm skylt: HANDLA PÅ KREDIT HÄR. För att inte tala om: SUPERLÅGA PRISER, LÄGSTA PRIS I STAN.

Men i verkligheten skyltade inte Thrifty med någonting sådant. Kammar, flaskor med mineralolja, spraydeodorant, den sortens skit bara. Men jag kan slå vad om att de har slow death inlåst på apoteket där inne, i nån orörd, ren, oblandad, outspädd form, tänkte han medan han lämnade parkeringen och körde ut i trafiken på Harbor Boulevard. En tjugofemkilossäck eller så.

Han undrade när och hur de lastade ut den där tjugofemkilossäcken med Substans D till butikens apotek varje morgon, var den nu kunde komma från – det vete fan, Schweiz kanske, eller någon annan planet där allvetande utomjordingar levde. Förmodligen levererades den riktigt tidigt, med beväpnade vakter. Överheten stod där med sina lasergevär och såg hårda ut, som Överheten alltid gjorde. Om nån försöker sno min slow death, tänkte han med Överhetens huvud, så fimpar jag honom.

Substans D ingår förmodligen i varenda laglig medicin som är nåt att ha, tänkte han. En liten nypa här och där enligt nån hemlig, exklusiv formel från bolaget i Tyskland eller Schweiz där de uppfunnit det. Fast egentligen visste han bättre; myndigheterna fimpade eller sydde in alla som sålde, smugglade eller använde det, så i så fall skulle Thrifty-butiken – alla miljontals Thrifty-butiker – bli sönderskjutna, bombade eller tvingas slå igen, eller åtminstone åka på ordentliga böter. Förmodligen bara böter. Thrifty hade kapital och inflytande. Dessutom, hur skjuter man en hel butikskedja? Eller syr in dem? De har vanliga grejer bara, tänkte han medan han körde vidare i maklig fart. Han mådde dåligt, för han hade bara trehundra tabletter död kvar. Nergrävda i trädgården under kameliabusken, hybriden med stora coola blommor som inte vissnade och blev bruna på våren. Det räcker högst en vecka till, tänkte han. Vad händer när de tar slut? Skit också. Tänk om det tar slut samma dag för alla i hela Kalifornien, och halva Oregon också, tänkte han.

Detta var den överlägset värsta skräckfantasi han kunde spela upp i skallen, en scen alla knarkare kunde föreställa sig. Att hela västra USA skulle få slut samtidigt så att alla kraschade samma dag, förmodligen en söndagsmorgon runt sextiden, när knegarna tog på sig finkläderna för att gå i sin jävla kyrka.

Scenen: Första Episkopalkyrkan i Pasadena, Kraschsöndagen klockan 08:30. ”Kära församling, låt oss nu vända oss till Gud och be om hans hjälp att lindra plågorna för dem som vrider sig i sina sängar i avtändningens våndor.”

”Ja! Åh ja!” Församlingen instämmer i prästens ord.

”Men innan Han ingriper med en färsk leverans av –”

En snutbil hade tydligen lagt märke till något i Charles Frecks bilkörning som han inte själv var medveten om; den hade lämnat platsen där den stått parkerad och följde nu efter genom trafiken, än så länge utan blåljus eller siren, men…

Kanske kör jag lite svajigt, tänkte han. Nåt jävla misstag som den förbannade snuthäcken råkade se. Undrar vad det var.

Snuten: ”Okej, vad heter du?”

”Vad jag heter?” (KOMMER INTE IHÅG NAMNET.)

”Vet du inte vad du själv heter?” Snuten vinkar åt den andra snuten i spaningsbilen. ”Killen är helt väck.”

”Skjut mig inte här.” Charles Freck i sin skräckfantasi som hade utlösts av snutbilen i backspegeln: ”Ta med mig till stationen och skjut mig där åtminstone, där ingen ser.”

För att överleva i det här fascistiska polissamhället, tänkte han, måste man alltid kunna uppge ett namn, sitt eget namn. Under alla omständigheter. Det är det första tecknet på att man är påtänd, att man inte har nån koll på vem fan man är.

Det jag måste göra, tänkte han, är att svänga av så fort jag ser en parkering, svänga av helt frivilligt innan han blinkar med blåljusen eller så, och sen när han kör upp bredvid kan jag säga att ena hjulet sitter löst eller att jag har nåt motorproblem.

Det gillar de, tänkte han. När man bara ger upp och inte fortsätter. Som att kasta sig på marken som ett djur, visa upp sin mjuka oskyddade försvarslösa buk. Så gör jag, tänkte han.

Han gjorde det, svängde in åt höger så att framhjulen dunsade mot trottoarkanten. Snutbilen körde förbi.

Stannade helt i onödan, tänkte han. Nu blir det svårt att backa ut igen i den här trafiken. Han stängde av motorn. Det är kanske bäst att bara sitta här ett tag, tänkte han, och alfameditera eller gå upp i diverse högre medvetandetillstånd. Genom att kolla på brudar som går förbi, kanske. Jag undrar om det finns ett bioskop att köpa för kåthet. I stället för alfavågor. Kåthetsvågor, först väldigt korta och sen längre, högre och högre tills de slutligen slår över fullständigt.

Det här leder ingenstans, insåg han. Jag borde leta efter nån som har nåt. Jag måste fylla på förrådet, annars flippar jag snart ut och då kan jag inte göra nånting alls längre. Inte ens stå parkerad så här. Jag kommer inte bara att glömma vem jag är, jag kommer inte ens att veta var jag är nånstans eller vad som händer med mig.

Vad är det som händer egentligen? frågade han sig. Vad är det för dag? Om jag visste vilken dag det var skulle jag veta allt annat också, det skulle komma rinnande sakta men säkert.

Onsdag, i centrala Los Angeles, Westwoodområdet. Framför honom, ett sådant där gigantiskt köpcenter omgivet av en mur som man studsade iväg från som en gummiboll – om man inte hade kreditkort på sig och fick gå in genom detektorbågen. Eftersom han inte ägde något kreditkort var det andra som berättat för honom hur butikerna såg ut där inne. Det fanns tydligen mängder av dem, som sålde bra produkter till alla svenssons, särskilt till svenssonfruarna. Han såg hur de uniformsklädda vakterna vid ingången granskade alla. Såg till att varje kund verkligen var ägare till sitt kreditkort så att det inte var stulet, sålt, köpt, förfalskat. Det var många som gick in genom grinden, men han gissade att de flesta bara fönstershoppade. Det kan inte vara så många som har tillräckligt med deg eller köplust så här dags, funderade han. Det är tidigt, några minuter över två bara. På kvällen, det var då allt hände. Alla butikerna lystes upp. Han – och alla hans bröder och systrar – kunde se ljusskenet utifrån, som en gnistrande fontän, som ett nöjesfält för förvuxna barn.

Butikerna här utanför köpcentret, där man inte behövde något kreditkort, var inte mycket att ha. Praktiska saker bara: en skoaffär, en TV-butik, ett bageri, en elektronikreparatör, en tvättomat. Han såg på medan en tjej i kort plastjacka och stretchbyxor vandrade från butik till butik. Hon hade fint hår, men han kunde inte se ansiktet och avgöra om hon var het eller inte. Ingen dålig figur, tänkte han. Tjejen stannade till framför ett fönster med lädervaror. Hon kollade in en handväska med fransar. Han kunde se hur hon stirrade, våndades, grubblade över väskan. Kan slå vad om att hon går in och ber att få titta på den, tänkte han. Tjejen slank in i butiken, precis som väntat.

En annan tjej kom gående bland alla människor på trottoaren, i volangblus och höga klackar, med silverblont hår och för mycket smink. Försöker se äldre ut, tänkte han. Har förmodligen inte gått ut gymnasiet ens. Efter henne kom inget värt att nämna, så han lossade snöret som höll igen handskfacket och tog ut ett cigarettpaket. Han tände en cigarett och satte på bilradion, en rockkanal. För länge sedan hade han ägt en kassettstereo, men en gång när han var hög hade han till sist glömt bort att ta med den in i huset när han parkerade. När han kom tillbaka var förstås stereon stulen. Så går det om man inte är försiktig, hade han tänkt, och nu hade han bara den här kassa gamla radion. En dag skulle nån sno den också. Men han visste var han kunde få tag på en begagnad för nästan ingenting. Hur som helst skulle bilen behöva skrotas vilken dag som helst nu, kolvringarna var körda och oljetrycket var alldeles för lågt. Tydligen hade han bränt en ventil på motorvägen när han var på väg hem en kväll med en ordentlig laddning bra grejer. Ibland när han fått tag på riktigt mycket blev han nojig – inte över snuten direkt utan snarare över att bli blåst av andra pundare. Nån pundare som var desperat av abstinens och helt jävla väck i skallen.

Nu kom en tjej som fick honom att vakna till. Svart hår, söt, hon gick med långsamma steg, hade på sig en kort blus som visade magen och vita jeans som hade tvättats många gånger. Hallå där, henne känner jag igen, tänkte han. Det där är Bob Arctors tjej. Donna heter hon.

Han öppnade bildörren och klev ut. Tjejen gav honom en blick och gick förbi.

Han följde efter.

Hon tror att jag är ute efter att tafsa bara, gissade han medan han slank fram mellan människorna på trottoaren. Tänk så lätt hon ökade farten, han skymtade henne knappt nu när hon såg sig om över axeln. Ett bestämt, lugnt ansikte… Han såg stora ögon som bedömde honom. Uppskattade hans hastighet, försökte avgöra om han skulle hinna ifatt. Inte i den här takten, tänkte han. Hon kan verkligen sätta fart.

På hörnet hade folk stannat för att vänta på att trafikljuset skulle säga GÅ i stället för STOPP, bilarna gjorde halsbrytande vänstersvängar. Men tjejen fortsatte bara, snabbt men värdigt, kryssade fram mellan de framrusande bilarna. Förarna blängde ilsket på henne. Hon verkade inte märka det.

”Donna!” När ljuset slog om till GÅ skyndade han efter över gatan och hann ikapp. Hon lät bli att springa, gick bara vidare med snabba steg. ”Är inte du Bobs tjej?” sa han. Han lyckades ta sig förbi så att han kunde se ansiktet ordentligt.

”Nej”, sa hon. ”Nej.” Hon gick vidare mot honom, rakt fram. Han backade hastigt undan, för hon hade en kortbladig kniv riktad mot hans mage. ”Stick”, sa hon och fortsatte utan att sakta ner eller tveka det minsta.

”Jo, det är du”, sa han. ”Vi träffades hemma hos honom.” Han kunde knappt se kniven, skymtade bara metallspetsen, men han visste att den fanns där. Hon skulle hugga till och gå vidare bara. Han fortsatte att backa medan han protesterade. Tjejen höll kniven så väl gömd att det nog inte var någon annan på trottoaren som kunde se den. Men han gjorde det, den var riktad rakt mot honom medan hon gick vidare helt obevekligt. Så han klev åt sidan, och tjejen fortsatte utan ett ord.

”Vafan!” sa han till hennes rygg. Jag vet att det är Donna, tänkte han. Hon har inte hajat vem jag är bara, att hon känner mig. Rädd, antar jag, rädd att jag ska försöka blåsa henne. Man måste vara försiktig, tänkte han, när man går fram till en främmande tjej på gatan, de är beredda på vad som helst numera. De har varit med om för mycket.

Lustig liten kniv, tänkte han. Brudar borde inte gå omkring med såna, vilken snubbe som helst skulle kunna vrida om handleden och vända kniven mot henne. Jag kunde ha gjort det. Om jag verkligen hade velat komma åt henne. Han stod där och kände sig arg. Jag vet att det är Donna, tänkte han.

När han började gå tillbaka mot sin parkerade bil insåg han att tjejen hade stannat, han märkte det på hur människorna omkring honom rörde sig. Hon stod nu och stirrade tyst på honom.

Försiktigt gick han fram mot henne. ”Det var en kväll”, sa han, ”när jag och Bob och en annan brud lyssnade på några gamla Simon and Garfunkel-band, och du var där –” Hon hade suttit och fyllt kapslar med outspädd död, en efter en, ytterst omsorgsfullt. I över en timme. Prima vara. Numero Uno – Ren Död. När hon var färdig hade hon gett dem en kapsel var och de hade tagit dem tillsammans allihop. Förutom hon. Jag säljer bara, hade hon sagt. Om jag börjar ta förlorar jag bara pengar.

Tjejen sa: ”Jag trodde du tänkte slå ner mig och sätta på mig.”

”Nej”, sa han. ”Jag undrade bara om du…” Han hejdade sig. ”Ville ha skjuts. Här på trottoaren?” utbrast han sedan förskräckt. ”Mitt på dan?”

”I en port kanske. Eller om du drog in mig i bilen.”

”Jag känner dig”, invände han. ”Och Arctor skulle slå ihjäl mig.”

”Jo, fast jag kände inte igen dig.” Hon kom tre steg närmare. ”Jag är liksom närsynt.”

”Du borde ha linser.”

Hon har stora vackra mörka varma ögon, tänkte han. Det betydde att hon inte pundade.

”Det hade jag. Men den ena föll ner i en bålskål. Syrabål, på en fest. Den sjönk ner till botten, och sen var det säkert nån som skopade upp den och svepte den i sig. Jag hoppas den smakade bra, linserna kostade trettiofem dollar.”

”Vill du ha skjuts nånstans?”

”Du sätter bara på mig i bilen.”

”Nej”, sa han. ”Jag har inte kunnat få upp den på ett par veckor nu. Det måste vara nåt de blandar ut grejerna med. Nån kemikalie.”

”Det är en snygg vals, men jag har hört den förut. Alla sätter på mig.” Hon hejdade sig. ”Försöker, i alla fall. Det är så det är för oss brudar. Jag håller precis på och stämmer en snubbe, för ofredande och våldtäktsförsök. Kräver skadestånd på fyrtiotusen.”

”Hur långt kom han?”

Donna svarade: ”Tafsade mig på brösten.”

”Det är inte värt fyrtiotusen.”

Tillsammas gick de tillbaka mot bilen.

”Har du nåt att sälja?” frågade han. ”Jag ligger riktigt illa till. Har i stort sett slut, faktiskt, fan, helt slut när jag tänker efter. Bara några stycken, om du har några stycken bara.”

”Jag kan skaffa lite.”

”Tabletter”, sa han. ”Jag silar inte.”

”Ja.” Hon nickade energiskt, tittade ner i marken. ”Men du vet, det är svårt att få tag på nåt nu – nästan alla har slut. Det har du säkert märkt. Jag kan inte få tag på mycket, men –”

”När då?” avbröt han. De var framme vid bilen, han stannade, öppnade dörren, klev in. Donna gick in på andra sidan. De satt där bredvid varandra.

”I övermorgon”, sa Donna. ”Om jag kan få tag på killen. Det kan jag nog.”

Skit också, tänkte han. I övermorgon. ”Inte förr? Inte, liksom, i kväll kanske?”

”Tidigast i morgon.”

”Hur mycket?”

”Sextio dollar för hundra.”

”Åh fan. Det svider.”

”Det är skitbra grejer. Jag har köpt av honom förr, det är nåt helt annat än vad man brukar få tag på. Tro mig – det är värt det. Jag föredrar faktiskt att köpa av honom hellre än nån annan – om jag kan. Han har inte alltid. Du vet, han var nog nere över gränsen nyss. Kom precis tillbaks. Han hämtade grejerna själv, så jag vet att de är bra. Och du behöver inte betala i förskott. Betala när jag får tag på dem. Okej? Jag litar på dig.”

”Jag lägger aldrig ut”, sa han.

”Ibland är man tvungen.”

”Okej”, sa han. ”Så kan du skaffa hundra åtminstone?” Snabbt försökte han räkna ut hur mycket han kunde köpa. På två dagar kunde han förmodligen få ihop hundratjugo dollar och köpa tvåhundra tabletter av henne. Och om han fick ett bättre pris under tiden, från nån annan som kunde sälja, så kunde han bara strunta i henne och köpa av honom i stället. Det var det fina med att inte betala i förskott, plus att man inte blev blåst.

”Du hade tur som sprang på mig”, sa Donna medan han startade bilen och backade ut. ”Jag ska träffa en annan om en timme, och han skulle förmodligen ha köpt allt jag kan få tag på. Då hade det varit kört för dig. Det här är din lyckodag.” Hon log, och det gjorde han också.

”Jag önskar att du kunde få tag på dem lite fortare”, sa han.

”Om jag får det…” Hon öppnade handväskan, plockade upp ett litet anteckningsblock och en reklampenna med texten SPARKS BILBATTERIER. ”Hur får jag tag på dig? Jag har glömt vad du heter.”

”Charles B Freck”, sa han. Han gav henne sitt telefonnummer – inte sitt eget egentligen, utan numret till en svenssonpolare, som han använde för den typen av meddelanden – och hon skrev sakta och mödosamt ner det. Vad hon verkar ha svårt att skriva, tänkte han. Sitter och kisar och krafsar ner numret, så långsamt… De lär inte brudarna ett skit i skolan längre, tänkte han. Knappt läskunnig ens. Men het är hon. Visst, hon kan nästan inte läsa eller skriva, men vad spelar det för roll? Det viktigaste för en het brud är snygga pattar.

”Jag tror jag kommer ihåg dig nu”, sa Donna. ”Kanske. Det är liksom suddigt, den där kvällen, jag var ganska borta. Det enda jag minns tydligt är att jag hällde pulver i de där små kapslarna – Libriumkapslar – vi hällde ut det som var i dem från början. Jag måste ha gjort av med hälften. Tappat ut det på golvet, menar jag.” Hon betraktade honom tankfullt medan han körde. ”Du verkar vara en avspänd kille”, sa hon. ”Och du kommer att köpa mer senare? Efter ett tag vill du ha mer?”

”Visst”, sa han och undrade för sig själv om han kunde hitta ett bättre pris innan han träffade henne igen, förmodligen kunde han det. Hur som helst hade han vunnit. Det vill säga, hur som helst fick han köpa. Lycka är att veta att man har tillräckligt med piller, tänkte han.

Utanför bilen passerade dagen förbi, alla upptagna människor, solsken och liv och rörelse, helt obemärkt, han var lycklig.

Titta bara vad han hade hittat, av en ren slump – faktiskt på grund av att en snutbil hade råkat köra efter honom ett tag. En oväntad ny källa till Substans D. Vad mer kunde han begära av livet? Med lite tur hade han två veckor framför sig, nästan en halv månad, utan att han riskerade att kola av, eller nästan kola av – i stort sett sak samma när man tände av från Substans D. Två veckor! Hjärtat svällde i bröstet och för ett kort ögonblick kände han den upplyftande doften av vår genom de öppna bilrutorna.

”Vill du hänga med och träffa Jerry Fabin?” frågade han tjejen. ”Jag ska köra ner ett lass prylar till honom på federalklinik nummer tre, de tog med honom dit i går kväll. Jag kör dit lite i taget bara, för chansen finns att han blir utskriven och jag vill inte bli tvungen att släpa tillbaka alltihop.”

”Det är nog bäst att jag inte träffar honom”, sa Donna.

”Känner du honom? Jerry Fabin?”

”Han tror att det var jag som spred de där insekterna till honom från första början.”

”Bladlössen.”

”Jo, fast då visste han inte vad de var. Det är bäst jag låter bli. Sist vi sågs var han riktigt otrevlig. Det är något med receptorcellerna i hans hjärna, tror i alla fall jag. Det är så det verkar, om man läser de där nya myndighetsbroschyrerna.”

”Det går inte att fixa, eller hur?”

”Nej”, sa Donna, ”det är obotligt.”

”De på kliniken sa att jag skulle få hälsa på, och att de trodde att han skulle kunna jobba med, du vet –” Han gjorde en vag gest. ”Inte behöva bli –” Han gestikulerade igen, det var svårt att finna ord för det här, det han försökte säga om sin vän.

Donna sneglade på honom. ”Du har väl inte skador på talcentrum själv? I – vad heter det – occipitalloben?”

”Nej”, sa han. Eftertryckligt.

”Har du några skador alls?”

”Nej, det är bara… du vet. Jag har svårt att prata om den jävla kliniken. Jag avskyr de där neuralafasianläggningarna. Jag var där en gång för att hälsa på en kille, och han höll på och försökte bona golvet – de sa att han inte klarade av att bona golvet, jag menar han fattade inte hur han skulle bära sig åt… Det värsta var att han bara fortsatte att försöka. Jag menar inte en timme bara, han försökte fortfarande när jag kom tillbaka en månad senare. Precis som när jag såg honom sist, om och om igen, som när jag kom dit första gången. Han begrep inte varför han inte lyckades. Jag kommer ihåg hans ansiktsuttryck. Han var säker på att han skulle klara det om han bara fortsatte att försöka greppa vad han gjorde för fel. ”Vad gör jag för fel?” frågade han hela tiden. Det var omöjligt att förklara för honom. Jag menar, de talade om det – fan, jag talade om det – men han fattade fortfarande inte.”

”Receptorcellerna i hjärnan är oftast det första som ryker”, sa Donna stillsamt. ”Så går det om man råkar ut för en dålig fix eller så, det blir för mycket för hjärnan.” Hon betraktade bilarna framför. ”Kolla, en sån där ny Porsche med dubbla motorer.” Hon pekade ivrigt. ”Wow!”

”Jag kände en som tjuvkopplade en sån där ny Porsche”, sa han, ”och körde ut på Riverside-motorvägen och fick upp den i tvåhundraåttio – och kraschade.” Han viftade till med handen. ”Rätt in i släpet på en långtradare. Såg den inte ens, antar jag.” Han spelade upp en fantasiscen i huvudet: han själv bakom ratten på en Porsche, fast han såg långtradaren i god tid, såg alltihop. Och alla på motorvägen – Hollywood Freeway i rusningstid – la märke till honom. Kunde inte låta bli att lägga märke till honom, den gängliga bredaxlade snygge killen i den nya Porschen som kom blåsande i trehundra kilometer i timmen, och snutarna som bara gapade hjälplöst.

”Du skakar”, sa Donna. Hon sträckte ut armen och la handen på hans arm. En lugn hand som genast fick honom att slappna av. ”Sakta ner lite.”

”Jag är trött”, sa han. ”Jag var vaken i två dygn och räknade småkryp. Räknade dem och la dem i burkar. Och när vi slocknade till sist, och vaknade och skulle bära ut burkarna i bilen nästa morgon för att ta med och visa för doktorn, så fanns det inget i burkarna. Helt tomma bara.” Han kunde känna skakningarna själv nu, och se det på händerna, på ratten, de skakande händerna på ratten, trettio kilometer i timmen. ”Varenda jävla en”, sa han. ”Ingenting. Inga insekter. Och då fattade jag, fan, det var då jag fattade. Det gick upp för mig, det var hjärnan, Jerrys hjärna.”

Han kände inte doften av vår i luften längre och tänkte, helt plötsligt, att han verkligen behövde en dos Substans D. Det var senare på dagen än han hade insett, eller så hade han tagit mindre än han trodde. Lyckligtvis hade han med sig lite i reserv, längst in i handskfacket. Han började spana efter en ledig parkeringsplats för att stanna till.

”Hjärnan får en att inbilla sig saker”, sa Donna frånvarande. Hon verkade ha gått in i sig själv, försvunnit långt bort. Han undrade om hon störde sig på att han körde så svajigt. Förmodligen.

Plötsligt startade en ny fantasifilm i huvudet, helt utan hans medgivande. Han såg, först, en stor parkerad Pontiac med bakpartiet upphissat med en domkraft som hade börjat glida, och en kille i trettonårsåldern med långt rufsigt hår som kämpade för att hindra bilen från att rulla, medan han ropade på hjälp. Han såg sig själv och Jerry Fabin komma utspringande ur huset tillsammans, Jerrys hus, längs den ölburksbeströdda uppfarten mot bilen. Själv slet han tag i bildörren på förarsidan för att få upp den och trampa på bromsen. Men Jerry Fabin, som bara hade byxor på sig, inga skor ens, och håret i en enda flygande oreda – han hade sovit – Jerry sprang förbi bilen till bakluckan, och med sin bara bleka axel som aldrig såg solens ljus tacklade han undan pojken från bilen. Domkraften böjde sig och halkade loss, bilens bakparti rasade ner med en krasch, däcket rullade iväg, och pojken var oskadd.

”För sent att bromsa”, flämtade Jerry och försökte blinkande få undan sitt fula flottiga hår ur ögonen. ”Hann inte.”

”E han okej?” hojtade Charles Freck. Hjärtat bultade fortfarande våldsamt.

”Jorå.” Jerry stod bredvid pojken och andades tungt. ”Skit!” skrek han ursinnigt till pojken. ”Sa jag inte åt dig att vänta tills vi kunde hjälpas åt? Och när domkraften halkar – vafan, du kan inte hålla emot två ton!” Ansiktet var alldeles förvridet. Pojken, lilla Råttan som han kallades, såg ynklig ut och vred skamset på sig. ”Det har jag ju sagt hur många gånger som helst!”

”Jag försökte bromsa” förklarade Charles Freck, och visste att hans egen idioti, hans eget jävla misstag var lika stort som pojkens och lika livsfarligt, hans misslyckande som vuxen man att reagera på rätt sätt. Men han ville ändå rättfärdiga det, som pojken gjorde, sätta ord på det. ”Men nu inser jag –” svamlade han, och sedan tog fantasin slut, det var en dokumentärrepris faktiskt, för han mindes dagen då det hela hade ägt rum, på den tiden när de bodde tillsammans allihop. Jerrys kvicktänkta instinkt – annars skulle Råttan ha legat där under Pontiacen med krossad ryggrad.

Alla tre lunkade dystert tillbaka mot huset, brydde sig inte ens om att försöka jaga ifatt däcket som fortfarande rullade nerför gatan.

”Jag sov”, muttrade Jerry när de gick in i husets mörker. ”Det var första gången på ett par veckor som krypen lugnade ner sig så pass att jag kunde somna. Jag har inte fått en blund i ögonen på fem dar – full fart hela tiden bara. Jag trodde att de var borta kanske. De var borta. Jag trodde att de hade gett upp till sist och dragit nån annanstans, till grannen kanske, och försvunnit ur huset. Nu kan jag känna dem igen. Den där tionde insektsremsan jag köpte, eller om det var den elfte – de blåste mig igen, som vanligt.” Men rösten var uppgiven nu, inte arg, bara dämpad och förbryllad. Han la handen på pojkens huvud och gav honom sedan en hård smäll. ”Dumma unge – när domkraften halkar ser du till att komma undan fort som fan. Glöm bilen. Ställ dig aldrig bakom och försök hålla emot den där enorma tyngden med din egen kropp.”

”Men Jerry, jag var rädd att bakaxeln –”

”Åt helvete med bakaxeln. Åt helvete med bilen. Det är livet det gäller.” De gick genom det mörka vardagsrummet alla tre, och reprisen av ett ögonblick som för länge sedan var förbi blinkade till och slocknade för evigt.

Kapitel 2

”Mina herrar, medlemmar i Anaheims Lionsklubb”, sa mannen bakom mikrofonen, ”nu i eftermiddag ska vi få vara med om något alldeles extra, för ni förstår, Orange County har gett oss chansen att lyssna – och sedan ställa frågor – till en hemlig narkotikapolis från Orange Countys Polisdistrikt.” Han strålade av glädje, mannen i sin rosa våffelvävskostym med bred gul plastslips, blå skjorta och konstläderskor. Han var en överviktig man, och överårig också, överglad till och med, även när det inte fanns särskilt mycket att vara glad över.

Narkotikapolisen mådde illa när han såg honom.

”Ni har säkert märkt”, fortsatte värden för Lionsklubben, ”att ni knappt kan se personen som sitter alldeles till höger om mig, eftersom han har på sig en så kallad distorsionsdräkt, just den utstyrsel som han bär – och faktiskt måste bära – i vissa sammanhang i sin vardag som polis, för det mesta faktiskt. Om en stund kommer han att förklara varför.”

Publiken, som på alla sätt liknade värden, betraktade mannen i distorsionsdräkten.

”När denne man”, förkunnade värden, ”som vi kan kalla Fred, eftersom det är kodnamnet han använder när han rapporterar in sin information – när han väl befinner sig i distorsionsdräkten är han omöjlig att identifiera, både vad gäller utseende och röst, till och med för en elektronisk röstavläsare. Visst ser han mest ut som någon sorts oformlig fläck bara? Eller hur?” Han bjöd på ett riktigt bländande leende. Publiken, som höll med om hur lustigt det var, log också så smått.

Distorsionsdräkten var en innovation från Bell Laboratories, den hade uppfunnits av misstag av en anställd vid namn S A Powers. För ett antal år sedan hade han experimenterat med disinhibitoriska ämnen och deras påverkan på nervvävnaden, och en kväll, efter att ha injicerat sig själv med en förmodat ofarlig och endast milt euforiframkallande dos, drabbades han av en dramatisk minskning av GABA-halten i hjärnan. Han hade sedan upplevt sig se en projektion av färgsprakande fosfen-fenomen på sovrumsväggen, ett frenetiskt växlande montage av något som han, i stunden, antog var moderna abstrakta målningar. Under cirka sex timmars tid hade S A Powers som i trans betraktat tusentals Picassomålningar som avlöste varandra i blixtrande fart, följda av Paul Kleeverk, fler än konstnären hade målat under hela sin livstid. S A Powers, som nu såg Modigliani-målningar flimra förbi i ursinnig hastighet, hade dragit slutsatsen (man behöver alltid en teori att utgå från) att det var Rosenkreutzarna som projicerade bilderna på telepatisk väg, förmodligen med hjälp av ett avancerat mikroreläsystem, men sedan, när han började hemsökas av Kandinskijverk, drog han sig till minnes att det viktigaste konstmuséet i Leningrad var specialiserat på just den sortens abstrakta expressionister, och beslöt sig för att det var Sovjetunionen som försökte kontakta honom genom telepati.

Nästa morgon mindes han att en drastisk GABA-minskning i hjärnan vanligtvis resulterar i den sortens fosfen-effekter; det var alltså inte någon som hade försökt kontakta honom telepatiskt, med eller utan mikrovågsförstärkning. Men det hela gav honom idén till distorsionsdräkten. I korthet bestod uppfinningen av en mångfacetterad kvartslins kopplad till en miniatyrdator vars minneskretsar innehöll närmare en och en halv miljon fysionomiska fraktionsreproduktioner av olika människors utseenden: män och kvinnor och barn, med varje detalj inkodad och sedan projicerad utåt i alla riktningar på ett supertunt slöjliknande membran stort nog att omsluta en medelstor person.

När datorn gick igenom minnesbankarna projicerade den varje tänkbar ögonfärg, hårfärg, näsform, tanduppsättning, ansiktsstruktur – hela det slöjlika höljet visade upp de fysiska drag som projicerades på en nanosekund innan nästa bild tog vid. För att göra distorsionsdräkten så effektiv som möjligt programmerade S A Powers datorn att blanda dragen i varje kombination helt slumpmässigt. Och för att hålla kostnaderna nere (det uppskattades alltid av myndigheterna), hittade han källan till membranmaterialet i en biprodukt från ett stort industribolag som redan gjorde affärer med Washington.

Hur som helst, bäraren av en distorsionsdräkt var alla och ingen, i alla tänkbara kombinationer (uppbyggda av upp till en och en halv miljon sub-bits) i entimmesintervall. Varje beskrivning av honom – eller henne – var därför meningslös. Självfallet hade S A Powers även programmerat in sina egna fysiska drag i datorn, så att en fullkomlig version av honom själv visade sig i det frenetiskt växlande flödet – i genomsnitt en gång vart femtionde år, hade han räknat ut, skymtade till som hastigast, bara dräkten fick tillräckligt med tid på sig. Det var det närmaste odödligheten han någonsin skulle komma.

”En applåd för den oformliga fläcken!” sa värden med ljudlig stämma, och alla applåderade. Fred, som egentligen hette Robert Arctor, stönade i sin distorsionsdräkt och tänkte: Det här är fruktansvärt.

En gång i månaden valdes en av distriktets narkotikapoliser slumpmässigt ut för att tala inför en samling slipsnissar som dessa. I dag var det hans tur. De tyckte det hela var förträffligt. De log allihop. De njöt av underhållningen.

Kanske var det i just den stunden som distorsionsdräktens oräkneliga fragment strålade samman till en bild av S A Powers.

”Men om vi ska vara lite allvarliga”, sa värden, ”så har mannen här…” Han tystnade, försökte minnas.

”Fred”, sa Bob Arctor. S A Fred.

”Just det, Fred.” Värden fortsatte med förnyad entusiasm, vände sig till publiken med ljudlig stämma. ”Ni förstår, Freds röst är som de där elektroniska robotrösterna nere i San Diego när man kör in på banken, alldeles entonig och konstgjord. Den har inga drag vi kan känna igen eller lägga på minnet, och detsamma gäller när han rapporterar till sina överordnade på Orange Countys antidrog – eh – program.” Han gjorde en menande paus. ”Ni förstår, de här poliserna utsätts för allvarliga risker eftersom narkotikaindustrin, som vi vet, med häpnadsväckande skicklighet försöker infiltrera landets olika polismyndigheter, och mycket väl kan ha lyckats med det, enligt en majoritet av expertisen. Så för att skydda dessa hängivna män är distorsionsdräkten ett nödvändigt redskap.”

En halvhjärtad applåd för distorsionsdräkten. Och sedan förväntansfulla blickar riktade mot Fred, som stod gömd innanför membranet.

”Men när han arbetar ute på fältet”, tillade värden avslutningsvis medan han gick undan från mikrofonen för att lämna plats åt Fred, ”så har han förstås inte på sig dräkten. Han klär sig som alla andra, ofta i de hippiekläder som används i de subkulturella grupper där han så omärkligt måste smälta in.”

Han vinkade åt Fred att resa sig och komma fram till mikrofonen. Fred, Robert Arctor, hade gjort det här sex gånger tidigare, och visste precis vad han skulle säga och vad som väntade, vilken sorts idiotiska frågor och enveten dumhet han skulle utsättas för. Vilket slöseri med tid det var, hur arg det gjorde honom, känslan av hopplöshet som det här förde med sig, och som ökade för varje gång.

”Om ni såg mig på gatan”, sa han i mikrofonen när applåderna hade tystnat, ”så skulle ni säga: ’Där går en knarkare, en lodis, en riktig odugling’. Och ni skulle känna avsky och hålla er undan.”

Tystnad.

”Jag ser inte ut som ni”, sa han. ”Jag kan inte ta den risken. Det gäller liv och död.” I själva verket var han inte särskilt olik dem. Och hur som helst skulle han ha haft på sig samma kläder oavsett om han haft det här jobbet, det här livet, eller inte. Han gillade sina kläder. Men i stort sett allt han sa var saker som hade skrivits av andra, som han varit tvungen att memorera. Han kunde göra mindre avvikelser, men alla förväntades hålla sig till samma standardmanus. Det hade införts för ett par år sedan av en nitisk divisionschef, och vid det här laget var det praktiskt taget hugget i sten.

Han väntade och lät orden sjunka in.

”Till att börja med tänker jag inte uppehålla mig vid”, sa han, ”mitt arbete som narkotikapolis med uppdrag att spåra upp knarklangare, och spåra upp själva källan till de olagliga droger de sprider på gatorna och i skolorna här i Orange County. Jag tänker istället berätta om” – han tystnade, som de lärt honom under PR-lektionerna på akademin – ”det som verkligen skrämmer mig”.

Det fick dem att vakna till. De tittade storögt på honom.

”Det som skrämmer mig”, sa han, ”både natt och dag, är att våra barn, era barn och mina…” Han tystnade igen. ”Jag har två”, sa han. Och så med extra låg röst: ”Två små barn, riktigt små.” Och så höjde han eftertryckligt rösten. ”Men inte för små för att bli beroende, för att medvetet lockas att bli beroende, för pengarnas skull, av människor som förstör vårt samhälle utan minsta samvetskval.” Ännu en paus. ”Vi vet inte ännu”, fortsatte han sedan med lugnare röst, ”exakt vilka dessa människor – eller djur, snarare – vilka de är, som våldför sig på våra barn, som om vi befann oss i någon sorts laglös djungel utomlands, ett främmande land långt från vårt eget. Arbetet med att ta reda på vilka som framställer dessa vidriga, hjärnförstörande gifter som dagligen injiceras, röks eller intas i tablettform av miljontals män och kvinnor, går gradvis framåt. Men en dag kommer vi att avslöja dem, om gudarna får råda.”

En röst ur publiken: ”Ge dem vad de tål!”

En annan röst, lika entusiastisk: ”Sätt dit kommunisterna!”

Applåder och bravorop från ett flertal.

Robert Arctor hejdade sig. Han stirrade på dem, alla dessa hederliga svenssons i sina dyra, feta kostymer, sina feta slipsar, sina feta skor, och han tänkte: Substans D kan inte förstöra hjärnorna på de här människorna; de har inga.

”Just det, säg som det är”, ropade en aningen mindre kraftfull röst, en kvinnoröst. Robert Arctor sökte med blicken och fick syn på en medelålders kvinna, inte lika fet, med ängsligt knäppta händer.

”Varje dag”, sa Fred, Robert Arctor, sak samma, ”utkräver denna sjukdom sina offer. För varje dag flödar pengarna – och vart de går kommer vi snart att –” Han tystnade. Inte på några villkor kunde han komma ihåg resten av meningen, trots att han hade uttalat den tusen gånger, både under kursen och under tidigare föredrag.

Alla i det stora rummet satt tysta.

”Alltså”, sa han, ”det är inte pengarna det handlar om. Det är något annat. Det som händer med folk.”

De märkte ingen skillnad, såg han, trots att han hade lämnat manuset och nu trevade sig fram helt på egen hand, utan hjälp från PR-killarna nere i Orange Countys polishögkvarter. Och vad spelar det för roll egentligen? tänkte han. Så vadå? Vad vet de egentligen, och vad gör det dem? Vanligt folk, tänkte han, bor i sina enorma inhägnade lägenhetskomplex skyddade av väktare, redo att öppna eld mot första bästa knarkare som klättrar över muren med ett tomt örngott för att sno deras piano eller klockradio eller rakapparat eller stereo som de inte har betalt för i vilket fall, så att han ska få sin sil, få i sig skiten, för om han inte gör det så dör han kanske, han riskerar bokstavligen att dö, av smärtan och chocken från avtändningen. Men när man sitter trygg där inne och tittar ut, tänkte han, omgiven av elstängsel och beväpnade vakter, varför skulle man bry sig om det?

”Om du var diabetiker”, sa han, ”och inte hade pengar till insulin, skulle du stjäla för att få ihop pengarna? Eller bara lägga dig och dö?”

Tystnad.

I distorsionsdräktens öronsnäcka sa en metallisk röst, ”Det är nog bäst att du återgår till manus, Fred. Det vill jag verkligen understryka.”

I distorsionsdräktens strupmikrofon sa Fred/Robert Arctor: ”Jag har glömt texten”. Endast hans överordnade i Orange Countys polishögkvarter, inte Mr F, det vill säga Hank, kunde höra detta. Det här var en anonym överordnad, som han blivit tilldelad endast för detta tillfälle.

”Jahaaa ja”, hördes tjänstemannens metalliska röst i öronsnäckan. ”Jag kan läsa upp den. Säg efter mig, men försök låta naturlig.” En kort tvekan, prasslandet av papper. ”Få se nu… ’För varje dag flödar pengarna – vart de går kommer vi snart att – ’ Det var ungefär dit du hade kommit.”

”Jag har svårt för de här grejerna bara”, sa Arctor.

” – kommer vi snart att fastställa”, sufflerade tjänstemannen obekymrat vidare, ”och därefter kommer vi att slå till snabbt och kraftfullt. Och i den stunden skulle jag verkligen inte vilja vara i deras kläder.”

”Vet du varför jag har svårt för de här grejerna?” sa Arctor. ”För att det är precis det här som får folk att börja knarka.” Han tänkte, Det är precis sånt här som gör att man drar iväg och blir knarkare, sånt här skitsnack. Det är det här som får en att ge upp och dra. Av ren avsky.

Men så tittade han ut över publiken igen och insåg att för dem var det inte så. Det här var enda sättet att nå dem. Man måste förklara det som för en samling förstaklassare: Apelsin börjar på A och Apelsinen är Rund.

”D”, sa han högt till publiken, ”är Substans D. Vilket står för Dumhet och Desperation och att Dra. Vännerna drar iväg och överger dig och du överger dem, alla överger alla, isolering och ensamhet och hat och misstänksamhet. D”, sa han sedan, ”är i slutändan Döden. En långsam död, vi –” Han tvekade. ”Vi, knarkarna”, sa han, ” vi kallar det så.” Rösten bröts och svek honom. ”Som ni förmodligen vet. Slow Death. Från huvudet och ner. Ja, det var allt.” Han gick tillbaka till stolen och satte sig. Under tystnad.

”Nu gjorde du bort dig”, sa hans överordnade, sufflören. ”Kom in på mitt kontor när du är klar. Rum nummer 430.”

”Ja”, sa Arctor. ”Jag gjorde bort mig.”

De stirrade på honom som om han hade pissat mitt på scenen, rakt framför ögonen på dem.

Fast han förstod inte riktigt varför.

Lionsklubbens värd stegade fram till mikrofonen och sa: ”Innan vi började bad Fred att vi skulle hålla oss till ett format med frågor och svar, med en kortare introduktion från honom bara. Jag glömde nämna det. Okej” – han höjde handen – ”vem vill börja, gott folk?”

Arctor reste sig plötsligt igen, klumpigt och tafatt.

”Det verkar som om Fred har något att tillägga”, sa värden och vinkade uppmuntrande åt honom.

Arctor gick långsamt fram till mikrofonen och sa, med sänkt huvud och låg och exakt röst: ”En sak bara. Var inte för hårda mot dem när de väl har börjat. Användarna, missbrukarna. Åtminstone hälften, de flesta, särskilt tjejerna, visste inte vad de började med, eller att de började med nånting överhuvud taget. Försök bara se till att de, människorna omkring er, vi alla, inte börjar.” Han höjde blicken som hastigast. ”Ni förstår, de lägger ett par piller i ett glas vin, langarna menar jag – de ger vinet till en tjej, en minderårig liten tjej, med åtta-tio piller i, och hon slocknar, och sen injicerar de henne med en mex-sil, hälften heroin och hälften Substans D –” Han avbröt sig. ”Tack”, sa han.

En man ropade: ”Hur ska vi stoppa dem?”

”Döda langarna”, sa Arctor, och gick tillbaka till sin stol.

Han hade ingen lust att återvända direkt till polishuset och rum 430, så han vandrade iväg längs en av butiksgatorna i Anaheim, betraktade McDonaldsburgarställena och biltvättarna och bensinmackarna och Pizza Hut-restaurangerna och alla andra underverk.

När han traskade omkring så här, helt planlöst längs någon gata med en massa folk omkring sig, uppfylldes han alltid av en underlig känsla av att inte riktigt veta vem han var. Som han hade sagt till Lionsfigurerna i salen där inne, såg han ut som en knarkare när han tog av sig distorsionsdräkten, han pratade som en knarkare, folk omkring honom tog honom utan tvekan för knarkare och reagerade därefter. Andra knarkare – se där, tänkte han: ”andra” – gav honom en ”läget, polarn”-blick, som han inte fick från vanligt folk.

Sätt på dig en biskopskåpa och en mitra, funderade han, och gå omkring i det, så kommer folk att buga sig och knäböja och försöka kyssa din ring eller din röv kanske, och sen dröjer det inte länge förrän du är biskop. Så att säga. Vad består en identitet av egentligen? frågade han sig. Var går gränsen för rollen man spelar? Ingen vet.

Det som verkligen rörde till hans uppfattning om vem eller vad han var, var polisens trakasserier. En trafiksnut, en patrullsnut, eller vilken snut som helst faktiskt, kunde komma körande i långsam fart utmed trottoaren på ett hotfullt vis alldeles intill honom där han gick och granska honom grundligt med intensiv, genomträngande, iskall, tomt stirrande blick, och sedan, det hände ofta och tycktes helt slumpmässigt, stanna och ropa honom till sig.

”Okej, få se på ID-kortet”, brukade snuten säga och sträcka fram handen, och sedan, medan Arctor-Fred-sak-samma-fan-vet fumlade i fickan efter plånboken, kunde snuten vråla, ”Blivit GRIPEN nån gång?” Eller som en variant på det tillägga: ”FÖRUT?” Som om han var på väg att åka i buren med en gång.

”Va äre om?” sa han vanligtvis, om han sa någonting alls. En folksamling bildades förstås. De flesta antog att han hade åkt fast för att han hade langat där på hörnet. De flinade obekvämt och väntade på att få se vad som skulle hända, fast vissa av dem, vanligtvis chicanos eller svarta eller uppenbara pundare, såg arga ut. Och de som såg arga ut började efter en kort stund inse att de såg arga ut, och såg hastigt till att verka oberörda i stället. För alla visste att de som såg arga eller obekväma ut när snuten var i närheten – om det var det ena eller det andra spelade ingen roll – måste ha något att dölja. Snutarna var extra medvetna om det, påstods det, och de gav sig automatiskt på sådana personer.

Fast den här gången var det ingen som brydde sig om honom. Det vimlade av pundare, han var bara en i mängden.

Vad är jag egentligen? frågade han sig. För ett ögonblick längtade han efter distorsionsdräkten. I så fall, tänkte han, kunde jag fortsätta vara en oformlig fläck och alla jag mötte, folk på gatan bara, skulle applådera. En applåd för den oformliga fläcken, tänkte han, och körde en hastig repris. Lustigt att bli uppmärksammad på det viset. Hur kunde de veta, till exempel, att det inte var något annat oformligt som stod där? Det kunde lika gärna vara någon annan än Fred där inne, eller en annan Fred, och de skulle aldrig ana det, inte ens när Fred öppnade munnen och började prata. De skulle aldrig kunna veta. Det kunde lika gärna vara Al som låtsades vara Fred, till exempel. Det kunde vara vem som helst där inne, dräkten kunde till och med vara tom. De skulle kunna sända rösten nerifrån högkvarteret i Orange County, fjärrstyra dräkten från polishuset. I så fall skulle Fred vara vem som helst som råkade sitta vid sitt skrivbord den dagen och råkade plocka upp manuset och mikrofonen, eller en kombination av alla möjliga typer bakom sina skrivbord.

Men jag antar att det sista jag sa utesluter den möjligheten, tänkte han. Det där hade ingen på kontoret kunnat säga. Det är faktiskt just den saken som killarna nere på kontoret vill diskutera.

Det såg han inte alls fram emot, så han drog ut på tiden genom att planlöst vandra vidare, ingenstans, vart som helst. Här i södra Kalifornien spelade det ingen roll vart man gick; det var bara samma McDonaldsburgarställe om och om igen, samma kuliss som snurrade förbi gång på gång medan man låtsades gå. Och när man till sist blev hungrig och gick in på McDonaldsburgarstället och köpte en McDonaldsburgare var det precis samma hamburgare som de sålde till en förra gången och gången innan och så vidare, hela vägen tillbaka till en tid innan man ens var född, och dessutom påstod en del otrevliga människor – lögnare – att burgarna i vilket fall bara var gjorda av nermalda kalkonhalsar. Vid det här laget hade de, enligt skyltarna, sålt samma originalburgare femtio miljarder gånger. Han undrade om det var till samma person också. Livet i Anaheim var sin egen reklamfilm, uppspelad om och om igen i all oändlighet. Inget förändrades, det spred sig bara längre och längre ut som någon sorts neonskimrande smet. Det som det alltid fanns mer av hade stelnat till oföränderlighet för länge sedan, som om den automatiska fabrik som vräkte ur sig alla de här prylarna hade hakat upp sig och inte gick att stänga av. Hur landet blev plast, tänkte han, och mindes den gamla sagan ”Hur havet blev salt”. En dag, tänkte han, kommer det att bli obligatoriskt för alla att sälja McDonaldsburgaren också, och inte bara köpa den. Vi kommer att sälja den fram och tillbaka till varandra hemma i våra vardagsrum. På så vis slipper vi helt att gå ut.

Han tittade på klockan. Halv tre – dags att ringa ett köpsamtal. Enligt Donna skulle han kunna köpa, genom henne, uppåt tusen tabletter Substans D blandat med metamfetamin. Så snart han fick tag på tabletterna skulle han förstås lämna över dem till distriktets drogavdelning där de skulle analyseras och sedan förstöras, eller vad de nu gjorde med dem. Tog dem själva, kanske, det var åtminstone vad ett annat rykte påstod. Eller sålde dem. Men han köpte inte för att sätta dit henne. Han hade köpt av henne många gånger och hade aldrig gripit henne. Det var inte det de var ute efter, att sätta dit någon småskalig lokal langare, en brud som sålde bara för att hon tyckte det var coolt. Hälften av alla narkotikapoliser i Orange County visste att Donna langade, och kände igen henne utan problem. Hon sålde på parkeringen vid 7-Eleven-butiken ibland, precis framför den automatiska holoskannern som polisen hade installerat där, och kom undan med det. Det var praktiskt taget omöjligt för Donna att åka fast oavsett vad hon gjorde eller vem som såg det.

Det hans transaktion med Donna gällde, liksom alla föregående affärer, var att leta sig vidare uppåt via Donna till den leverantör hon handlade av. Så han ökade gradvis de mängder han själv köpte. Från början hade han övertalat henne – om det nu var rätt ord – att ge honom tio tabletter, som en tjänst vänner emellan bara. Sedan, efter ett tag, hade han lyckats få en påse med hundra mot betalning, och sedan tre påsar. Nu, om han hade tur, skulle han få tusen tabletter, vilket var tio påsar. Så småningom skulle han börja köpa så stora volymer att det låg utanför hennes ekonomiska räckvidd; hon kunde inte lägga ut tillräckligt med deg till leverantören för att få tag på så mycket. Därför riskerade hon att förlora pengar i stället för att göra en riktigt bra affär. De skulle köpslå, hon skulle insistera på att han skulle lägga ut åtminstone en del i förskott, han skulle vägra, hon hade inte råd att ensam lägga ut pengarna till sin kran, de skulle få ont om tid – till och med i en så pass liten affär skulle en viss spänning uppstå, alla inblandade skulle bli otåliga, hennes leverantör, vem han nu var, skulle sitta på varorna och vara förbannad för att hon inte hade dykt upp än. Så efter ett tag, om det gick som planerat, skulle hon ge upp och säga till honom och leverantören, ”Hörni, det är bättre om ni gör upp det här direkt. Jag känner er båda två, ni är okej. Jag kan gå i god för er båda. Jag fixar en plats och en tid så ni kan träffas. Så från och med nu, Bob, kan du börja köpa direkt, om du tänker fortsätta handla såna här mängder.” För när han kom upp i den sortens kvantiteter var han i praktiken själv en langare, det började närma sig langarmängder. Donna skulle anta att han sålde vidare, hundra i taget till ett högre pris, eftersom han köpte åtminstone tusen åt gången. På så vis kunde han fortsätta uppför pyramiden och ta sig vidare till nästa person i ordningen, bli langare själv, och längre fram kanske ta sig ytterligare ett steg och ännu ett när han köpte ännu större kvantiteter.

Så småningom – och det var syftet med projektet – skulle han nå fram till någon som var tillräckligt viktig för att vara värd att sätta dit. Någon som verkligen visste något, alltså någon som antingen stod i kontakt med tillverkarna eller med någon som levererade direkt från dem och kände till källan.

Till skillnad från andra droger kom Substans D – av allt att döma – från en enda källa. Den var syntetisk, inte organisk; alltså kom den från ett labb. Den kunde återskapas på syntetisk väg, vilket redan hade gjorts experimentellt på federal nivå. Men de grundläggande beståndsdelarna var i sin tur framställda ur komplexa ämnen som var nästan lika svåra att tillverka. Teoretiskt sett kunde drogen tillverkas av vem som helst som hade tillgång till formeln och hade tillräcklig teknologisk kapacitet för att bygga upp en fabrik. Men i praktiken var kostnaderna för stora. Dessutom höll de som uppfunnit drogen och gjorde den tillgänglig alldeles för låga priser för att det skulle vara kommersiellt hållbart. Och det vidsträckta distributionsnätet tydde på att även om alltihop kom från samma källa så var organisationen bred, förmodligen en serie laboratorier i ett flertal nyckelområden, möjligen i anknytning till varje större tätortsområde med utbrett drogmissbruk i såväl Nordamerika som Europa. Varför inget av labben hade avslöjats var ett mysterium, men slutledningen var, både bland allmänheten och utan tvekan också i hemlighet i myndighetskretsar, att SD-agenturen – som myndigheterna valt att kalla den – i så hög grad hade lyckats infiltrera polisväsendet på både lokal och nationell nivå, att alla som försökte ta reda på något av värde om verksamheten antingen gav upp eller försvann.

Han hade förstås ett flertal andra spår att utforska, utöver Donna. Andra langare som han gradvis begärde allt större mängder från. Men eftersom hon var hans tjej – han hade åtminstone vissa förhoppningar i den riktningen – så var hon den enklaste. Att träffa henne, prata på telefon, gå ut med henne eller bjuda hem henne – det var något han själv hade glädje av. På sätt och vis var det den enklaste vägen. Om man var tvungen att rapportera och spionera på någon kunde det lika gärna vara någon man ändå skulle träffa, det verkade mindre misstänkt och var inte lika ansträngande. Och om man inte träffades ofta innan övervakningen började så skulle man ändå bli tvungen till det med tiden, i slutändan var resultatet detsamma.

Han steg in i en telefonkiosk, gjorde en telefongrej.

Ring-ring-ring.

”Hallå”, sa Donna.

Varenda telefonautomat i världen var avlyssnad. Eller om den inte var det berodde det bara på att någon installatör någonstans inte hade hunnit med den än. De avlyssnade samtalen lagrades centralt i en elektronisk minnesbank, och någon dag senare spelades de upp för en tjänsteman som alltså kunde avlyssna ett stort antal telefoner utan att behöva lämna sitt kontor. Han ringde bara upp minnescentalen så spelades samtalen upp automatiskt, all dödtid sorterades bort. De flesta samtal var helt oskyldiga. Tjänstemannen kunde identifiera de som inte var det utan större svårighet. Det var hans specialitet. Det var det han fick betalt för. Vissa tjänstemän var bättre än andra.

Nu när han och Donna pratade var det ingen som lyssnade. Samtalet skulle avlyssnas tidigast nästa dag, kanske. Om de diskuterade något som verkligen var olagligt, och övervakaren märkte det, skulle röstigenkänningen aktiveras. Men allt han och hon behövde göra var att hålla det på en lagom nivå. Det gjorde inget om samtalet lät som en knarkaffär. Myndigheterna var tvungna att hushålla med resurserna – det var inte värt besväret med röstigenkänning och spårning för småaffärer. Alldeles för många ägde rum varje dag, på alldeles för många telefoner. Det visste både han och Donna.

”Hur är läget?” frågade han.

”Okej.” Den varma, sträva rösten lät avvaktande.

”Hur är det med huvudet i dag?”

”Inte jättebra. Lite nere.” Tystnad. ”Butikschefen snedtände på mig i morse.” Donna jobbade i kassan på en liten parfymbutik i Gateside-gallerian i Costa Mesa och körde dit varje dag i sin MG. ”Vet du vad han sa? Han sa att den här kunden, en gammal gubbe, gråhårig, som blåste oss på tio dollar – han sa att det var mitt fel och att jag måste stå för förlusten. Han drar av det på lönen. Så jag blir av med tio dollar fast det inte ens är mitt jävla – ursäkta – mitt fel.”

Arctor sa: ”Du, har du nåt jag kan få?”

Hon lät tjurig nu. Som om hon inte ville. Vilket bara var bluff. ”Hur – mycket vill du ha? Jag vet inte.”

”Tio”, sa han. De hade kommit överens om att en betydde hundra, det var alltså tusen han bad om.

Om man var tvungen att göra affärer via offentliga kommunikationsmedel var det hyfsat lätt att dölja ett större köp genom att få det att låta mindre. De kunde faktiskt langa hur mycket de ville i de här mängderna utan att myndigheterna tog notis om dem, annars skulle narkotikapolisen behöva slå till mot lägenheter och hus på varenda gata hela dagarna, utan att åstadkomma någonting alls egentligen.

”Tio”, muttrade Donna irriterat.

”Jag behöver verkligen få i mig lite”, sa han, som en knarkare snarare än en langare. ”Du kan få tillbaka senare, när jag får tag på mer.”

”Nej”, sa hon entonigt. ”Du kan få dem ändå, det är lugnt. Tio.” Nu funderade hon utan tvekan på om han langade. Det gjorde han förmodligen. ”Tio. Varför inte? Kan vi säga tre dar?”

”Inte idag?”

”Det här är –”

”Okej”, sa han.

”Jag kommer förbi.”

”Vilken tid?”

Hon räknade efter. ”Runt åttatiden i kväll kan vi säga. Du, jag vill visa en bok jag hittade, det var nån som glömde den i butiken. Den är cool. Den handlar om vargar. Vet du vad vargarna gör? Hanvargarna? När hanvargen besegrar sin fiende har han inte ihjäl honom – han pissar på honom. Jag lovar! Han ställer sig där och pissar på sin besegrade fiende och sen drar han. Det är allt. Oftast är det reviret de slåss om. Och rätten att knulla. Du vet.”

Arctor sa: ”Jag pissade på några killar för en stund sen.”

”Skämtar du? Varför då?”

”Bildligt talat.”

”Inte på det vanliga sättet?”

”Jag menar”, sa han, ”jag sa till dem –” Han hejdade sig. Jag pratar för mycket, jävla klantskalle. Gud, tänkte han. ”De här snubbarna”, sa han, ”MC-typer liksom, hajar du? Nere vid Fosters Freeze? Jag kom gående där och de sa nåt snuskigt. Så jag vände mig om och sa nåt i stil med –” För ett ögonblick kunde han inte komma på något.

”Du kan berätta”, sa Donna, ”även om det är skitäckligt. Man måste vara skitäcklig mot MC-snubbar, annars fattar de inte.”

Arctor sa: ”Jag sa åt dem att jag hellre sätter på en sugga än sätter mig på en båge. Alla gånger.”

”Jag fattar inte.”

”Alltså, en sugga är en brud som –”

”Åh, visst. Okej, jag hajar. Fyfan.”

”Vi ses hemma hos mig som du sa”, sa han. ”Hej då.” Han skulle precis lägga på.

”Kan jag ta med vargboken och visa? Den är skriven av Konrad Lorenz. Det står på baksidan att han var världens främsta vargexpert. Åh, just det, en sak till. Båda killarna som bor hemma hos dig kom förbi butiken i dag, Ernie vad-han-nu-heter och den där Barris. De letade efter dig, om du kanske –”

”Varför då?” sa Arctor.

”Det där cephalokromoskopet du betalade niohundra dollar för, som du alltid sätter igång när du kommer hem – Ernie och Barris snackade om det. De försökte använda det idag och fick det inte att funka. Inga färger och inga ceph-mönster, ingenting. Så de hämtade Barris verktygslåda och skruvade loss bottenplattan.”

”Vad fan säger du!” utbrast han ilsket.

”Och de sa att nån har jävlats med det. Sabbat det. Kapat sladdarna, och gjort liksom konstiga grejer – alltså, sjuka grejer. Kortslutningar och trasiga komponenter. Barris sa att han skulle försöka –”

”Jag åker hem med en gång”, sa Arctor och la på. Min dyrbaraste ägodel, tänkte han bittert. Och den där idioten Barris håller på och mixtrar med det. Men jag kan inte åka hem nu, insåg han. Jag måste ner till New-Path och kolla vad som händer där.

Det var en del av hans uppdrag, obligatoriskt.

Kapitel 3

Charles Freck hade också funderat på att besöka New-Path. Så pass mycket hade Jerry Fabins psykbryt påverkat honom.

Nu satt han på caféet Fiddler’s Tree i Santa Ana med Jim Barris, och petade håglöst på sin glasyrtäckta donut. ”Det är ett tungt beslut”, sa han. ”Man blir tvungen att sluta rätt av bara. De vaktar en dag och natt, så man inte tar livet av sig eller gnager av sig armarna, men de ger en aldrig nånting. Sånt som en doktor skulle skriva ut alltså. Valium, till exempel.”

Barris inspekterade skrockande sin varma macka, en patty melt av konstgjord smält ost och konstgjord köttfärs mellan ett par skivor av ett särskilt ekologiskt bröd. ”Vad är det här för bröd egentligen?” frågade han.

”Kolla menyn”, sa Charles Freck. ”Det står där.”

”Om du skriver in dig”, sa Barris, ”så kommer du att uppleva fenomen som har sitt ursprung i kroppsegna ämnen, i synnerhet sådana som är lokaliserade till hjärnan. Med detta avser jag katekolaminerna, som exempelvis noradrenalin och serotonin. Du förstår, så här fungerar det: Substans D, och alla beroendeframkallande droger faktiskt, men i synnerhet Substans D, interagerar med katekolaminerna på ett sådant sätt att förbindelsen etsas in på subcellulär nivå. En biologisk anpassning äger rum, som på sätt och vis varar för alltid.” Han tog en enorm tugga av högra halvan av mackan. ”Förr trodde man att det bara hände med alkaloid narkotika, som heroin till exempel.”

”Jag har aldrig silat horse. Jävla nedåttjack.”

Servitrisen, snygg och het i sin gula uniform, med toppiga bröst och blont hår, kom fram till deras bord. ”Hej”, sa hon. ”Är allt okej?”

”Heter du Patty?” frågade Barris, och gjorde en gest åt Charles Freck att allt var lugnt.

”Nej.” Hon pekade på namnskylten på högra bröstet. ”Beth.”

Jag undrar vad det vänstra heter, tänkte Charles Freck.

”Servitrisen förra gången vi var här hette Patty”, sa Barris, och stirrade liderligt på servitrisen. ”Som mackan.”

”Det kan inte ha varit samma som mackan. Jag tror hon stavar det med i.”

”Allt är jättebra”, sa Barris. Ovanför hans huvud kunde Charles Freck se en tankebubbla där Beth sakta tog av sig kläderna och stönande bad om att bli påsatt.

”Inte med mig”, sa Charles Freck. ”Jag har en massa problem som ingen annan har.”

Med allvarlig röst sa Barris: ”Det är fler än du tror som har samma problem. Och de blir bara fler. Det här är en sjuk värld, och den blir bara värre.” Ovanför hans huvud blev tankebubblan också värre.

”Vill ni beställa nån efterrätt?” frågade Beth och tittade ner på dem med ett leende.

”Som vadå?” sa Charles Freck misstänksamt.

”Vi har nybakad jordgubbspaj och persikopaj”, sa Beth leende, ”som vi bakar själva.”

”Nej, vi vill inte ha nån efterrätt”, sa Charles Freck. Servitrisen gick iväg. ”Sånt där är bara för kärringar”, sa han till Barris, ”såna där fruktpajer.”

”Tanken att skriva in sig för rehabilitering”, sa Barris, ”fyller dig utan tvekan med en viss oro. Din rädsla är lika med summan av alla negativa symptom. Det är drogerna som talar, för att hålla dig borta från New-Path och hindra dig från att sluta. Du förstår, alla symptom har en orsak, oavsett om de är negativa eller positiva.”

”Jo jävlar”, muttrade Charles Freck.

”De negativa visar sig i form av begär, som avsiktligt genereras av själva kroppen för att tvinga dess ägare – dig, i det här fallet – att frenetiskt söka efter –”

”Det första de gör när man skriver in sig på New-Path”, sa Charles Freck, ”är att skära av en pitten. Så man verkligen ska lära sig. Sen kan de fortsätta med precis vad som helst.”

”Sen tar de mjälten”, sa Barris.

”De vadå, de skär ut – vad har man den till, mjälten?”

”Den hjälper till med matsmältningen.”

”Hur då?”

”Genom att ta bort cellulosan ur maten.”

”Så när de har gjort det –”

”Bara cellulosafri mat. Ingen sallad eller alfalfa.”

”Hur länge kan man leva på det viset?”

Barris sa: ”Det beror på vad man har för inställning.”

”Hur många mjältar har folk i allmänhet?” Han visste att man vanligtvis har två njurar.

”Beror på vikt och ålder.”

”Varför då?” Charles Freck fylldes av plötslig misstänksamhet.

”En människa utvecklar nya mjältar med årens gång. När man kommer upp i åttioårsåldern –”

”Nu snackar du bara skit.”

Barris skrattade. Han hade alltid haft ett underligt skratt, tänkte Charles Freck. Ett overkligt skratt, som något som gick sönder. ”Hur kommer det sig”, sa Barris sedan, ”att du bestämt dig för att skriva in dig på ett terapiboende på en drogavvänjningsklinik?”

”Jerry Fabin”, svarade han.

Barris gjorde en avfärdande gest. ”Jerry var ett specialfall. Jag såg honom stappla omkring tills han ramlade omkull en gång, han sket på sig, hade ingen aning om var han var nånstans, medan han försökte få mig att slå upp och ta reda på vad det var för gift han fått tag på, talliumsulfat förmodligen… det används i insektsmedel och för att fimpa råttor. Det var en blåsning, nån som ville ge igen. Jag kan tänka mig tio olika toxiner och gifter som skulle kunna –”

”Det finns en annan anledning också”, sa Charles Freck. ”Jag börjar få slut igen, och jag står inte ut med det längre, att få slut hela jävla tiden och inte veta om jag nånsin kommer att få tag på nåt mer.”

”Jo, men vi kan inte ens vara säkra på om solen kommer att gå upp igen.”

”Men fan – jag har så lite kvar att det handlar om några dar bara. Och dessutom… jag tror det är nån som blåser mig. Jag kan inte ha tagit så mycket så snabbt, nån måste ha snott från mitt jävla gömställe.”

”Hur många tabletter om dan tar du?”

”Det är väldigt svårt att avgöra. Men inte så många.”

”Toleransen ökar med tiden, vet du.”

”Visst, men inte så mycket. Jag klarar inte av att få slut på det sättet. Å andra sidan…” Han tänkte efter. ”Jag tror jag har en ny kran. Den där bruden, Donna. Donna nånting.”

”Åh, Bobs brud.”

”Hans tjej”, sa Charles Freck och nickade.

”Nej, han har aldrig fått komma till där. Han försöker.”

”Är hon pålitlig?”

”Hur då? Ett pålitligt ligg eller –” Barris gjorde en gest med handen mot munnen som om han svalde något.

”Vad är det för sorts sex?” Sedan fattade han. ”Ah, okej, det andra.”

”Hyfsat pålitlig. Lite virrig. Som man kan vänta sig av en brud, särskilt de mörkare. Har hjärnan mellan benen, som de flesta. Förvarar förmodligen varorna där också.” Han skrattade till. ”Hela lagret.”

Charles Freck lutade sig närmare. ”Har Arctor aldrig satt på Donna, alltså? Han snackar om henne som om han har det.”

Barris sa: ”Det är typiskt Bob Arctor. Snackar som om han har gjort en massa grejer. Inte samma sak, inte alls.”

”Ja, men hur kommer det sig att han aldrig har fått henne i säng? Kan han inte få upp den?”

Barris tänkte förnumstigt efter, fingrade fortfarande på sin macka: han hade nu plockat sönder den i småbitar. ”Donna har problem. Det är möjligt att hon går på horse. Hennes allmänna motvilja mot kroppskontakt – heroinpundare tappar intresset för sex, vet du, för organen sväller på grund av vasokonstriktion. Och Donna, har jag märkt, uppvisar en överdriven brist på sexuell upphetsning, det är direkt onaturligt. Inte bara mot Arctor, utan mot…” Han tystnade buttert. ”Andra män också.”

”Skit också, du menar att hon aldrig skulle släppa till.”

”Det skulle hon nog”, sa Barris, ”om man hanterade henne på rätt sätt bara. Till exempel…” Han tittade upp på ett gåtfullt vis. ”Jag kan visa hur du får henne i säng för nittioåtta cent.”

”Jag vill inte få henne i säng. Jag vill bara tjacka av henne.” Han kände sig obekväm. Det fanns något med Barris som alltid gav honom en olustig känsla i maggropen. ”Varför nittioåtta cent?” sa han. ”Hon skulle inte ta emot några pengar, hon säljer sig inte. Hur som helst är hon Bobs brud.”

”Pengarna skulle inte gå direkt till henne”, sa Barris med sitt exakta, välutbildade tonfall. Han lutade sig fram mot Charles Freck, med de håriga näsborrarna skälvande av vällust och list. Och inte nog med det, de gröntonade solglasögonen var alldeles immiga. ”Donna tar kola. Hon skulle tveklöst sära på benen för vem som helst som gav henne ett gram, särskilt om vissa sällsynta kemikalier tillsattes på ett strikt vetenskapligt vis, i enlighet med mina ytterst noggranna efterforskningar.”

”Jag önskar att du kunde sluta snacka på det där sättet”, sa Charles Freck. ”Om henne. Hur som helst, ett gram kola är uppe i över hundra dollar nu. Vem har det?”

Barris kvävde en nysning och förkunnade: ”Jag kan framställa ett gram rent kokain till en total kostnad, för de ingredienser som krävs, om man räknar bort själva arbetsinsatsen, på mindre än en dollar.”

”Skitsnack.”

”Jag kan demonstrera hur det går till.”

”Var får du tag på ingredienserna?”

”7-Eleven-butiken”, sa Barris, och kom stapplande på benen, så hastigt att brödbitarna for åt alla håll. ”Betala notan du”, sa han, ”så ska jag visa. Jag har ett provisoriskt labb därhemma, tills jag kan bygga upp ett ordentligt. Du ska få se hur jag tillverkar ett gram kokain av vanliga, alldeles lagliga varor inhandlade helt öppet på 7-Eleven-butiken till en kostnad av under en dollar.” Han gick iväg mellan borden. ”Kom igen.” Rösten var ivrig.

”Okej”, sa Charles Freck, tog med sig notan och följde efter. Han är hispig den jäveln, tänkte han. Eller kanske inte. Alla de där kemiexperimenten han håller på med, och han sitter och läser nere på biblioteket hela tiden… det kanske ligger något i det ändå. Tänk på vinsten, tänkte han. Tänk vad mycket pengar vi skulle kunna tjäna!

Han skyndade efter Barris, som plockade upp nycklarna till sin Karmann Ghia medan han stegade iväg förbi kassörskan, i sin begagnade flygoverall.

De körde in på parkeringen utanför 7-Eleven, klev ur bilen och gick in. Som vanligt stod en stor dum snut och låtsades läsa en herrtidning borta vid kassan. I själva verket, det visste Charles Freck, höll han koll på alla som kom in, för att se om de tänkte råna stället.

”Vad ska vi köpa?” frågade han Barris, som obekymrat spatserade omkring mellan hyllorna fyllda av matvaror.

”En sprayburk”, sa Barris. ”Med Solarcaine.”

”Mot solsveda?” Charles Freck kunde inte riktigt tro på det här, men å andra sidan, vem visste något egentligen? Vem kunde veta säkert? Han följde efter Barris fram till kassan, den här gången var det Barris som betalade.

De tog med sig Solarcaineburken, gick förbi snuten och fortsatte ut till bilen. Barris gasade iväg ut från parkeringen och nerför gatan, körde vidare i hög fart utan att bry sig om hastighetsskyltarna, tills han slutligen bromsade in framför Bob Arctors hus, där gamla oöppnade tidningar låg utspridda i det höga gräset på framsidan.

När de lämnade bilen plockade Barris ut några prylar med hängande sladdar ur baksätet, som han bar med sig in. Voltmeter, såg Charles Freck. Och annan elektronisk testutrustning, och en lödkolv. ”Vad är det där till?” frågade han.

”Jag har ett långt och mödosamt arbete framför mig”, sa Barris, och bar med sig dessa föremål plus Solarcaineburken uppför gången mot ytterdörren. Han räckte nyckeln till Charles Freck. ”Och förmodligen får jag inte ens betalt. Som vanligt.”

Charles Freck låste upp dörren, och de gick in i huset. Två katter och en hund kom skuttande över golvet, gav ifrån sig hoppfulla läten, men han och Barris föste undan dem med stövlarna.

Längst in i matvrån hade Barris under de senaste veckorna slängt ihop ett sorts labb, med flaskor och diverse skräp i en salig blandning, grejer som såg helt värdelösa ut och som han hade snott där han kommit åt. Barris, det visste Charles Freck efter att ha tvingats höra om det i all oändlighet, trodde inte så mycket på materiella tillgångar som på påhittighet. Helst skulle man använda första bästa pryl man hade till hands för att uppnå sitt mål, brukade han förkunna. Ett häftstift, ett gem, en del av en mekanism där resten var trasig eller borttappad… I Charles Frecks ögon såg det ut som rena råttboet, där en råtta utförde experiment med de föremål råttor kunde tänkas sätta värde på.

Det första steget i Barris process var att hämta en plastpåse från rullen vid diskbänken och spruta in hela innehållet från sprayburken, spraya och spraya tills burken var tom, eller gasen var slut åtminstone.

”Det här är overkligt”, sa Charles Freck. ”Helt jävla overkligt.”

”Vad de helt avsiktligt har gjort”, sa Barris glatt medan han jobbade på, ”är att blanda kokainet med olja så att det inte kan utvinnas. Men mina kemikunskaper gör att jag vet precis hur man separerar kokainet från oljan.” Han hade energiskt börjat strö salt över den kletiga massan i påsen. Nu hällde han ner alltihop i en glasburk. ”Jag fryser det”, förklarade han med ett flin, ”vilket får kokainkristallerna att stiga till ytan, eftersom de är lättare än luft. Än oljan, menar jag. Och sen det avslutande steget förstås, som jag håller för mig själv, men det består av en komplicerad filtreringsprocess.” Han öppnade frysluckan högst upp på kylskåpet och ställde försiktigt in burken.

”Hur länge behöver den stå där inne?” frågade Charles Freck.

”En halvtimme.” Barris plockade fram en av sina handrullade cigaretter, tände den, och släntrade sedan över till högen med elektronisk testutrustning. Han stod där försjunken i tankar, gned sin skäggiga haka.

”Okej”, sa Charles Freck, ”men alltså, även om du får ut ett helt gram ren kola kan jag inte använda det för att få Donna att… du vet, släppa till i utbyte. Det vore som att köpa henne, det är vad det skulle vara i praktiken.”

”Ett utbyte”, invände Barris. ”Du ger henne en gåva, hon ger en till dig. Den mest värdefulla gåva en kvinna äger.”

”Hon skulle fatta att jag försökte köpa henne.” Han hade sett tillräckligt av Donna för att haja det, Donna skulle genomskåda bluffen med en gång.

”Kokain är ett afrodisiakum”, muttrade Barris, mest för sig själv lät det som, han var upptagen med att sätta upp testutrustningen bredvid Bob Arctors cephalokromoskop, som var Bobs dyrbaraste ägodel. ”När hon väl har dragit i sig en lina särar hon nog gärna på benen.”

”Vafan”, protesterade Charles Freck. ”Det är Bob Arctors tjej du snackar om. Han är min polare, och dessutom killen som du och Luckman bor hos.”

Barris höjde helt kort på sitt toviga huvud. Han granskade Charles Freck ett ögonblick. ”Det finns en hel del du inte vet när det gäller Bob Arctor”, sa han. ”Som ingen av oss vet. Din uppfattning är både förenklad och naiv, och du tror precis vad han vill att du ska tro.”

”Han är helt okej.”

”Visst”, sa Barris och nickade flinande. ”Utan tvekan. En av de bästa i världen. Men jag har börjat – vi, de av oss som observerat Arctor noggrant och uppmärksamt – har börjat urskilja vissa motsägelser hos honom. Både vad gäller personlighetstruktur och beteende. I hur han förhåller sig till livet som helhet. I hans övergripande stil, så att säga.”

”Kan du ge nåt konkret exempel?”

Barris flackade menande med blicken bakom de gröna solglasögonen.

”Att du studsar runt med ögonen så där säger mig ingenting alls”, sa Charles Freck. ”Vad är det för fel på cephoskopet du håller på med där?” Han gick närmare för att se efter. Barris la omkull själva apparaten på sidan och sa: ”Säg vad du tror om elektroniken här på undersidan.”

”Några av ledningarna är kapade”, sa Charles Freck. ”Och det ser ut som en del avsiktliga kortslutningar också. Vem har gjort så?”

Barris muntra blick flackade menande igen, med förnyad förtjusning.

”Dina mystiska jävla blickar säger mig inte ett skit”, sa Charles Freck. ”Vem har haft sönder cephoskopet? När hände det? Upptäckte du det alldeles nyss? Arctor sa inget om det sist vi sågs, och det var i förrgår.”’

Barris sa: ”Kanske var han inte beredd att prata om det än.”

”Jaha du”, sa Charles Freck. ”Allt du säger är ett enda gåtfullt jävla svammel, såvitt jag kan förstå. Jag tror jag går ner till ett av New-Path-härbärgena och skriver in mig och tänder av rätt av bara och går i terapi, det där nedbrytningsspelet de kör, och hänger med snubbarna där dygnet runt, så jag slipper alla gåtfulla jävla knäppskallar som du, som bara snackar skit och är helt omöjliga att förstå sig på. Jag kan se att det är nån som har sabbat cephoskopet, men du har inte berättat ett skit. Försöker du påstå att det var Bob Arctor som gjorde det, med sin egen dyra apparat? Vad menar du egentligen? Jag önskar att jag bodde nere på New-Path, så jag slapp stå ut med den här kryptiska skiten hela tiden, jag börjar bli förbannat trött på det, både från dig och alla andra påtända jävla skitskallar.” Han blängde på Barris.

”Det är inte jag som har saboterat den här överföringsenheten”, sa Barris eftertänksamt, det ryckte lätt i mustascherna på honom, ”och jag tvivlar verkligen på att det är Ernie Luckman.”

”Jag tvivlar på att Ernie Luckman har saboterat nånting i hela sitt liv, förutom den där gången han snedtände på dålig syra och slängde ut soffbordet och allt annat genom fönstret i lägenheten där de bodde, han och den där bruden Joan, ut på parkeringen. Det var nåt helt annat. Ernie är oftast mer skärpt än oss allihop. Nej, Ernie skulle inte sabba nån annans cephoskop. Och Bob Arctor – det är han som äger det, eller hur? Vad gjorde han, smög upp mitt i natten utan att veta om det själv ens och gjorde det här, sabbade för sig själv på det viset? Det är nån annan som har gjort det, för att jävlas med honom. Det är vad det handlar om.” Och det var säkert du som gjorde det, din vrickade jävel, tänkte han. Du har de tekniska kunskaperna och är tillräckligt skruvad. ”Den som gjorde det här”, sa han, ”borde antingen hamna på en federal neuralafasiklinik eller på kyrkogården. Helst det sistnämnda, om du frågar mig. Bob är helt såld på det här Altec-cephoskopet, jag har sett honom sätta igång det varenda kväll han kommer hem från jobbet, så fort han kommer innanför dörren. Alla har nåt de verkligen sätter värde på. Det här är hans grej. Så det är rena skiten att göra så här mot honom, fan, rena skiten.”

”Det är det jag menar.”

”Vad är det du menar?”

”Varenda gång han kommer hem från jobbet på kvällen’”, upprepade Barris. ”Jag har ägnat en del tid åt att försöka fastställa vem Bob Arctor egentligen är anställd av, exakt vilken specifik organisation det är, som han inte kan berätta om för oss.”

”Ett sånt där jävla inlösningscenter för Blue Chip-kuponger i Placentia”, sa Charles Freck. ”Han talade om det för mig en gång.”

”Jag undrar vad han gör där.”

Charles Freck suckade. ”Målar kupongerna blå.” Han gillade inte Barris alls, egentligen. Freck önskade att han hade varit någon annanstans, till exempel på väg att köpa något av första bästa person han träffade på, eller ringde. Jag kanske borde dra, sa han till sig själv, men så kom han ihåg burken med olja och kokain som stod och kallnade i frysen, till ett värde av hundra dollar för nittioåtta cent. ”Hör du”, sa han, ”när blir det klart, det där? Jag tror du driver med mig. Hur kan Solarcainefolket sälja det så billigt om det innehåller ett helt gram ren kola? Hur kan de tjäna nåt på det?”

”De handlar”, förkunnade Barris, ”i riktigt stora kvantiteter.”

I huvudet spelade Charles Freck omedelbart upp en fantasiscen: stora lastbilar fulla av kokain som backade upp till Solarcainefabriken, var den nu låg, Cleveland kanske, och dumpade ut ton efter ton med rent, orört, oblandat, höggradigt kokain i ena änden av fabriken, där det blandades med olja och drivgaser och annan skit och sedan pressades in i små färgglada sprayburkar som staplades upp i tusental i 7-Eleven-butiker och apotek och snabbköp. Vad vi borde göra, funderade han, är att råna en av de där lastbilarna, sno hela lasten, kanske tre-fyrahundra kilo – fan, mycket mer. Hur mycket får man plats med på ett lastbilsflak?

Barris kom nu fram till honom med den tomma Solarcaineburken så att han kunde inspektera den. Han visade etiketten där alla ingredienserna stod uppräknade. ”Ser du? Bensokain. Vilket endast vissa begåvade personer känner till är en handelsbeteckning för kokain. Om det stod kokain på etiketten skulle folk fatta med en gång och efter ett tag skulle alla göra så här. Folk har bara inte tillräckligt med utbildning för att haja. Den rätta vetenskapliga utbildningen, som jag har genomgått.”

”Vad tänker du använda de här kunskaperna till?” frågade Charles Freck. ”Förutom att kåta upp Donna Hawthorne?”

”Så småningom planerar jag att skriva en bästsäljare”, sa Barris. ”En beskrivning för vanliga människor av hur man på ett säkert vis kan tillverka droger hemma i sitt eget kök utan att bryta mot lagen. Du förstår, det här är inte illegalt. Bensokain är helt lagligt. Jag ringde till ett apotek och frågade. Det finns i en massa saker.”

”Oj”, sa Charles Freck imponerat. Han tittade på sitt armbandsur för att se hur länge till de behövde vänta.

Bob Arctor hade blivit tillsagd av Hank, som var Mr F, att kolla upp New-Paths lokala boendecenter med syfte att spåra en storskalig langare, som han hade haft ögonen på men som plötsligt verkade ha försvunnit spårlöst.

Då och då hände det att en langare, som insåg att han var på väg att åka fast, tog sin tillflykt till något av drogavvänjningsställena, som Synanon, Center Point, X-Kalay eller New-Path, och låtsades vara en missbrukare som behövde hjälp. När han väl var inne blev han av med sin plånbok, sitt namn, allt som talade om vem han var, i syfte att bygga upp en ny personlighet som inte var fokuserad på droger. Under denna avidentifieringsprocess försvann mycket av det polisen behövde för att lokalisera den misstänkte. Sedan efter ett tag, när allt hade lugnat ner sig, återvände langaren och fortsatte sina aktiviteter som tidigare.

Hur ofta det hände var det ingen som visste. Rehabiliteringsorganisationerna försökte vara uppmärksamma på om de blev utnyttjade på det viset, men det var inte alltid de lyckades. En langare som riskerade fyrtio år i fängelse var motiverad nog att dra en bra historia för personalen, som hade befogenhet att ta in eller avvisa honom. I den situationen var hans ångest mer eller mindre äkta.

Bob Arctor körde uppför Katella Boulevard i långsam fart medan han höll utkik efter New-Path-skylten och träbyggnaden, tidigare ett privat bostadshus, som var centrum för den energiska rehabiliteringsorganisationen här i området. Han avskydde att behöva bluffa sig in på ett behandlingshem genom att låtsas vara en potentiell patient i behov av hjälp, men det var enda sättet. Om han avslöjade att han var narkotikapolis och letade efter någon skulle vårdpersonalen – oftast, åtminstone – vidta avledande åtgärder på ren rutin. De gillade inte när polisen trakasserade familjen de hade byggt upp där, och han fattade hur de tänkte, insåg att det fanns en anledning till det. Det var meningen att de före detta missbrukarna äntligen skulle kunna känna sig trygga. Faktum var att behandlingspersonalen officiellt garanterade deras säkerhet när de väl skrev in sig. Å andra sidan var den langare han letade efter en riktigt obehaglig jävel, och att behandlingshemmen användes på det här viset bröt mot alla goda avsikter. Han kunde inte se något annat val, och det kunde inte Mr F heller, som var den som från början hade gett honom uppdraget att övervaka Spade Weeks. Weeks hade varit Arctors huvudsakliga spaningsobjekt hur länge som helst, utan resultat. Och nu hade Weeks varit omöjlig att hitta i hela tio dygn.

Han fick syn på den färgglada skylten, körde in på den lilla parkeringen, som just den här avdelningen av New-Path delade med ett bageri, och gick med ryckiga steg fram till entrédörren med händerna nerkörda i fickorna, spelade upp hela eländig-och-nergången-knarkare-grejen.

Avdelningen höll honom i alla fall inte personligt ansvarig för att han tappat bort Spade Weeks. Enligt deras bedömning, rent officiellt, bevisade det bara hur hal Weeks var. Tekniskt sett var Weeks en smugglare snarare än en langare; han transporterade med jämna mellanrum partier med tunga droger från Mexiko till något ställe i närheten av L A, där köparna träffades och delade upp partiet. Weeks hade ett snyggt sätt att få drogerna över gränsen: han tejpade fast dem under någon vanlig svenssonbil längre fram i kön till gränskontrollen, spårade sedan upp snubben på USA-sidan och sköt honom så snart ett tillfälle uppenbarade sig. Om den amerikanska gränspolisen upptäckte knarket som satt fasttejpat under bilen var det svenssonsnubben som åkte dit, inte Weeks. Innehav var ett allvarligt brott i Kalifornien. Otur för snubben, hans fru och barn.

Själv hade han bättre koll på Weeks än någon annan narkotikapolis i Orange County, och skulle utan problem känna igen honom: fet svart kille nånstans mellan trettio och fyrtio, med ett unikt, långsamt och elegant sätt att prata, som om han hade gått på någon sorts tillgjort engelskt internat. Faktum var att Weeks kom från slumområdena i L A. Förmodligen hade han lärt sig att prata på det där viset med hjälp av ljudböcker som han lånat från något collegebibliotek.

Weeks gillade att klä sig diskret men elegant, som en läkare eller advokat. Ofta hade han en dyr attachéportfölj i alligatorskinn och bar hornbågade glasögon. Dessutom var han för det mesta beväpnad med ett hagelgevär till vilket han hade beställt en specialtillverkad kolv från Italien, mycket smakfull och stilig. Men på New-Path skulle han ha blivit av med hela utstyrseln, de skulle ha klätt honom som alla andra, i diverse donerade plagg, och ställt undan attachéportföljen i garderoben.

Arctor öppnade den stadiga ekdörren och gick in.

Dåligt upplyst entréhall, sällskapsrum till höger där några patienter satt och läste. Ett pingisbord längst in, och sedan ett kök. Slogans på väggarna, vissa textade för hand, andra tryckta: DET ENDA SANNA MISSLYCKANDET ÄR ATT ALDRIG ENS FÖRSÖKA, och så vidare. Inte mycket liv och rörelse. New-Path drev diverse butiksverksamheter. De flesta av de boende, både killar och brudar, var förmodligen på jobbet, i frisörsalonger och bensinmackar och kulspetspennfabriker. Han stod där och väntade, avvaktande.

”Ja?” En tjej dök upp, söt, i extremt kort blå bomullskjol och en t-shirt med texten NEW-PATH tryckt från bröstvårta till bröstvårta.

Han sa, med kvävd, kraxande, förödmjukad röst: ”Jag – mår jävligt risigt. Orkar inte längre. Kan jag sätta mig?”

”Visst.” Tjejen vinkade, och två killar med alldagliga utseenden kom fram och tittade likgiltigt på honom. ”Ta med honom så han får sitta ner och ge honom lite kaffe.”

Fan vad deppigt, tänkte Arctor medan han lät sig ledas iväg av de två killarna till en välstoppad soffa som såg ganska sjabbig ut. Deprimerande väggar, såg han. Deprimerande donerad lågkvalitetsfärg. Men de var förstås beroende av välgörenhet; det var svårt att få ekonomiskt stöd. ”Tack”, sa han med raspigt darrande röst, som om det var en överväldigande lättnad bara att vara där och få sätta sig. ”Wow”, sa han och försökte släta ut håret, han fick det att verka som om han inte kunde, och gav upp.

Tjejen ställde sig rakt framför honom och sa med bestämd röst: ”Du ser för jävlig ut.”

”Ja”, höll båda killarna med, med ett överraskande skarpt tonfall. ”Du ser ut som fan. Vad har du gjort egentligen, legat i din egen skit?”

Arctor blinkade till.

”Vem är du?” frågade den ena killen uppfordrande.

”Det ser du väl vad han är”, sa den andre. ”En jävla sopa, direkt ur soptunnan. Kolla.” Han pekade på Arctors hår. ”Löss. Det är därför det kliar, grabben.”

Tjejen, lugn och oberörd men inte det minsta vänskaplig, sa: ”Varför kom du hit egentligen?”

För sig själv tänkte Arctor: För att ni har en riktig praktsmugglare här inne nånstans. Och jag är Snuten. Och ni är idioter, allihop. Men i stället muttrade han gnälligt, vilket tydligen var vad som förväntades: ”Sa du att –”

”Ja, du kan få kaffe.” Tjejen gjorde en knyck med huvudet och en av killarna traskade lydigt iväg mot köket.

En paus. Sedan böjde sig tjejen ner och la handen på hans knä. ”Du mår rätt dåligt, eller hur?” sa hon med mjuk röst.

Han kunde bara nicka.

”Du skäms och mår illa över vad det har blivit av dig”, sa hon.

”Ja”, medgav han.

”Över hur du har förorenat din egen kropp. Rena kloaken. Tryckt upp den där nålen i röven dag efter dag, injicerat –”

”Jag kan inte fortsätta längre”, sa Arctor. ”Det här är enda chansen. Jag har en polare som är här, tror jag, han sa att han skulle hit. En svart snubbe, drygt trettio, välutbildad, väldigt artig och –”

”Du får träffa familjen senare”, sa tjejen. ”Om du blir intagen. Du är tvungen att uppfylla våra villkor, det vet du säkert. Och det första är ett uppriktigt behov.”

”Det har jag”, sa Arctor. ”Ett uppriktigt behov.”

”Du måste ligga riktigt illa till för att få komma in här.”

”Det gör jag”, sa han.

”Hur fast är du? Hur mycket tar du?”

”Trettio gram om dan”, sa Arctor.

”Rent?”

”Ja.” Han nickade. ”Jag har en hel sockerskål stående på bordet hemma.”

”Det kommer att bli hårt. Du kommer att ligga och gnaga sönder kudden hela nätterna, fjädrar överallt när du vaknar. Och du får krampanfall och tuggar fradga. Och skiter på dig som ett sjukt djur. Är du beredd på det? Du vet att vi inte ger dig nånting alls.”

”Det vet jag”, sa han. Det här var bara deppigt, och han kände sig rastlös och irriterad. ”Min polare”, sa han, ”den svarta killen. Tog han sig hit? Jag hoppas verkligen inte att snuten plockade in honom på vägen – han var så borta, fan, visste knappt vart han var på väg. Han trodde –”

”Det finns inga individuella vänskapsförhållanden här på New-Path”, sa tjejen. ”Det kommer du att förstå.”

”Jo, men lyckades han ta sig hit?” sa Arctor. Han kunde se att alltihop bara var slöseri med tid. Gud, tänkte han, här blir man trakasserad värre än när man åker in till stan. Och hon tänker inte berätta ett skit. Reglerna, insåg han. Rena järnridån. När man väl är inne på ett sånt här ställe är det som om man upphör att existera. Spade Weeks kunde mycket väl sitta precis runt hörnet i nästa rum och lyssna på det här och skratta arslet av sig, eller inte vara här alls, eller vad som helst däremellan. Inte ens om man kom med en häktningsorder – det funkade aldrig. Behandlingshemmen visste hur man fördröjde det hela, drog ut på tiden tills alla som polisen var ute efter hade hunnit smita ut genom någon bakdörr eller låst in sig i något pannrum. Hela personalen bestod trots allt av före detta missbrukare. Och ingen polismyndighet hade lust att ge sig på ett behandlingshem, klagomålen från allmänheten skulle aldrig ta slut.

Dags att ge upp hoppet om Spade Weeks, tänkte han, och ta sig ur den här soppan. Inte konstigt att de aldrig skickat hit mig förr, de här människorna är riktigt obehagliga. Och sedan tänkte han: För min egen del innebär det här att jag har förlorat mitt huvudsakliga uppdrag. Spade Weeks existerar inte längre.

Jag får helt enkelt rapportera till Mr F, sa han till sig själv, och bli tilldelad ett nytt uppdrag. Åt helvete med det här. Han reste sig stelt och sa: ”Nej, nu drar jag”. Båda killarna hade återvänt, den ena med en kaffemugg och den andra med en bunt broschyrer, informationsmaterial förmodligen.

”Fegar du ur?” sa tjejen nedlåtande, föraktfullt. ”Har du inte tillräckligt med stake för att fullfölja ditt eget beslut? Ta dig ur skiten? Du tänker krypa härifrån som det ynkliga kräk du är?” Alla tre blängde ilsket på honom.

”Senare”, sa Arctor och gick mot entrédörren, på väg ut.

”Jävla knarkare”, sa tjejen bakom honom. ”Ingen stake, hjärnan helt utbränd, ingenting. Kryp iväg du, ditt kryp, det är ditt eget val.”

”Jag kommer tillbaka”, sa Arctor stött. Stämningen gjorde honom illa till mods, och det blev ännu värre nu när han var på väg ut.

”Vi vill kanske inte ha dig tillbaka, din vekling”, sa en av killarna.

”Du blir tvungen att böna och be”, sa den andre. ”Du får nog tigga rätt ordentligt. Och då kanske vi ändå inte tar emot dig.”

”Vi kan faktiskt säga det nu med en gång”, sa tjejen.

Vid dörren stannade Arctor upp och vände sig mot de anklagande gestalterna. Han ville svara, men kunde inte för sitt liv komma på något att säga. De hade gjort honom fullständigt nollställd.

Hjärnan vägrade att fungera. Inga tankar, ingen reaktion, inget svar, inte ens något riktigt menlöst och taffligt kunde han komma på.

Konstigt, tänkte han, mycket förbryllad.

Och gick ut ur byggnaden och vidare till bilen på parkeringen.

För min del, tänkte han, så tänker jag betrakta Spade Weeks som försvunnen för alltid. Jag tänker inte sätta min fot på ett sånt här ställe igen.

Dags att be om ett nytt uppdrag, tänkte han med viss olust. Försöka sätta dit nån annan.

De är hårdare än vi.

Kapitel 4

Inifrån sin distorsionsdräkt betraktade den mångskiftande fläckgestalt som gick under namnet Fred en annan mångskiftande fläckgestalt som kallade sig Hank.

”Så mycket för Donna, för Charley Freck, och – få se nu…” Hanks metalliskt monotona röst stängdes av för en sekund. ”Okej, du har berättat om Jim Barris.” Hank gjorde en anteckning i blocket framför sig. ”Doug Weeks, tror du, är förmodligen död eller har lämnat området.”

”Eller så har han gått under jorden och lagt ner verksamheten.”

”Har du hört någon nämna det här namnet: Earl eller Art De Winter?”

”Nej.”

”En kvinna vid namn Molly då? Kraftig kvinna.”

”Nej.”

”Ett par svartingar då, bröder i tjugoårsåldern, heter nåt i stil med Hatfield i efternamn? Som möjligen handlar med halvkilospåsar med heroin.”

”Halvkilo? Halvkilospåsar med heroin?”

”Just det.”

”Nej”, sa Fred. ”Det skulle jag ha kommit ihåg.”

”En svensk person, lång, svenskt namn. Man. Satt inne, torr humor. Reslig kille men smal, har gott om kontanter, förmodligen från försäljningen av en leverans för några veckor sedan.”

”Jag ska hålla utkik efter honom”, sa Fred. ”Halvkilospåsar.” Han skakade på huvudet, eller den skiftande fläckgestalten dallrade till, snarare.

Hank letade bland sina holografiska anteckningar. ”Ja, den här sitter i fängelse.” Han höll upp en bild som hastigast innan han läste på baksidan. ”Nej, den här är död, de har kroppen nere i källaren.” Han letade vidare. Tiden tickade på. ”Tror du den där tjejen Jora går på gatan?”

”Det tvivlar jag på.” Jora Kajas var bara femton. Redan fast på injicerad Substans D, bodde i ett rum på övervåningen i slummen i Brea, med en värmepanna som enda värmekälla, hade pengar från ett statligt utbildningsstipendium. Hade inte gått på några lektioner på sex månader, såvitt han visste.

”När hon börjar, säg till. Då kan vi kontakta föräldrarna.”

”Okej.” Fred nickade.

”Wow, det går verkligen snabbt utför med de här småtjejerna. Vi plockade in en häromdan – såg ut som om hon var femtio. Stripigt grått hår, tappat tänder, insjunkna ögon, armar som piprensare… Vi frågade hur gammal hon var och hon sa ’nitton’. Vi dubbelkollade. ’Vet du hur gammal du ser ut?’ sa en av sköterskorna. ’Titta i spegeln.’ Så hon tittade. Började gråta. Jag frågade hur länge hon hade silat.”

”Ett år”, sa Fred.

”Fyra månader.”

”Varorna på gatan är riktigt dåliga nu”, sa Fred och försökte låta bli att se tänka på den nittonåriga tjejen som börjat tappa håret. ”Utblandade med värre skit än vanligt.”

”Vet du hur hon åkte dit? Hennes bröder som var langare kom in i hennes sovrum båda två en natt, höll fast henne och gav henne en sil, och satte sedan på henne. Båda två. För att vänja henne vid hennes nya liv antar jag. Hon hade gått på gatan i flera månader innan vi plockade in henne.”

”Var är de nu?” Han tänkte att han kanske skulle råka träffa på dem.

”Avtjänar sexmånadersstraff för innehav. Tjejen har dessutom gonorré, det visste hon inte ens. Så det har hunnit gå riktigt långt nu, som det gör. Hennes bröder tyckte det var kul som fan.”

”Fina killar”, sa Fred.

”Jag ska berätta nåt som verkligen är för mycket. Har du hört om de där tre nyfödda barnen borta på Fairfield-sjukhuset som de måste ge en dos heroin varje dag eftersom de är för små för att tända av ännu? En sköterska försökte –”

”Det är för mycket”, sa Fred med sin monotont mekaniska röst. ”Det räcker så, tack.”

Hank fortsatte, ”När man tänker på nyfödda som blir heroinmissbrukare för att –”

”Tack, det räcker”, upprepade den skiftande fläckgestalten som kallades Fred.

”Vad tycker du man borde göra med en mamma som ger sin nyfödda en liten heroindos för att lugna ner ungen, få den att sluta skrika? En natt i häktet kanske?”

”Nånting i den stilen”, sa Fred tonlöst. ”Kanske en helg, som de gör med fyllona. Ibland önskar jag att jag visste hur man tappar förståndet. Jag verkar ha glömt hur man gör.”

”Det är en förlorad konstart”, sa Hank. ”Det kanske finns en instruktionsbok nånstans.”

”Det kom en film nån gång runt 1970”, sa Fred, ”French Connection hette den, om ett par heroinsnutar som jobbade ihop, och när de gjorde själva tillslaget blev den ene fullständigt galen och började skjuta alla inom synhåll, inklusive sina egna överordnade. Vem som helst.”

”Det är kanske lika bra att du inte vet vem jag är, då”, sa Hank. ”Nu kan du bara göra slut på mig av en ren slump.”

”Någon”, sa Fred, ”kommer att göra slut på oss allihop så småningom.”

”Det blir en befrielse. En ren befrielse.” Hank letade vidare i högen med anteckningar, och sa: ”Jerry Fabin. Ja, honom kan vi avskriva. Enligt killarna på kontoret intill sa Fabin åt poliserna som plockade upp honom, på väg till kliniken, att en liten yrkesmördare utan ben, knappt en meter lång, hade rullat efter honom på en vagn dag och natt. Men han talade aldrig om det för nån, för om han gjort det skulle de ha flippat ur och stuckit, och då skulle han inte ha några vänner kvar, ingen att prata med.”

”Ja”, sa Fred behärskat. ”Det är kört för Fabin. Jag har sett EEG-analysen från kliniken. Honom kan vi glömma.”

Varje gång han satt mitt emot Hank och gick igenom den här rapportrutinen upplevde han en sorts djupgående förändring inombords. Vanligtvis brukade han märka det först efteråt, fast medan det hände kände han ändå hur han av någon anledning la sig till med en avmätt och oberörd inställning. Vad de än pratade om och vem det än gällde så väcktes inga personliga känslor under dessa sessioner.

Till en början hade han trott att det berodde på distorsionsdräkterna som de båda bar, de hade ingen fysisk känsla för varandras närvaro. Senare drog han slutsatsen att dräkterna egentligen inte gjorde någon skillnad, det handlade mer om själva situationen. Av yrkesmässiga skäl tonade Hank ner sina sympatier, alla starkare känsloyttringar, ingen ilska, ingen kärlek, inga starka känslor av något slag skulle vara till hjälp här. Vad fanns det för nytta med ett starkt och helt naturligt engagemang när man diskuterade brott, allvarliga brott, begångna av personer som stod Fred nära, och som han till och med, när det gällde Luckman och Donna till exempel, tyckte mycket om? De såg till att vara opartiska, de samtalade på ett opartiskt vis, de såg opartiska ut. Gradvis blev det lättare att bete sig så, utan att aktivt behöva tänka på det.

Och efteråt kom alla känslorna över honom igen.

Upprördhet över många av de händelser han bevittnat, till och med fasa, och så här i efterhand: chock. Starka överväldigande scener som poppade upp i huvudet utan minsta förvarning. Alltid med ljudvolymen uppskruvad alldeles för högt.

Men medan han satt där mittemot Hank vid bordet kände han inget av det här. Teoretiskt sett kunde han beskriva allt han bevittnat på ett fullständigt oberört vis. Eller höra vad som helst från Hank.

Till exempel skulle han som i förbigående kunna säga: ”Donna håller på att dö av hepatit, och använder sprutorna för att göra slut på så många av sina vänner som hon bara kan. Bästa lösningen vore nog att spöa upp henne tills hon lägger av.” Hans egen tjej… om han hade bevittnat det eller visste att det verkligen var sant. Eller: ”Donna fick akut kärlsammandragning av nån sunkig LSD-analog härom dan, och blodkärlen i halva hjärnan la av.” Eller: ”Donna är död”. Och Hank skulle anteckna det och kanske säga: ”Vem sålde grejerna till henne, och var kommer de ifrån?” eller: ”När är begravningen, vi borde kolla registreringsskyltar och namn på alla som kommer”, och de skulle diskutera saken helt känslolöst.

Det här gällde alltså Fred. Men senare förvandlades Fred till Bob Arctor, någonstans på trottoaren mellan Pizza Hut och Arcomacken (bensinen var uppe i en dollar och två cent per gallon), och de fruktansvärda färgerna kom sakta flödande igen oavsett om han ville det eller ej.

Den här förändringen han genomgick som Fred var ett sätt att hålla känslorna i styr. Brandmän och läkare och begravningsentreprenörer gjorde samma sak för att klara sina jobb. De hade inte råd att bli uppskärrade och börja jämra sig stup i kvarten. För det första skulle de själva bli helt utslitna och odugliga, och dessutom skulle de dra med sig alla andra, både på jobbet och på fritiden. Man hade en begränsad mängd energi, helt enkelt.

Hank hade inte tvingat på honom den här opartiskheten, han tillät honom att bete sig på det sättet. För hans egen skull. Fred uppskattade det.

”Och Arctor då?” frågade Hank.

Utöver alla andra avlämnade Fred förstås även en rapport om sig själv, där han satt i sin distorsionsdräkt. Om han inte gjorde det skulle hans överordnade – och genom honom hela polismyndigheten – bli medveten om vem Fred egentligen var, dräkt eller ej. De som infiltrerat polisen skulle rapportera vidare, och mycket snart skulle han själv som Bob Arctor, hemma i vardagsrummet där han satt och rökte eller tog tabletter med de andra knarkarna, också upptäcka att han hade en liten meterlång yrkesmördare på en vagn efter sig. Och det skulle inte vara någon hallucination, som för Jerry Fabin,

”Arctor verkar inte ha särskilt mycket för sig”, sa Fred, som han alltid gjorde. ”Jobbar på det där meningslösa kupongstället som vanligt, tar några tabletter D blandat med meth om dan –”

”Jag är inte så säker.” Hank fingrade på ett av pappersarken. ”Vi har ett tips här från en källa vars upplysningar vanligtvis brukar stämma, om att Arctor har betydligt större tillgångar än vad Blue Chip-centret betalar honom. Vi ringde och frågade vad han har för lön. Inte mycket. Och när vi frågade hur det kom sig fick vi veta att han inte alls jobbar heltid.”

”Åh fan”, sa Fred missmodigt, och insåg att de ”betydligt större” tillgångarna förstås var de pengar han erhöll för knarkspaningen. Varje vecka fick han ut ett antal sedlar i mindre valörer från en maskin som var kamouflerad som en Dr Pepper-automat, på en mexikansk restaurangbar i Placentia. Huvudsakligen var det belöningen för den information han rapporterat in som hade lett till fällande domar. Ibland kunde det bli riktigt ordentliga summor, som när ett större heroinbeslag ägde rum.

Hank läste tankfullt vidare: ”Och enligt den här källan händer det ofta att Arctor kommer och går på ett mystiskt vis, särskilt på kvällarna. När han kommer hem äter han middag, och sen drar han nån ursäkt och ger sig av igen. Ibland försvinner han väldigt hastigt. Men han är aldrig borta länge.” Han tittade upp – distorsionsdräkten tittade upp – på Fred. ”Har du sett nåt av det här? Kan du bekräfta det? Ligger det nåt i det?”

”Förmodligen drar han till sin tjej, Donna”, sa Fred.

”Ja, ’förmodligen’. Du borde veta säkert.”

”Det är Donna. Han är över och sätter på henne både dag och natt.” Han kände sig otroligt illa till mods. ”Men jag kan kolla upp det och rapportera. Vem är källan? Kan det vara nån som vill sätta dit Arctor bara.”

”Fan, det vet vi inte. Telefontips. Inget röstavtryck – han använde nån sorts halvtaskig elektronisk förvrängningsapparat.” Hank skrockade till, det lät lustigt, med den metalliska rösten i dräkten. ”Men den funkade. Tillräckligt bra.”

”Helvete”, protesterade Fred, ”det är den där flippade syrapundaren Barris som försöker jävlas med Arctor bara! Han gick en massa kurser i elektronikreparation under militärtjänsten, lärde sig maskinunderhåll också. Jag skulle inte lita ett ögonblick på honom.”

Hank sa: ”Vi vet inte om det verkligen är Barris, och hur som helst är det möjligt att Barris är mer än bara en ’flippad syrapundare’. Vi har ett flertal personer som kollar upp det. Inget jag tror du skulle ha användning av, inte än så länge åtminstone.”

”I vilket fall är han en av Arctors vänner”, sa Fred.

”Ja, det är utan tvekan nån sorts skruvat hämndförsök. De här knarkarna ringer och tjallar på varann så fort de blir ovänner. Han verkade faktiskt känna Arctor ganska väl.”

”Fin kille”, sa Fred bittert.

”Jo, men det är så vi får information”, sa Hank. ”Vad är det för skillnad på det och det du själv håller på med?”

”Jag gör det inte av ren illvilja”, sa Fred.

”Varför gör du det, egentligen?”

Det dröjde ett ögonblick innan Fred svarade: ”Det vete fan.”

”Du kan glömma Weeks. För tillfället tror jag det är bäst om jag sätter dig på Bob Arctor som huvudobjekt. Har han nåt mellannamn? Han använder initialen –”

Fred gav ifrån sig ett halvkvävt, robotaktigt ljud. ”Varför Arctor?”

”Hemlig finansiering, hemlig verksamhet, skaffar sig fiender genom det han håller på med. Vad är Arctors mellannamn?” Hanks penna dröjde tålmodigt över pappret. Han väntade på svaret.

”Postlethwaite.”

”Hur stavas det?”

”Vet inte. Ingen jävla aning”, sa Fred.

”Postlethwaite”, sa Hank och skrev ner några bokstäver. ”Vad är det från för land?”

”Wales”, sa Fred korthugget. Han kunde knappt höra, ljuden lät förvridna, och samma sak hände med de andra sinnena ett efter ett.

”Är det där de sjunger om männen från Harlech? Vad är ’Harlech’? En stad nånstans?”

”Harlech är stället där det heroiska försvaret mot Yorkanhängarna 1468 –” Fred tystnade. Skit också, tänkte han. Det här är helt åt helvete.

”Vänta lite, jag vill få med det här”, sa Hank och fortsatte skriva.

Fred sa: ”Betyder det att ni kommer att bugga Arctors hus och bil?”

”Ja, med det nya holografiska systemet. Det är bättre, och vi har ett antal enheter som inte används för tillfället. Du vill väl ha lagring och kopior på allt material antar jag.” Hank gjorde en anteckning om det också.

”Jag tar vad jag kan få”, sa Fred. Det hela fick honom att känna sig fullständigt borta. Han önskade att rapportmötet vore över och tänkte: om jag bara kunde ta ett par piller –

Mittemot bakom skrivbordet fortsatte den andra skiftande fläckgestalten att skriva, fyllde i inventarienumren för alla de tekniska prylar som snart skulle bli tillgängliga, om förfrågan godkändes, så att han kunde installera ett system med den allra senaste utrustningen för konstant övervakning av sitt eget hus, och av sig själv.

I över en timme hade Barris försökt konstruera en ljuddämpare av vanliga hushållsmaterial, till en kostnad av högst elva cent. Han var nästan färdig, hade använt sig av aluminiumfolie och skumgummi.

I nattmörkret på baksidan ute i Bob Arctors trädgård, bland ogrässnåren och skräphögarna, gjorde han sig beredd att avfyra pistolen med den hemmagjorda ljuddämparen.

”Grannarna kommer att höra”, sa Charles Freck nervöst. Han kunde se upplysta fönster åt alla håll, en massa folk som förmodligen kollade på TV eller rullade jointar.

Luckman satt och slappade lite utom synhåll, där han ändå kunde se. ”De ringer bara polisen för mord i det här området”, sa han.

”Vad ska du med en ljuddämpare till?” frågade Charles Freck. ”Jag menar, de är ju olagliga.”

Barris sa vresigt: ”I dessa tider, med tanke på vilket sjukt samhälle vi lever i och hur depraverade folk är, måste varenda människa med lite självaktning vara beväpnad dygnet runt. För att försvara sig.” Han kisade med ögonen och avfyrade pistolen med den hemmagjorda ljuddämparen. En enorm smäll hördes, som gjorde dem tillfälligt lomhörda alla tre. Hundar i andra trädgårdar skällde på avstånd.

Leende började Barris vira loss aluminiumfolien från skumgummibiten. Han såg road ut.

”Jodu, en riktig ljuddämpare det där”, sa Charles Freck, och undrade när polisen skulle dyka upp. En hel skock med snutbilar.

”Vad som hände”, förklarade Barris, och visade honom och Luckman det svartbrända hålet genom skumgummit, ”var att den förstärkte smällen i stället för att dämpa den. Men jag har nästan fått till det. Åtminstone teoretiskt sett.”

”Hur mycket är pistolen värd?” frågade Charles Freck. Han hade aldrig ägt något skjutvapen. Han hade haft ett flertal knivar, men det var alltid någon som stal dem. En brud hade gjort det en gång, medan han var på toaletten.

”Inte så mycket”, sa Barris. ”Kanske trettio dollar begagnad, vilket den är.” Han höll fram den mot Freck, som ängsligt backade undan. ”Jag säljer den gärna”, sa Barris. ”Du borde verkligen ha en, så du kan försvara dig mot folk som vill dig illa.”

”Såna finns det gott om”, sa Luckman med ett flin, på sitt vanliga ironiska vis. ”Jag såg en annons i L A Times härom dan, man får en gratis transistorradio om man gör illa Freck på bästa möjliga sätt.”

”Jag kan byta den mot en varvtalsmätare, en Borg-Warner”, sa Freck.

”Som du har snott från den där snubbens garage tvärs över gatan”, sa Luckman.

”Jo, fast pistolen är säkert också stulen”, sa Charles Freck. I stort sett allting som var något att ha var stulet från början, det tydde på att prylen var värd något. ”Faktum är”, fortsatte han, ”att snubben tvärs över gatan också hade snott den där mätaren. Den har förmodligen bytt ägare femton gånger eller så. Jag menar, det är en jävligt cool varvtalsmätare.”

”Hur vet du att han har snott den?” frågade Luckman.

”Fan, han har åtta stycken där i garaget, allihop med kapade sladdar. Varför skulle han annars ha dem, så många menar jag? Vem går ut och köper åtta varvtalsmätare?”

Till Barris sa Luckman: ”Jag trodde du hade fullt upp med att laga cephoskopet. Är du redan klar med det?”

”Jag kan inte jobba på det bara, dygnet runt, det är alldeles för omfattande”, sa Barris. ”Jag måste ta en paus ibland.” Med en komplicerad fällkniv skar han till en ny skumgummibit. ”Den här kommer att bli fullständigt ljudlös.”

”Bob tror att du jobbar på cephoskopet”, sa Luckman. ”Han ligger där i sängen inne på sitt rum och inbillar sig det, medan du är här ute och skjuter. Kom du inte överens med Bob om att han skulle efterskänka hyran du är skyldig om du –”

”På samma sätt som en riktigt god öl”, sa Barris, ”så kräver en invecklad, omsorgsfull rekonstruktion av förstörd elektronisk apparatur –”

”Okej, men testa nu århundradets elvacentsljuddämpare en gång till”, sa Luckman och rapade ljudligt.

Nu får det fan räcka, tänkte Robert Arctor.

Han låg ensam i det dunkelt upplysta sovrummet, på rygg, och stirrade bistert ut i tomma intet. Under kudden hade han sin .32-revolver, polisens specialmodell. Skottljudet från Barris .22-pistol ute i trädgården hade fått honom att automatiskt plocka fram sitt eget vapen under sängen och lägga det under kudden för att lättare komma åt det. En ren säkerhetsåtgärd, han hade inte ens tänkt på att han gjorde det.

Men revolvern under kudden gjorde ingen nytta mot något så lömskt som sabotaget av hans mest älskade och dyrbara ägodel. Så snart han kommit hem efter rapporten till Hank hade han kollat alla andra apparater, och konstaterat att de var okej – särskilt bilen – man kollade alltid bilen först i en sådan här situation. Vad som än var på gång, vem som än gjorde det, så skulle det ske på ett fegt och svekfullt vis, något ryggradslöst ynkligt jävla missfoster som lurade i utkanterna av hans tillvaro, gjorde små utfall från en säker och undangömd position. Inte en riktig person ens, utan snarare ett sorts vandrande, fördolt symptom på det liv de levde.

Det hade funnits en tid, en gång, när han inte hade levt på det här viset, med en revolver under kudden, en galning ute i trädgården som sköt omkring sig av någon outgrundlig anledning, någon annan dåre – eller kanske samma en – som lämnade avtryck av sin egen kortslutna hjärna i ett extremt dyrt och uppskattat cephoskop som alla i huset, plus deras vänner, använde och älskade. Förr i tiden hade Bob Arctor levt sitt liv på ett helt annat sätt: det hade funnits en fru som liknade alla andra fruar, två små döttrar, ett tryggt hem som städades dagligen, där de inaktuella tidningarna som fortfarande var oöppnade bars direkt från uppfarten till soptunnan, eller till och med blev lästa ibland. Men så en dag, när han plockade fram en elektrisk popcornmaskin under diskbänken, hade Arctor slagit huvudet i hörnet på köksskåpet när han rätade på sig. Smärtan, jacket i hårbotten, så oväntat och oförtjänt, hade av någon anledning fått dimman att lätta. Han insåg omedelbart att det inte var köksskåpet han avskydde. Han avskydde sin fru, sina båda döttrar, hela huset, trädgården och gräsklipparen, garaget, värmeelementen, uppfarten, staketet, hela jävla stället och alla som bodde där. Han ville skiljas, han ville dra. Så det hade han gjort, mycket kort därefter. Och hade gradvis trätt in i ett nytt, fördunklat liv, där allt detta saknades.

Förmodligen borde han ha ångrat sitt beslut. Det hade han inte. Det hade varit ett liv utan spänning, utan äventyr. Det hade varit för tryggt. Alla beståndsdelar fanns där rakt framför ögonen och man kunde aldrig vänta sig att något nytt skulle hända. Det var, hade han en gång tänkt, som en liten plastbåt som skulle segla vidare för evigt, utan minsta problem, tills den plötsligt bara sjönk en dag, vilket i hemlighet skulle komma som en lättnad för alla inblandade.

Men i den mörka värld där han nu vistades dök otäcka och överraskande och vid sällsynta tillfällen riktigt förunderliga saker upp. Han kunde inte vara säker på någonting. Som det avsiktliga, illasinnade sabotaget av cephalokromoskopet, kring vilket han hade byggt upp en behaglig vardagsrutin, den del av hans dagliga schema när de alla slappnade av och bara tog det lugnt. Att någon skulle förstöra det var helt obegripligt, det verkade helt irrationellt. Men det fanns inte mycket bland de långa mörka kvällsskuggorna här som var särskilt rationellt, åtminstone inte i ordets normala bemärkelse. Den obegripliga handlingen kunde ha utförts av vem som helst, av nästan vilken anledning som helst. Av vilken människa som helst som han känt eller någonsin träffat. Vem som helst av ett hundratal förryckta pundare, diverse missfoster, utbrända knarkare, paranoida psykfall med hallucinerade oförrätter som de agerade ut i verkliga livet, och inte bara som fantasier. Faktiskt också någon han aldrig hade träffat, som valt ut honom helt slumpvis ur telefonkatalogen.

Eller hans närmaste vän.

Kanske Jerry Fabin, tänkte han, innan de skeppade iväg honom. Där hade man verkligen ett utbränt, förgiftat, tomt skal till människa. Han och hans miljarder bladlöss. Som beskyllde Donna – beskyllde alla brudar, faktiskt – för att ha ”kontaminerat” honom. Den jävla bögen. Men, tänkte han, om Jerry gett sig på någon skulle det ha varit Donna, inte mig. Och jag tvivlar på att Jerry kunde ha listat ut hur man fick loss bottenplattan på apparaten. Han skulle kanske ha försökt, men i så fall skulle han ha hållit på fortfarande, skruvat ut och skruvat in samma skruv om och om igen. Eller försökt få loss plattan med en hammare. Hur som helst, om det var Jerry Fabin skulle apparaten ha varit full av bladlusägg. Inombords log Bob Arctor ett snett leende.

Stackars jävel, tänkte han, och det inre leendet bleknade bort. Stackars borttappade fan, när de knappt mätbara mängderna komplexa tungmetaller väl nådde hjärnan – ja, då var det kört. Ännu en i raden, en ledsam individ i mängden bara, ett nästan ändlöst antal efterblivna hjärnskadeoffer. Det biologiska livet går vidare, tänkte han. Men själen, medvetandet – allt sådant är dött. En reflexmaskin. Som nån sorts insekt. Som nu bara upprepar samma hopplösa mönster, ett enda mönster, om och om igen. Oavsett om det fungerar eller ej.

Undrar hurdan han var tidigare, funderade han. Han hade inte känt Jerry särskilt länge. Charles Freck hävdade att Jerry hade varit rätt normal en gång i tiden. Det skulle jag bara tro om jag hade sett det med egna ögon, tänkte han.

Kanske borde jag berätta för Hank om sabotaget av cephoskopet, tänkte han. De skulle inse vad det tyder på med en gång. Men vad kan de göra åt det, i så fall? Det är den risk man får ta, med det här jobbet.

Det är inte värt det, jobbet, tänkte han. Det finns inte tillräckligt med pengar i hela jävla världen för att det ska vara värt det. Men hur som helst handlade det inte om pengar. ”Varför håller du på med det här?” hade Hank frågat. Vad visste man egentligen, oavsett vad man jobbade med, om sina egna sanna motiv? Tristess kanske, längtan efter aktiv handling. En hemlig avsky mot alla omkring en, alla vänner, till och med brudarna. Eller någon fruktansvärd positiv anledning: att ha sett en människa man verkligen älskade, som man kommit riktigt nära, hållit om och delat säng med och kysst och oroat sig för och blivit vän med och framför allt beundrat – att se denna varma levande människa brännas ut inifrån, brinna upp från hjärtat och ut. Tills han eller hon knäppte och rasslade som en insekt, upprepade en enda mening om och om igen. En inspelning. En bandslinga som upprepades i oändlighet.

”… om jag bara fick en fix till…”

Så skulle jag klara mig, tänkte han. Och fortsätta säga det, som Jerry Fabin, fast tre fjärdedelar av hjärnan var gröt.

”… om jag bara fick en fix till, så skulle hjärnan reparera sig själv…”

En plötslig bild visade sig: Jerry Fabins hjärna som det sabbade innandömet i cephalokromoskopet: kapade ledningar, kortslutningar, hopvirade sladdar, överbelastade komponenter som inte funkade längre, överslag, rök och dålig lukt. Och någon som satt där med en voltmeter, gick igenom kretskorten och muttrade: ”Oj, oj, så många motstånd och kondensatorer som måste bytas ut här”, och så vidare. Och så skulle Jerry Fabin till sist bara ge ifrån sig ett entonigt surrande. Och de skulle ge upp.

Och i Bob Arctors vardagsrum skulle hans tusendollars specialbeställda kvalitetscephoskop från Altec, trots alla reparationer, endast projicera en enda liten dystert grå text på väggen:

OM JAG BARA FICK EN FIX TILL…

Efter det skulle de slänga cephoskopet, som var så förstört att det var omöjligt att reparera, och Jerry Fabin, lika omöjlig att reparera, i samma soptunna.

Nåja, tänkte han. Vem behöver Jerry Fabin egentligen? Förutom Jerry Fabin själv kanske, som en gång hade planerat att designa och bygga ett tre meter långt HiFi-TV-system som present till en vän, och som, när man frågade hur han tänkte få en så stor och tung pryl från garaget till vännens hus när det väl var färdigt, hade svarat: ”Inga problem liksom, jag fäller bara ihop den – jag har redan köpt gångjärnen – fäller ihop hela grejen liksom, viker ihop alltihop och lägger den i ett kuvert och postar den till honom”.

Hur som helst, tänkte Bob Arctor, nu behöver vi inte hålla på och sopa bladlöss ur huset längre, när Jerry varit och hälsat på. Han blev full i skratt när han tänkte på det. De hade hittat på en historia en gång – mestadels Luckman, för han var bra på sånt, smart och rolig – om en psykologisk förklaring till Jerrys bladlustripp. Den handlade givetvis om Jerry Fabins barndom. Jerry Fabin kommer alltså hem från skolan en dag, när han går i första klass, med sina små böcker under armen, glatt visslande, och där, hemma i matsalen bredvid hans mamma, sitter en jättestor bladlus, kanske en och tjugo lång. Mamman tittar kärleksfullt på den.

”Vad är det här?” undrar lille Jerry Fabin.

”Det här är din storebror”, säger hans mamma, ”som du aldrig har träffat tidigare. Han har kommit för att bo hos oss. Jag tycker bättre om honom än om dig. Han kan en massa saker som du inte kan.”

Och från och med den dagen jämför Jerry Fabins föräldrar honom alltid med hans storebror, som är en bladlus, på ett ytterst ofördelaktigt vis. När de växer upp drabbas Jerry gradvis av ett allt större mindervärdeskomplex – helt naturligt. Efter gymnasiet får hans bror ett stipendium för att gå på college, medan Jerry börjar jobba på bensinmack. Därefter blir hans bror, bladlusen, en berömd läkare eller vetenskapsman, han tilldelas Nobelpriset, Jerry byter fortfarande däck på macken för en dollar och femtio cent i timmen. Hans föräldrar påminner honom ständigt om detta. De säger:

”Om du bara kunde vara mer som din bror.”

Till sist rymmer Jerry hemifrån. Men undermedvetet är han fortfarande övertygad om att han är underlägsen alla bladlöss. Först tror han att han har kommit undan, men så börjar han se bladlöss överallt, i håret och i huset där han bor, eftersom mindervärdeskomplexet har förvandlats till någon sorts sexuell skuldkänsla, och bladlössen är ett straff han utsätter sig själv för, och så vidare.

Det lät inte roligt längre. Nu när Jerry hade blivit ivägsläpad mitt i natten på begäran av sina egna vänner. De hade själva beslutat att det måste göras, alla som var där den kvällen, det kunde varken undvikas eller skjutas upp. Jerry hade staplat upp varenda pryl i hela huset innanför ytterdörren, kanske fyrahundra kilo blandad bråte, inklusive sofforna och stolarna och kylen och TV:n, och sedan sagt åt alla att en enorm superintelligent bladlus från en annan planet planerade att bryta sig in och ge sig på honom. Och ännu fler skulle landa senare, även om han lyckades ta död på den här. De här utomjordiska bladlössen var oändligt mycket smartare än någon människa, och kunde ta sig in genom väggarna om det behövdes, det var så de avslöjade sina verkliga, hemliga krafter. För att klara sig så länge som möjligt var han tvungen att fylla hela huset med cyanidgas, vilket han var fullt beredd att göra. Hur tänkte han bära sig åt? Han hade redan tejpat igen alla fönster och dörrar så att de var helt lufttäta. Han planerade sedan att vrida på vattenkranarna i köket och badrummet för att fylla huset, han påstod att varmvattentanken i garaget var full med cyanid i stället för vatten. Han hade känt till detta länge och hade sparat cyaniden som ett sista försvar. De skulle dö själva också, allihop, men det skulle åtminstone hålla de superintelligenta bladlössen borta.

Hans vänner ringde polisen, och polisen slog in ytterdörren och släpade iväg Jerry till NA-kliniken. Det sista Jerry sa till dem var: ”Hämta mina grejer åt mig – ta med min nya jacka med pärlorna på ryggen”. Han hade precis köpt den. Han gillade den verkligen. Det var nästan det enda han gillade vid det laget, allt annat trodde han var angripet av bladlössen.

Nej, tänkte Bob Arctor, det är inte roligt längre, och han undrade varför det någonsin hade varit det. Kanske berodde det på rädslan, den fruktansvärda rädsla de alla hade känt de sista veckorna med Jerry. Ibland på nätterna, hade Jerry berättat, smög han runt i huset med ett hagelgevär, eftersom han kände närvaron av en fiende. Redo att skjuta först, innan han själv blev skjuten. Både han och fienden alltså.

Och nu, tänkte Bob Arctor, har jag själv en fiende. Eller har stött på hans spår åtminstone, tecken på att han finns. Ännu ett utbränt kryp i sista stadiet, som Jerry. Och när sista stadiet av den där skiten sätter in, tänkte han, så är det en riktig jävla föreställning. Bättre än en TV-show på bästa sändningstid, sponsrad av Ford eller GM.

Det knackade på sovrumsdörren.

Han rörde vid revolvern under kudden. ”Ja?”

Mummel-mummel. Barris röst.

”Kom in”, sa Arctor. Han sträckte ut armen och tände sänglampan.

Barris kom in, med glittrade ögon. ”Fortfarande vaken?”

”Jag vaknade av en dröm”, sa Arctor. ”En religiös dröm. Jag drömde om en enorm åskknall, och plötsligt rullade molnen undan och himlen öppnade sig och Gud visade sig och hans röst dånade ner mot mig – vad fan var det han sa? – visst ja. ’Jag är vredgad på dig, min son’, sa han. Han såg hotfull ut. Jag darrade, i drömmen, och tittade upp och sa: ’Vad har jag gjort den här gången, Herre?’ Och han sa: ’Du lät bli att skruva på locket på tandkrämstuben nu igen’. Och då insåg jag att det var min före detta fru.”

Barris satte sig, la händerna på de läderklädda knäna, slätade till sina kläder, ruskade på huvudet och vände sig mot Arctor. Han verkade vara på extremt gott humör. ”Okej”, sa han energiskt, ”jag har en preliminär teori angående vem som systematiskt och illvilligt kan ha skadat ditt cephoskop, och mycket väl kan göra det igen.”

”Om du tänker säga att det var Luckman –”

”Lyssna nu”, sa Barris och gungade fram och tillbaka av upphetsning. ”A-a-anta att jag talade om att jag i flera veckor har haft en föraning om att ett allvarligt fel skulle uppstå på någon av apparaterna här i huset, i synnerhet en som är dyr och svår att reparera? Enligt min teori var det oundvikligt att det skulle hända! Det här bekräftar bara min övergripande teori!”

Arctor synade honom.

Sakta lutade sig Barris tillbaka, det lugna och muntra leendet återvände. ”Du”, sa han och pekade.

”Du tror att det var jag som gjorde det”, sa Arctor. ”Pajade mitt eget cephoskop, fast jag inte har nån försäkring.” Avskyn och vreden vällde upp inom honom. Och det var sent på kvällen och han behövde sova.

”Nej, nej”, sa Barris hastigt och såg förskräckt ut. ”Du tittar på personen som gjorde det. Sabbade ditt cephoskop. Det är den fullständiga innebörden av vad jag var på väg att säga, innan jag blev avbruten.”

”Det var du?” Förbryllad stirrade han på Barris, vars ögon glänste dunkelt av någon sorts vag triumf. ”Varför då?”

”Jag menar, min teori är att det var jag som gjorde det”, sa Barris. ”Under posthypnotisk suggestion, tydligen. Med en amnesiblockering så jag inte skulle minnas nåt.” Han började skratta.

”Ses om ett tag”, sa Arctor och släckte sänglampan. ”Ett bra tag.”

Barris reste sig stammande. ”Men alltså, fattar du inte – jag har de avancerade elektronikkunskaperna som krävs, och jag har tillgång till apparaten – jag bor här. Vad jag bara inte kan räkna ut är vad jag har för motiv.”

”Du gjorde det för att du är rubbad”, sa Arctor.

”Kanske anlitades jag av nån sorts hemlig organisation”, muttrade Barris konfunderat. ”Men vad skulle de ha för motiv? Möjligen att väcka misstänksamhet och skapa problem mellan oss som bor här, få oenighet att bryta ut så att vi ställs mot varandra och blir osäkra på vilka vi kan lita på, på vem som är vän och vem som är fiende, såna grejer.”

”Då har de lyckats”, sa Arctor.

”Men varför skulle de vilja det?” sa Barris medan han gick mot dörren. Han viftade ivrigt med händerna. ”Så mycket besvär – att skruva loss bottenplattan, skaffa en huvudnyckel till ytterdörren –”

Det blir skönt, tänkte Bob Arctor, när vi får hit de där holoskannrarna och kan installera dem i hela huset. Han rörde vid revolvern, blev lugnare, och undrade sedan om han borde se till att den verkligen var ordentligt laddad. Fast sen, insåg han, kommer jag att undra om slagstiftet är borta eller om nån har tagit krutet ur patronerna, och så vidare, fortsätta helt tvångsmässigt bara, som en liten pojke som räknar sprickorna i trottoaren för att han är rädd att något ska hända om han missar en. Lille Bobby Arctor, som kommer hem från skolan med sina små skolböcker, rädd för det okända som väntar där.

Han sträckte ner handen och trevade utmed sängbottnen, letade och letade tills han kände tejpen med fingrarna. Han lossade den, och medan Barris fortfarande befann sig i rummet petade han loss två tabletter Substans D blandat med quaak. Han höjde handen till munnen och slängde i sig dem utan vatten, innan han la sig ner med en suck.

”Stick”, sa han till Barris.

Och somnade.

Kapitel 5

Det var nödvändigt att Bob Arctor lämnade huset ett tag för att buggningen skulle kunna utföras på ett ordentligt (det vill säga helt felfritt) vis, inklusive telefonen, trots att telefonlinjen också avlyssnades på ett annat sätt. Vanligtvis genomfördes detta genom att man observerade det aktuella huset tills man visste att alla som bodde där hade gett sig av och man kunde vara säker på att de inte skulle komma tillbaka alltför snart. Det hände att myndigheterna var tvungna att vänta i dagar eller till och med veckor. Till sist, om inget annat fungerade, ordnade man en förevändning: husets invånare informerades om att en skadedjursbekämpare eller någon annan påhittad person behövde arbeta i huset under en hel eftermiddag och att alla var tvungna att hålla sig borta fram till klockan sex, till exempel.

Men i det här fallet lämnade den misstänkte Robert Arctor lydigt sitt hus och tog med sig de båda kamraterna som bodde där för att åka och kolla på ett cephalokromoskop som de kanske skulle få låna tills Barris hade fått igång det gamla igen. Alla tre gav sig av i Arctors bil, de såg mycket allvarliga och målmedvetna ut. Och senare på ett lämpligt ställe, i en telefonkiosk på en bensinmack, använde Fred distorsionsdräktens audiofilter för att ringa och rapportera att ingen skulle vara hemma på hela dagen, garanterat. Han hade råkat höra de tre männen nämna att de skulle ta en tur hela vägen ner till San Diego för att kolla upp ett billigt stulet cephoskop som nån ville sälja för kanske femtio dollar. Ett tjackpundarpris. Med det priset var det värt den långa bilresan och all tid det skulle ta.

Detta skulle dessutom ge myndigheterna möjligheten att utföra lite olagligt undersökningsarbete, utöver vad deras infiltratörer normalt sett kom åt när ingen såg på. De kunde dra ut byrålådor för att se vad som satt fasttejpat på baksidan. De kunde skruva isär golvlampor för att se ifall hundratals tabletter skulle trilla ut. De kunde kika in i toalettstolar för att se vad det kunde finnas för små paket undanstuckna där som skulle försvinna automatiskt när man spolade. De kunde leta igenom frysen för att se om några av paketen med ärtor och bönor i själva verket innehöll fruset knark, listigt kamouflerat. Under tiden installerades de komplicerade holoskannerapparaterna, medan polismän poserade på diverse ställen i huset för att testa skannrarna. Likadant med audioutrustningen. Men videodelen var viktigare och tog längre tid. Och skannrarna fick förstås aldrig synas. Det krävdes skicklighet för att installera dem. Man var tvungen att testa ett flertal ställen. Teknikerna som gjorde detta var välbetalda, för om de klantade sig och en holoskanner senare upptäcktes av någon av de som bodde i fastigheten skulle invånarna inse att de var avslöjade och övervakade, och avbryta sina aktiviteter. Dessutom hände det att de rev loss hela skannersystemet och sålde det.

Det hade visat sig rättsligt besvärligt, tänkte Bob Arctor medan han körde söderut på motorvägen mot San Diego, att få fällande domar för stöld och häleri av elektronisk övervakningsutrustning som installerats olagligt i någons hem. Polisen kunde bara knyta ett eventuellt tillslag till något annat, koppla det till en annan lagöverträdelse. Langarna, å andra sidan, reagerade omedelbart när de insåg vad som hänt. Han kom ihåg ett fall där en heroinlangare, som ville sätta dit en brud, hade gömt två paket heroin i handtaget på hennes strykjärn, och sedan ringt in ett anonymt tips till polisens tipslinje. Innan polisen hann agera hittade tjejen heroinet, men i stället för att spola ner det sålde hon det. Polisen kom, hittade inget, tog ett röstavtryck av telefontipset och grep langaren för att han lämnat falska upplysningar. Medan han var ute mot borgen sökte langaren upp bruden sent en kväll, och slog nästan ihjäl henne. När han åkte fast och de frågade varför han hade stuckit ut ett öga och brutit bägge armarna och ett flertal revben på henne, så förklarade han att bruden hade fått tag på två paket höggradigt heroin som egentligen tillhörde honom, hade sålt dem för ett bra pris och inte gett honom något av vinsten. Så, tänkte Arctor, fungerade langarmentaliteten.

Han släppte av Luckman och Barris, för att ge sig av på egen hand och låtsas försöka få tag på det där cephoskopet, detta gjorde dels att de båda männen blev strandsatta utan någon möjlighet att ta sig tillbaka till huset medan övervakningsinstallationen pågick, och det gav honom dessutom chansen att kolla upp en person som han inte hade träffat på över en månad. Det var sällan han kom ner hit, och tjejen verkade inte göra något annat än att sila meth två-tre gånger om dagen och fnaska för att betala för drogerna. Hon bodde med sin langare, som därför också var hennes kille. Dan Mancher, som han hette, var vanligtvis hemifrån om dagarna, vilket var bra. Langaren var också missbrukare, men Arctor hade inte lyckats lista ut vad han gick på. Allt möjligt, tydligen. Hur som helst, vad det än var så gjorde det Dan konstig och elak, oförutsägbar och våldsam. Det var rena miraklet att polisen inte hade plockat in honom för länge sedan, för störande av den allmänna ordningen eller någonting i den stilen. Kanske var de mutade. Fast förmodligen brydde de sig bara inte, de här människorna bodde i ett slumområde med pensionärer och annat fattigt folk. Det var bara om det gällde allvarligare brott som polisen gav sig in i Cromwell Village bland alla nergångna hyreshus, sophögar, ödetomter och söndervittrade vägar.

Det verkade inte finnas något som skapade slum lika effektivt som en hop betongbyggnader formgivna just för att hjälpa folk bort från slummen. Han parkerade, lokaliserade den rätta urinstinkande trappuppgången, traskade upp i mörkret, hittade dörren i Byggnad 4 med bokstaven G. En oöppnad burk propplösare av märket Drāno låg framför dörren, och han plockade automatiskt upp den, undrade hur många barn som lekte här och mindes, för ett ögonblick, sina egna barn och allt han hade gjort för att skydda dem genom åren. Som det han gjorde nu, att plocka upp den här burken. Han knackade på dörren med den.

Snart rasslade låset till och dörren öppnades på glänt, med dörrkedjan på där inne. Tjejen, Kimberly Hawkins, kikade på honom genom springan. ”Ja?”

”Tjena”, sa han. ”Det är jag, Bob.”

”Vad har du där?”

”Drānoburk”, sa han.

”Åh fan.” Hon lossade dörrkedjan på ett håglöst vis, rösten var också håglös. Kimberly var nere, det kunde han se, riktigt nere. Dessutom hade hon en blåtira och en sprucken läpp. Och när han såg sig om märkte han att alla fönster i den lilla ostädade lägenheten var trasiga. Glasskärvor låg utspridda på golvet, bland kullvälta askfat och tomma Colaflaskor.

”Är du ensam?” frågade han.

”Ja. Dan och jag bråkade, och han drog.” Tjejen, som var halvmexikan, liten och inte särskilt snygg, med en methpundares gulbleka hy, sänkte sin tomma blick, och han märkte att rösten var hes. Den blev det av vissa droger. Av halsfluss också. Lägenheten var förmodligen omöjlig att värma upp, när fönstren var så trasiga.

”Han spöade upp dig.” Arctor ställde ifrån sig Drānoburken på en hylla ovanpå några porrpocketböcker, de flesta ganska gamla.

”Ja, men han hade i alla fall inte kniven på sig, som tur var. Han har gått omkring med en Case-kniv i bältet på sista tiden.” Kimberly slog sig ner i en puffig fåtölj där fjädrarna stack ut. ”Vad vill du, Bob? Jag är deppig, som fan.”

”Vill du att han ska komma tillbaka?”

”Alltså –” Hon ryckte lätt på axlarna. ”Vete fan.”

Arctor gick bort till fönstret och tittade ut. Förr eller senare skulle Dan Mancher utan tvekan dyka upp. Tjejen var en inkomstkälla och Dan visste att hon skulle behöva sina regelbundna silar när hon väl fått slut på förrådet. ”Hur länge klarar du dig?” frågade han.

”En dag till.”

”Kan du få tag på det nån annanstans?”

”Jo, men inte lika billigt.”

”Vad är det för fel på halsen?”

”Förkylning”, sa hon. ”Det drar från fönstren.”

”Du borde –”

”Om jag går till doktorn”, sa hon, ”så ser han att jag går på metatjack. Det kan jag inte.”

”De bryr sig inte.”

”Det är klart de gör.” Så lyssnade hon: ljudet av avgasrör med dåliga ljuddämpare, högt och oregelbundet. ”Är det Dans bil? Röd Ford-sjuttinia Torino?”

Borta vid fönstret tittade Arctor ut över den skräpiga parkeringen, såg en skamfilad röd Torino bromsa in med svart rök bolmande ur de dubbla avgasrören, såg bildörren öppnas. ”Ja.”

Kimberly låste hastigt dörren: två extralås. ”Han har säkert med sig kniven nu.”

”Har du nån telefon?”

”Nej”, sa hon.

”Du borde skaffa en.”

Tjejen ryckte på axlarna.

”Han kommer att slå ihjäl dig”, sa Arctor.

”Inte nu. Du är här.”

”Men sen, när jag har åkt.”

Kimberly satte sig och ryckte på axlarna igen.

Efter några ögonblick kunde de höra steg utanför, och så knackade det på dörren. Sedan hördes Dan som skrek åt henne att öppna. Hon ropade nej, att hon hade nån hos sig. ”Okej”, skrek Dan med sin gälla röst, ”då skär jag sönder däcken för dig”. Han sprang ner igen, och Arctor och tjejen tittade tillsammans på från det trasiga fönstret medan Dan Mancher, en mager, korthårig, bögig snubbe som viftade med en kniv gick fram mot hennes bil samtidigt som han fortsatte att skrika, så att alla i området kunde höra: ”Jag ska fan skära sönder däcken på din jävla bil! Och sen ska jag fan slå ihjäl dig!” Han böjde sig ner och skar sönder först ett och sedan ett till av däcken på tjejens gamla Dodge.

Kimberly vaknade plötsligt till och sprang bort till lägenhetsdörren för att låsa upp alla låsen. ”Jag måste stoppa honom! Han skär sönder alla däcken! Jag har ingen försäkring!”

Arctor hejdade henne. ”Min bil är också där ute.” Han hade inte revolvern med sig, förstås, och Dan hade sin kniv och var fullständigt vansinnig. ”Däcken är inte –”

”Mina däck!” Gallskrikande kämpade tjejen för att öppna dörren.

”Det är precis vad han vill att du ska göra”, sa Arctor.

”Våningen under”, flämtade Kimberly. ”Vi kan ringa polisen – de har telefon. Släpp mig!” Hon knuffade undan honom med våldsam kraft och lyckades få upp dörren. ”Jag ringer polisen. Mina däck! Ett är alldeles nytt!”

”Jag följer med.” Han tog tag i hennes axel, hon slet sig loss och snubblade före nerför trappan, han hann knappt med. Hon var redan nere vid den andra lägenheten och bultade på dörren. ”Öppna, snälla!” ropade hon. ”Snälla, jag vill ringa polisen! Snälla låt mig ringa polisen!”

Arctor kom fram och knackade också. ”Vi behöver använda telefonen”, sa han. ”Det är en nödsituation.”

En äldre man, i grå tröja och välpressade byxor och slips, öppnade dörren.

”Tack”, sa Arctor.

Kimberly trängde sig in, sprang bort till telefonen och ringde. Arctor stod vänd mot dörren och väntade på att Dan skulle dyka upp. Inga ljud hördes nu, förutom Kimberly som pladdrade osammanhängande i luren, en förvirrad historia om hur de hade grälat om ett par stövlar som var värda sju dollar. ”Han sa att de var hans eftersom jag gav dem till honom i julklapp”, babblade hon, ”men de var mina för det var jag som köpte dem, och sen försökte han ta dem ifrån mig och jag skar sönder hälarna med en konservöppnare, så han –” Hon tystnade, så nickade hon. ”Okej, tack. Ja, jag kan vänta.”

Den gamle mannen betraktade Arctor, som mötte hans blick. Från rummet intill tittade en gammal dam i mönstrad klänning tyst på, med ansiktet stelt av skräck.

”Det måste vara jobbigt för er, det här”, sa Arctor till det gamla paret.

”De håller på hela tiden”, sa den gamle mannen. ”Vi hör dem hela nätterna, natt efter natt, de skriker och bråkar och han säger att han ska döda henne, hela tiden.”

”Vi borde ha flyttat tillbaka till Denver”, sa den gamla damen. ”Det var ju det jag sa, vi skulle ha flyttat tillbaka.”

”Såna fruktansvärda bråk”, sa den gamle mannen. ”De slår sönder saker, ett sånt oväsen.” Han såg bedrövat på Arctor, i hopp om hjälp kanske, eller förståelse. ”Om och om igen, det tar aldrig slut, och dessutom, vet du vad som är det allra värsta, det är att varje gång –”

”Ja, berätta om det”, uppmanade den gamla damen.

”Det allra värsta”, sa den gamle mannen värdigt, ”är att varenda gång vi går ut, när vi går för att handla eller posta ett brev, så trampar vi i… du vet, det hundarna lämnar efter sig.”

”Hundbajs”, sa den gamla damen förorättat.

En polisbil anlände. Arctor berättade vad som hänt utan att avslöja att han själv också var polis. Snuten antecknade vittnesmålet och försökte få ett från Kimberly också, som målsägande, men det hon sa var helt obegripligt; hon svamlade på om ett par stövlar och varför hon hade köpt dem, hur mycket de betydde för henne. Snuten, som satt där med sitt formulär, tittade för ett ögonblick upp på Arctor, betraktade honom med ett kyligt uttryck som Arctor inte riktigt kunde tyda men som han ändå inte gillade. Till sist rådde snuten Kimberly att skaffa en telefon och ringa ifall den misstänkte återvände och ställde till mer problem.

”Undersökte du de sönderskurna däcken?” sa Arctor när snuten var på väg ut. ”Kollade du hennes fordon ute på parkeringen och såg hur många av däcken som var sönderskurna, punkterade med ett vasst föremål, helt nyligen – luften läcker fortfarande ut?”

Snuten blängde på honom igen med samma ansiktsuttryck och gav sig av utan ett ord.

”Det är säkrast att du inte stannar här”, sa Arctor till Kimberly. ”Han borde ha sagt åt dig att ge dig av. Frågat om det finns nån annanstans du kan bo.”

Kimberly satt i sin sjabbiga soffa i det skräpiga vardagsrummet, ögonen var glanslösa igen nu när hon hade gett upp sina hopplösa försök att förklara situationen för polisen. Hon ryckte på axlarna.

”Jag kan skjutsa dig nånstans”, sa Arctor. ”Vet du nån vän du kan –”

”Stick härifrån för helvete!” utbrast Kimberly plötsligt och ursinnigt, med en röst som lät precis som Dan Manchers, fast hesare. ”Dra åt helvete, Bob Arctor – försvinn, stick för fan. Kan du inte bara dra?” Rösten blev gäll och bröts i ett förtvivlat skrik.

Han lämnade lägenheten och gick tillbaka nerför trappan, steg för steg. När han var framme vid sista trappsteget var det något som smällde till och kom rullande efter honom. Det var Drānoburken. Han hörde hur hon vred om låsen i dörren, ett efter ett. Lönlösa lås, tänkte han. Allt är lönlöst. Polisen som tar emot anmälan säger åt henne att ringa om den misstänkte återvänder. Hur ska hon kunna göra det, utan att lämna lägenheten? Och så snart hon går ut kommer Dan Mancher att hugga kniven i henne, som han gjorde med däcken. Och – han mindes klagomålen från gamlingarna i lägenheten under – först kommer hon förmodligen att trampa i hundskit, och sen falla död ner i skiten. Han fick plötsligt lust att skratta hysteriskt åt gamlingarnas absurda sinne för proportioner: inte nog med att en utbränd pundare på våningen ovanför natt efter natt spöade upp och hotade att döda och förmodligen snart faktiskt skulle döda en ung missbrukartjej, som fnaskade och utan tvekan hade halsfluss och säkert en hel del annat också, men dessutom –

När han körde tillbaka norrut med Luckman och Barris skrockade han högt. ”Hundskit”, sa han. ”Hundskit.” Det finns humor i hundskit, tänkte han, om man bara hajar det. Lustig jävla hundskit.

”Bäst att byta fil och köra om den där Safewaylastbilen”, sa Luckman. ”Den slapptasken rör sig knappt.”

Han körde över i vänstra filen och ökade farten. Men så, när han tog foten från gasen, åkte pedalen plötsligt rätt ner i golvet, samtidigt som motorn drog på för fullt med ett ursinnigt vrål och bilen satte av i enorm, våldsam hastighet.

”Sakta ner!” utbrast både Luckman och Barris.

Vid det här laget var bilen nästan uppe i hundrasextio. Framför dem syntes en VW-buss. Gaspedalen var helt stum, den åkte inte upp igen och rörde sig inte alls. Både Luckman, som satt bredvid, och Barris som satt på sätet vid dörren, höjde instinktivt armarna i luften. Arctor vred på ratten och susade förbi VW-bussen, på vänstersidan där det bara fanns en liten lucka alldeles framför en Corvette som kom farande i hög fart. Corvetten tutade, och de hörde hur bromsarna tjöt. Nu skrek både Luckman och Barris. Luckman sträckte plötsligt ut armen och vred av tändningen, samtidigt la Arctor om växeln till neutralläge. Bilen saktade ner och han bromsade in, körde över i högerfilen och sedan, när motorn till sist hade stannat och ingen växel låg i längre, rullade han ut i vägrenen och stannade så småningom helt.

Corvetten, som redan befann sig en bra bit bort på motorvägen, tutade fortfarande irriterat. Och nu rullade den jättelika Safewaylastbilen förbi och lät för ett öronbedövande ögonblick sitt eget varnande signalhorn ljuda.

”Vad fan var det som hände?” sa Barris.

Arctor, med darrande händer och skälvande röst, han darrade i hela kroppen, sa: ”Returfjädern mellan gasvajern och gaspedalen. Måste ha fastnat eller gått sönder.” Han pekade där nere. Alla tre stirrade på pedalen, som fortfarande låg nertryckt mot golvet. Motorn hade varvat upp maximalt, ett ansenligt varvtal på den här bilen. Han hade inte kollat hastighetsmätaren när de åkte som fortast, säkert en bra bit över hundrasextio. Och trots att han instinktivt hade trampat på bromsen, insåg han, så hade bilen bara saktat ner lite grann.

Under tystnad klev de ut på vägrenen och fällde upp motorhuven. Vit rök steg från oljelocken, och underifrån motorn också. Och kokhett vatten fräste från överströmningsventilen på kylaren.

Luckman lutade sig över den heta motorn och pekade. ”Inte fjädern”, sa han. ”Det är länkarmen mellan pedalen och förgasaren. Ser du? Den har trillat isär.” Den långa axeln låg lös mot motorblocket, hängde där sned och oduglig med låsringen fortfarande på plats. ”Så gaspedalen åkte inte upp igen när du tog bort foten. Men –” Han inspekterade förgasaren närmare, med rynkad panna.

”Det finns ett säkerhetsreglage på förgasaren”, sa Barris och flinade, tänderna såg konstgjorda ut. ”Ett system som gör att om länkarmen lossnar –”

”Varför lossnade den?” avbröt Arctor. ”Borde inte den här låsringen hålla muttern på plats?” Han strök med fingrarna längs axeln. ”Hur kunde den bara trilla loss så där?”

Barris fortsatte som om han inte hörde. ”Om länkarmen av nån anledning skulle lossna, så borde motorn varva ner till tomgång. Som en säkerhetsfunktion. Men den drog på för fullt i stället.” Han vred på kroppen för att kunna se förgasaren bättre. ”Skruven är utskruvad hela vägen”, sa han. ”Tomgångsskruven. Så när länkarmen lossnade gick säkerhetsreglaget åt andra hållet, upp i stället för ner.”

”Hur kunde det hända?” undrade Luckman med hög röst. ”Kunde den skruva ut sig själv på det viset av en ren slump?”

Utan att svara plockade Barris fram fällkniven, fällde ut det minsta bladet och började sakta skruva in tomgångsskruven igen. Han räknade högt. Tjugo varv innan den var inskruvad hela vägen. ”För att lossa låsringen och muttern som håller ihop axlarna i gasreglaget”, sa han, ”behöver man ett specialverktyg. Ett par stycken faktiskt. Jag skulle uppskatta att det tar ungefär en halvtimme att få ihop det här igen. Hur som helst har jag verktygen som krävs, i min verktygslåda.”

”Din verktygslåda är kvar där hemma”, sa Luckman.

”Ja.” Barris nickade. ”Då får vi ta oss till en bensinmack, och antingen låna deras eller få hit en bärgningsbil. Jag föreslår att vi ber dem komma hit och ta en titt på bilen innan vi kör vidare.”

”Alltså, du”, sa Luckman med hög röst, ”hände det här av en slump eller var det nån som gjorde det med avsikt? Som med cephoskopet?”

Barris tänkte efter, fortfarande med samma finurliga, beklagande leende. ”Jag kan inte säga säkert i det här fallet. Normalt sett, med sabotage på en bil, medvetet sabotage för att ställa till med en olycka…” Han sneglade på Arctor, med ögonen osynliga bakom de gröntonade solglasögonen. ”Vi krockade nästan. Om den där Corvetten hade kört lite fortare… Det fanns nästan ingenstans att ta vägen. Du skulle ha vridit av tändningen så fort du märkte vad som hände.”

”Jag la växeln i neutralläge”, sa Arctor. ”När jag insåg det. Det tog en sekund innan jag fattade.” Han tänkte: Om det hade varit bromsarna, om bromspedalen slutat fungera skulle jag ha hajat snabbare, vetat vad jag skulle göra med en gång. Det här var bara så – konstigt.

”Nån gjorde det med avsikt”, utbrast Luckman. Han snurrade runt i en ursinnig cirkel, slog omkring sig med båda nävarna. ”HELVETE! Vi dog nästan! De jävlarna fick oss nästan!”

Barris, som stod där fullt synlig vid vägkanten medan den tunga trafiken dånade förbi, plockade upp en liten snusdosa av horn med death-tabletter och tog flera stycken. Han höll fram dosan till Luckman som också tog några och sträckte den sedan mot Arctor.

”Det kanske är precis det som är vårt jävla problem”, sa Arctor och avfärdade irriterat erbjudandet. ”Ställer till det i hjärnan på oss.”

”Knarket kan inte paja ett gasreglage och en tomgångsskruv”, sa Barris, och fortsatte att hålla fram snusdosan mot Arctor. ”Det är bäst du tar tre åtminstone – toppkvalitet, och milda. Blandat med lite meth.”

”Stoppa undan din förbannade snusdosa”, sa Arctor. Inne i huvudet kunde han känna höga röster som sjöng: en fruktansvärd sång, som om något hade gått snett med själva verkligheten. Allt omkring honom – bilarna som rusade förbi, de båda männen, hans egen bil med den öppna motorhuven, lukten av smog, den starka, heta middagssolen – alltihop hade något härsket över sig, som om hela hans värld hade börja ruttna inifrån, just så kändes det. Inte som om den på något vis hade blivit farlig eller skrämmande, utan snarare som om den höll på att ruttna sönder, med en stank som genomsyrade både syn och hörsel och lukt. Det fick honom att må illa, och han slöt ögonen och ryste.

”Vad är det du känner?” frågade Luckman. ”Nån sorts ledtråd? Nån motorlukt som –”

”Hundskit”, sa Arctor. Han kunde känna lukten inifrån motorn någonstans. Han lutade sig fram och luktade, kände den tydligare och starkare. Skumt, tänkte han. Sjukt och jävligt skumt. ”Känner ni att det luktar hundskit?” frågade han Barris och Luckman.

”Nej”, sa Luckman, och synade Arctor. Till Barris sa han: ”Var det nåt psykedeliskt i det där knarket?”

Barris skakade leende på huvudet.

När han böjde sig över den heta motorn och kände lukten av hundskit visste Arctor innerst inne att det var en hallucination; det fanns ingen skitlukt. Men han kände den ändå. Och nu såg han mörkbruna fläckar utkletade över motorblocket, särskilt en bit ner kring tändstiften, någon sorts obehaglig sörja. Olja, tänkte han. Läckt olja, utspilld olja: en trasig topplockspackning kanske. Men han var tvungen sträcka ner handen och känna efter för att vara säker, för att bekräfta sin logiska övertygelse. Fingrarna snuddade vid de klibbiga bruna fläckarna, och han drog hastigt undan dem. Han hade lagt fingrarna i hundskit. Det var ett lager av hundskit över hela motorblocket, över alla kablarna. Sedan insåg han att det fanns på motorrumsväggen också. När han tittade upp såg han det på ljudisoleringen i motorhuven. Stanken blev överväldigande, och han slöt ögonen och ryste.

”Hallå, du”, sa Luckman uppfordrande och tog tag i axeln på Arctor. ”Du har en flashback, eller hur?”

”Gratis biobiljetter”, instämde Barris och skrockade till.

”Det är bäst du sätter dig ner en stund”, sa Luckman. Han ledde Arctor tillbaka till förarsätet och fick honom att sätta sig. ”Oj, du är verkligen väck. Sitt här bara. Ta det lugnt. Det var ingen som dog, och nu är vi förvarnade.” Han stängde bildörren om Arctor. ”Vi är okej nu, hajar du?”

Barris visade sig i bilfönstret och sa: ”Ska du ha lite hundskit, Bob? Att tugga på?”

Arctor blev alldeles kall, öppnade ögonen och stirrade på honom. Barris livlösa glasgröna ögon avslöjade ingenting, inte en ledtråd. Hade han verkligen sagt det där? undrade Arctor. Eller hörde jag det bara i huvudet? ”Vad sa du, Jim?” frågade han.

Barris började skratta. Han skrattade och skrattade.

”Låt honom vara ifred för fan”, sa Luckman och smällde till Barris i ryggen. ”För helvete, Barris!”

Arctor sa till Luckman: ”Vad var det han sa nyss? Exakt vad i helvete sa han?”

”Inte vet jag”, sa Luckman. ”Jag fattar inte hälften av vad Barris häver ur sig.”

Barris log fortfarande, men hade tystnat nu.

”Barris, din jävel”, sa Arctor till honom. ”Jag vet att det var du som gjorde det, sabbade cephoskopet och bilen också. Det var fan du som gjorde det, din sjuka förbannade jävla skitskalle.” Han kunde knappt höra sin egen röst, men när han skrek genom rutan mot den leende Barris blev den vidriga hundbajslukten starkare. Han gav upp alla försök att prata och bara satt där bakom den odugliga ratten till sin bil och försökte låta bli att spy. Tack gode Gud för att Luckman följde med, tänkte han. Annars hade det varit kört. Hela skiten skulle vara över, på grund av det här flippade jävla svinet, den här jäveln som bor i mitt eget hus.

”Ta det lugnt, Bob”, hördes Luckman, på avstånd genom vågorna av illamående.

”Jag vet att det är han”, sa Arctor.

”Fan, varför då?” verkade Luckman säga, eller försöka säga. ”Han skulle ha tagit livet av sig själv också. Varför då? Varför?”

Lukten av Barris som fortfarande flinade blev för mycket för Bob Arctor, och han spydde rakt på instrumentbrädan i sin egen bil. Tusen små röster kom pinglande, glittrande mot honom, och lukten avtog till sist. Tusen små röster som ropade ut sin egen obegriplighet. Han förstod dem inte, men han kunde åtminstone se igen, och lukten var på väg att försvinna. Darrande plockade han upp näsduken ur fickan.

”Vad var det i de där tabletterna egentligen?” sa Luckman uppfordrande till den leende Barris.

”Vafan, jag tog dem också”, sa Barris, ”och du med. Och vi fick ingen snedtripp. Så det var inte knarket. Och det kom för snabbt också. Hur skulle det kunna bero på knarket? Magen kan inte absorbera –”

”Du förgiftade mig”, sa Arctor argt. Han kunde nästan se helt klart nu, tankarna klarnade fast rädslan dröjde kvar. Rädslan var här på allvar nu, en rationell reaktion snarare än rent vansinne. Rädsla över det som nästan hade hänt, vad det betydde, rädsla rädsla fruktansvärd rädsla för den leende Barris och hans jävla snusdosa och hans förklaringar och hans sjuka talesätt och beteende och vanor och rutiner och aktiviteter. Och hans anonyma telefontips till polisen om Robert Arctor, det där skämtet till ljudfilter han använt för att maskera rösten och som faktiskt hade funkat. Fast det måste ändå ha varit Barris.

Bob Arctor tänkte: Den jäveln är ute efter mig.

”Jag har aldrig sett nån flippa ur så snabbt”, sa Barris nu, ”fast å andra sidan –”

”Är du okej nu, Bob?” sa Luckman. ”Vi torkar upp spyorna, inga problem. Bäst du sätter dig i baksätet.” Han och Barris öppnade bildörren tillsammans, Arctor hasade omtöcknad ut. Till Barris sa Luckman, ”Du är säker på att du inte stoppade i honom nåt?”

Barris höjde armarna och viftade avvärjande med händerna.

Kapitel 6

Faktum: det en narkotikapolis som jobbar under täckmantel fruktar mest av allt är inte att bli skjuten eller misshandlad, utan att någon ska lyckas lura i honom en ordentlig dos av någon psykedelisk drog som sätter igång en ändlös skräckfilm i skallen för resten av livet, eller att bli injicerad med en mexsil, hälften heroin och hälften Substans D, eller båda delarna plus något gift som stryknin till exempel, vilket nästan dödar honom men inte riktigt, så att samma sak inträffar: livslångt beroende, livslång skräckfilm. Han kommer att vara fast i en tillvaro där sprutan är det enda som existerar, eller studsa mellan väggarna på ett mentalsjukhus, eller ännu värre: en federal klinik. Han kommer att ägna dag och natt åt att försöka skaka av sig bladlössen eller för evigt försöka lista ut varför han inte klarar av att bona ett golv. Och allt det här kan ske med avsikt. Någon räknar ut vad han håller på med och lyckas komma åt honom. Det var så här de gjorde det. På värsta möjliga sätt: med just de grejer de sålde, som han försökte sätta dit dem för.

Vilket betydde, funderade Bob Arctor medan han försiktigt körde hemåt, att både langarna och snutarna var fullt medvetna om vad gatudrogerna gjorde med folk. Den saken var de överens om.

En Unionmack i närheten av stället där de stannat hade skickat en mekaniker, som kört ut och undersökt bilen och till sist lagat den till en kostnad av trettio dollar. Det verkade inte vara några andra fel på den, fast mekanikern hade granskat fjädringen till vänstra framhjulet ett bra tag.

”Är det nåt på tok där?” hade Arctor frågat.

”Ser ut som om du kan ha lite problem med skarpa kurvor”, hade mekanikern sagt. ”Drar den snett ibland?”

Bilen drog inte snett alls, inte vad Arctor hade märkt. Men mekanikern vägrade att säga mer än så, han bara petade på stålfjädern och kulleden och den oljefyllda stötdämparen. Arctor betalade och bärgningsbilen körde iväg. Han satte sig sedan i bilen igen, tillsammans med Luckman och Barris – som nu båda tog plats i baksätet – och körde iväg norrut mot Orange County.

Medan han körde funderade Arctor över vilka andra ironiska, underförstådda överenskommelser det fanns mellan narkotikapoliser och langare. Ett flertal poliser han kände hade haft i uppdrag att låtsats vara langare, och blivit tvungna att sälja hasch och så, till och med horse i vissa fall. Det var en bra täckmantel, men det kunde också ge en snut en växande inkomstkälla utöver den ordinarie lönen, plus bonusen när han medverkat till att en större leverans beslagtagits. Dessutom började snutarna ofta använda mer och mer av sina egna varor, de blev allt djupare involverade i själva livsstilen, det var bara en tidsfråga. De blev förmögna missbrukande langare vid sidan av polisjobbet, och efter ett tag började somliga trappa ner på polisarbetet till förmån för knarklangning på heltid. Men så hände det också att somliga langare, för att sätta dit sina fiender eller för att de var på väg att åka fast, började tjalla för polisen och fortsatte på den banan, så att de själva blev en sorts inofficiella snutar. Allting fördunklades. Knarkvärlden var en dunkel värld i sig, för alla inblandade. För Bob Arctor, till exempel, hade den nu blivit mycket dunkel: under den här eftermiddagen på motorvägen från San Diego, medan han och hans båda polare varit några decimeter från en dödskrasch, hade myndigheterna – hoppades han – å hans vägnar installerat ett övervakningssystem i hans hus, och om det verkligen hade lyckats var det möjligt att han från och med nu skulle vara skyddad från precis den typ av händelse som ägt rum i dag. Denna lyckliga slump kunde mycket väl bli det som räddade honom från att sluta som förgiftad eller skjuten eller beroende eller död, och i stället hjälpte honom att sätta dit sin fiende, sätta dit vem det nu var som var ute efter honom och i dag faktiskt nästan hade lyckats ta livet av honom. När holoskannrarna väl var installerade, tänkte han, skulle han inte behöva utsättas för sabotage eller angrepp som det här igen. Åtminstone inte framgångsrika sabotage eller angrepp.

Det var i stort sett den enda tanke som lugnade honom lite. De skyldiga, tänkte han medan han körde vidare i den täta, sena eftermiddagstrafiken så försiktigt han kunde, flyr fastän ingen jagar dem – det hade han hört sägas, och kanske var det sant. Något som definitivt var sant var dock att de skyldiga flydde, flydde som bara fan och vidtog alla möjliga åtgärder för att komma undan, när någon faktiskt jagade dem; en verklig och förfaren person som dessutom agerade i det fördolda. Och som var mycket nära. Lika nära, tänkte han, som baksätet i den här bilen. Där han, om han har med sig sin sunkiga .22-kalibers tysktillverkade single-action-pistol med sin lika sunkiga skrattretande värdelösa så kallade ljuddämpare, och Luckman har somnat som vanligt, kan sätta en hålspetskula i bakhuvudet på mig och sen är jag lika död som Bobby Kennedy, som avled av kulor med den kalibern – avfyrade från ett såpass finkalibrigt vapen.

Och inte bara nu, utan varenda dag. Och varenda natt.

Fast där hemma, när jag kollar holoskannrarnas minnestrummor, kommer jag ganska snart att veta precis vad alla i huset har för sig och när de gör vad de gör, och förmodligen också varför, och vad jag själv gör. Jag kommer att se mig själv, tänkte han, gå upp och pissa mitt i natten. Jag kommer att se vad som händer i vartenda rum tjugofyra timmar om dygnet… fast med viss fördröjning. Jag har förstås ingen större hjälp av att en holoskanner spelar in hur jag får en överdos av nån desorientringsdrog, stulen av Hells Angels från ett militärförråd, som nån har hällt i mitt kaffe, det blir nån annan från akademin som får gå igenom minnestrummorna och blir tvungen att se mig ligga där och fäkta vilt, helt omedveten om vad som har hänt. Det blir en insikt i efterhand som jag inte ens själv får uppleva. Nån annan blir tvungen att göra det åt mig.

Luckman sa: ”Jag undrar vad som har hänt därhemma medan vi varit borta hela dan. Du vet, det här bevisar att det verkligen är nån som vill sätta dit dig, Bob. Jag hoppas huset fortfarande står kvar när vi kommer hem.”

”Ja”, sa Arctor. ”Tänkte inte ens på det. Och inget cephoskop fick vi låna heller.” Han såg till att låta riktigt dyster och uppgiven.

Barris sa, med överraskande uppsluppen röst: ”Jag är ändå inte särskilt orolig.”

”Jaså, inte det?” svarade Luckman ilsket. ”Fan, de kan mycket väl ha brutit sig in och snott allt vi äger. Allt som Bob äger alltså. Och slagit ihjäl djuren, eller trampat på dem. Eller –”

”Jag lämnade en liten överraskning”, sa Barris, ”ifall nån skulle ta sig in i huset medan vi var borta. Jag blev klar med den tidigt i morse… jag höll på tills jag fick den att funka. En elektronisk överraskning.”

Arctor behärskade sin oro och frågade med skarp röst, ”Vad då för elektronisk överraskning? Det är mitt hus, Jim, du kan inte börja rigga upp –”

”Lugn, bara lugn”, sa Barris. ”Som våra vänner tyskarna skulle säga, leise. Vilket betyder ta det coolt bara.”

”Vad har du gjort?”

”Om nån öppnar ytterdörren”, sa Barris, ”under vår frånvaro, så börjar min kassettbandspelare spela in. Den ligger under soffan. Den har ett tvåtimmarsband. Jag placerade tre rundupptagande Sony-mikrofoner på tre olika –”

”Du skulle ha talat om det”, sa Arctor.

”Tänk om de kommer in genom ett fönster?” sa Luckman. ”Eller bakdörren?”

”För att öka chansen att de skulle ta sig in genom ytterdörren”, fortsatte Barris, ”snarare än på något annat mindre traditionellt vis, så lämnade jag lägligt nog dörren olåst.”

Efter en kort paus började Luckman fnissa.

”Och om de inte vet att den är olåst?” sa Arctor.

”Jag satte en lapp på dörren”, sa Barris.

”Nu driver du med mig!”

”Ja”, sa Barris, efter ett par sekunder.

”Vafan, driver du med oss eller inte?” sa Luckman. ”Man vet aldrig med dig. Driver han med oss, Bob?”

”Vi får se när vi kommer hem”, sa Arctor. ”Om det sitter en lapp på dörren och den är olåst vet vi att han inte driver med oss.”

”De skulle förmodligen ta ner lappen”, sa Luckman, ”när de snott allting och vandaliserat huset, och sen låsa dörren. Så vi skulle inte veta. Vi kommer aldrig att kunna veta. Säkert. Det är en sån där gråzon igen.”

”Det är klart jag skämtar!” sa Barris energiskt. ”Bara en psykiskt störd människa skulle göra så, lämna sitt eget hus olåst med en lapp på dörren.”

Arctor vred på huvudet. ”Vad skrev du på lappen, Jim?”

”Vem är lappen till?” inföll Luckman. ”Jag visste inte ens att du kunde skriva.”

Nedlåtande svarade Barris: ”Jag skrev: ’Donna kom in! Dörren är olåst. Vi – ’” Han avbröt sig. ”Den är till Donna”, avslutade han, inte helt obesvärat.

”Han gjorde det”, sa Luckman. ”Han gjorde det verkligen. Alltihop.”

”På så vis”, sa Barris, obesvärad igen, ”får vi veta vem som har gjort det här, Bob. Och den saken är av yttersta vikt.”

”Så länge de inte snor bandspelaren när de snor soffan och allt det andra”, sa Arctor. Hastigt försökte han räkna ut om det verkligen utgjorde något problem, detta ytterligare exempel på Barris förvirrade, slumpartade, närmast infantila elektroniksnille. Fan, insåg han, de kommer att hitta mikrofonerna efter tio minuter på sin höjd, och följa dem till bandspelaren. De kommer att veta precis vad som behöver göras. De kommer att radera bandet, spola tillbaka det, lämna det som det var, lämna dörren olåst och låta lappen sitta kvar. Den olåsta dörren kanske till och med underlättar jobbet för dem. Jävla Barris, tänkte han. Geniala jävla planer som alltid gör världen aningen mer kaotisk. Han glömde säkert att sätta i bandspelarsladden i vilket fall som helst. Men det är klart, om han får se att sladden inte sitter i –

Han kommer att ta det som ett bevis på att någon faktiskt har varit där, insåg han. Han kommer att haka upp sig på det och snacka om det i flera dagar. Nån tog sig in och hajade att apparaten var gömd där och var smart nog att dra ur sladden. Så alltså, beslöt han, om sladden inte sitter i när de hittar bandspelaren hoppas jag att de sätter i den, och inte nog med det, att de ser till att den verkligen fungerar också. Vad de egentligen borde göra är faktiskt att testa hela hans avlyssningssystem, köra igenom det lika noggrant som de gör med sitt eget, se till att det funkar fullständigt perfekt, och sedan spola tillbaka bandet så det är helt tomt, ett oskrivet blad på vilket inget står att finna, men där något utan tvekan skulle ha registrerats om någon – de själva, till exempel – hade tagit sig in i huset. Annars kommer Barris misstänksamhet aldrig att gå över.

Medan han körde fortsatte han sin teoretiska analys av situationen med hjälp av ett annat känt exempel. De hade tagit upp det och inpräntat det i hans egna minnesbankar under utbildningen på polisakademin. Eller så hade han läst om det i tidningen.

Faktum: en av de mest effektiva formerna av industriellt eller militärt sabotage begränsar sig till skadegörelse som aldrig fullt ut kan bevisas – eller är helt omöjlig att bevisa – som avsiktlig. Det är som en osynlig politisk rörelse, kanske finns den inte ens. Om någon kopplar en bomb till tändningen på en bil är det uppenbart att en fiende existerar och om en offentlig byggnad eller ett politiskt högvarter sprängs i luften handlar det om en politisk fiende. Men om en olycka, eller en serie olyckor inträffar, om teknisk utrustning helt enkelt slutar att fungera, om den verkar defekt, särskilt om felet tycks ha uppstått långsamt under en längre tid, uppstått helt naturligt genom en följd av mindre fel och brister – så kommer offret, oavsett om det handlar om en person eller ett parti eller ett land, aldrig att lyckas uppbåda något riktigt försvar.

Faktum är, funderade Arctor medan han mycket sakta körde vidare på motorvägen, att personen helt enkelt antar att han bara är nojig och egentligen inte har några fiender, han börjar tvivla på sig själv. Det var helt normalt att bilen gick sönder, han har bara haft en typisk otur. Och hans vänner håller med. Han inbillar sig bara. Och detta gör slut på honom på ett mer grundligt sätt än något som faktiskt kan bevisas. Fast det tar längre tid. Personen eller personerna som är ute efter honom måste trixa och fixa och dra nytta av slumpen under en lång period. Under tiden, om offret lyckas lista ut vilka de är, har han större chans att komma åt dem – definitivt en bättre chans än om de skulle skjuta honom med ett prickskyttegevär, till exempel. Det är hans fördel.

Vartenda land i hela världen, det visste han, tränar upp agenter som skickas ut för att lossa en bult här, fila ner några gängor där, kapa ledningar och starta små bränder, tappa bort dokument – små missöden bara. Lite tuggummi i en kopieringsapparat på ett myndighetskontor kan förstöra ett oersättligt – och avgörande – dokument: i stället för att en kopia kommer ut förstörs originalet. För mycket tvål och toalettpapper, som sextiotalets yippies visste, kan paja hela avloppssystemet i en kontorsbyggnad och tvinga personalen att lämna byggnaden i en vecka. En malkula i bensintanken får en bilmotor att bränna ihop två veckor senare, i en helt annan stad, utan att lämna spår i bränslet som kan analyseras. En radio- eller TV-station kan stängas ner genom att en pålkran av en ren olyckshändelse råkar kapa en mikrovågskabel eller elledning. Och så vidare.

Många i forna tiders aristokratiska överklass visste hur det kunde gå med kammarjungfrur och trädgårdsmästare och annat tjänstefolk: en sönderslagen vas här, en tappad ovärderlig släktklenod som halkar ur en motsträvig hand…

”Varför gjorde du så, Rastus Brown?”

”Åh, jag bara glömde å –” och det fanns inget man kunde göra åt saken, eller åtminstone väldigt lite. För en förmögen husbonde, en politisk författare som ogillas av regimen, en nybildad liten nation som tar sig ton mot USA eller Sovjetunionen –

En gång hände det sig att den amerikanska ambassadören i Guatemala hade en fru som offentligt skröt om att hennes ”hårding” till make hade störtat det lilla landets vänsterregering. Efter regeringens hastiga fall hade ambassadören, vars uppdrag nu var avslutat, förflyttats till ett litet asiatiskt land, och när han var ute med sin sportbil hade ett långsamt hölass plötsligt kommit utkörande från en avtagsväg alldeles framför bilen. I nästa ögonblick återstod inget annat än blodiga slamsor av ambassadören. Att han var en välbeväpnad hårding och hade en hel CIA-styrd privatarmé till sitt förfogande hade inte hjälpt det minsta. Hans fru drog inga stolta historier om det.

”Öh, vadå?” hade ägaren till hölasset förmodligen sagt till de lokala myndigheterna. ”Gjorde vadå, herrn? Jag bara –”

Eller som hans egen före detta fru, mindes Arctor. På den tiden hade han jobbat som utredare för ett försäkringsbolag (”Dricker de mycket, era grannar i lägenheten mittemot?”) och hon hade inte gillat att han satt och fyllde i sina rapporter sent på kvällarna i stället för att hänföras av hennes blotta närvaro. Mot slutet av äktenskapet hade hon lärt sig att göra saker under hans sena arbetsstunder som att bränna fingrarna när hon tände en cigarett, få något i ögat, städa hans kontor, eller leta i all oändlighet precis vid hans skrivmaskin efter någon meningslös liten pryl. Till en början hade han irriterat slutat jobba, och gått med på att hänföras av hennes närvaro igen, men så hade han slagit huvudet i köksskåpet när han plockade fram den där popcornmaskinen, och kommit på en bättre lösning.

”Om de slår ihjäl djuren”, sa Luckman nu, ”så ska jag fan brandbomba dem. Jag tar död på dem allihop. Jag anlitar proffsmördare från Los Angeles, som Svarta pantrarna.”

”Det gör de inte”, sa Barris. ”Det finns inget att vinna på att skada nåns husdjur. Djuren har inte gjort nåt.”

”Har jag det då?” sa Arctor.

”Tydligen tror de det”, sa Barris.

Luckman sa: ”Hade jag vetat att den var ofarlig skulle jag ha slagit ihjäl den själv. Kommer ni ihåg det?”

”Men hon var en vanlig svensson bara”, sa Barris. ”Tjejen tände aldrig på, och hon hade gott om deg också. Kommer ni ihåg hennes lägenhet? De rika fattar aldrig vad livet verkligen är värt. Så är det verkligen. Minns du Thelma Kornford, Bob? Kort tjej med enorma bröst – hon hade aldrig behå och vi brukade sitta och kolla in hennes bröstvårtor? Hon kom över för att be oss slå ihjäl den där stora harkranken? Och när vi förklarade –”

Bakom ratten på sin långsamma bil glömde Bob Arctor alla teoretiska resonemang och körde en repris på den händelse som gjort ett sådant intryck på dem allihop: den tjusiga och eleganta tjejen i polotröja och utsvängda jeans, med helt overkliga pattar, som ville att de skulle ta död på en stor ofarlig insekt som faktiskt gjorde nytta genom att jaga mygg – det här var dessutom ett år när man befarade ett utbrott av hjärninflammation i Orange County – och när de fick se insekten och förklarade vad det var, hade hon uttalat de ord som för dem hade blivit en sorts ondsint väggbonadsparodi, något att frukta och förakta:

HADE JAG VETAT ATT DEN VAR OFARLIG

SKULLE JAG HA SLAGIT IHJÄL DEN SJÄLV

Detta hade sammanfattat (och gjorde det fortfarande) själva orsaken till att de inte litade på sina svensson-fiender, om man nu antog att de faktiskt var fiender, hur som helst, en person som den välutbildade-med-alla-ekonomiska-fördelar Thelma Kornford blev omedelbart en fiende genom att yttra detta, och de hade flytt hals över huvud den dagen, rusat ut ur hennes lägenhet och tillbaka till sin egen skräpiga kvart, till hennes stora förvåning. En avgrund hade öppnat sig mellan deras värld och hennes, oavsett hur mycket de hade drömt om att få sätta på henne, och den försvann aldrig. Hennes hjärta, tänkte Bob Arctor, var ett tomt kök, golvkakel och vattenledningar och en diskbänk med bleka rentorkade ytor, och ett ensamt övergivet glas på kanten till diskhon som ingen brydde sig om.

En gång innan han började jobba uteslutande med hemliga uppdrag hade han tagit emot en polisanmälan från ett par välbeställda överklass-svensson-typer vars möbler hade blivit stulna medan de var bortresta, troligtvis av knarkare. På den tiden bodde den sortens folk fortfarande i områden där tjuvgäng strök omkring och snodde allt de kom över. Professionella gäng, där killar med walkie-talkies höll utkik ett par kilometer neråt vägen för att varna om husägarna skulle dyka upp. Han mindes att mannen och kvinnan hade sagt: ”Folk som bryter sig in och stjäl ens färg-TV är samma brottslingar som avlivar djur och vandaliserar ovärderliga konstverk”. Nej, hade Bob Arctor förklarat, gjort en paus i sina anteckningar, varför tror ni det? Missbrukare, åtminstone enligt hans erfarenhet, gjorde sällan illa djur. Han hade sett pundare ta hand om och mata skadade djur under långa perioder, när en svensson förmodligen bara skulle ha låtit dem ”somna in” – ett riktigt svenssonuttryck – och dessutom ett gammalt maffiauttryck för mord. Vid ett tillfälle hade han hjälpt två ytterst påtända pundare med den sorgliga uppgiften att få loss en katt som lyckats fastna mitt i ett trasigt fönster. Pundarna, som knappt kunde se eller fatta nånting alls längre, hade ägnat nästan en timme åt att varsamt och tålmodigt lirka med katten med minimal blodspillan för alla inblandade, både pundare och katt, medan katten låg avslappnad i deras händer, ena snubben inne i huset med Arctor och den andra på utsidan där baken och svansen hängde. Till sist hade de fått loss katten utan några större skador, och matat den. De visste inte vems katt det var, förmodligen hade den varit hungrig och känt lukten av mat genom det trasiga fönstret och till sist, när den inte lyckats få deras uppmärksamhet, försökt hoppa in. De hade inte märkt något förrän de hörde den tjuta, och då hade de genast lämnat sina egna trippar och drömmar för en stund, för kattens skull.

När det gällde ”ovärderliga konstverk” var han inte lika säker, för han begrep inte riktigt vad det betydde. I My Lai under Vietnamkriget hade fyrahundrafemtio ovärderliga konstverk vandaliserats sönder och samman av CIA – ovärderliga konstverk, plus oxar och höns och andra djur som ingen höll räkningen på. När han tänkte på det blev han alltid lite stirrig och fick svårt att diskutera målningar på muséer och sådana saker på ett lugnt och resonligt vis.

”Tror ni”, sa han högt medan han körde så försiktigt han kunde, ”när vi dör och står inför Gud på domedagen, att våra synder kommer att vara listade kronologiskt eller utifrån hur allvarliga de varit, antingen uppifrån eller nerifrån, eller alfabetiskt kanske? För jag har ingen lust att höra Guds dånande stämma, när jag dör vid åttiosex års ålder: ’Så du är den lilla pojken som stal tre läskflaskor från Coca-Cola-bilen utanför 7-Eleven en dag 1962? Du har minsann en hel del att förklara.”

”Jag tror de är katalogiserade med korshänvisningar”, sa Luckman. ”Så att man bara får en datorutskrift med en lång lista, där slutsumman redan är uträknad.”

”Synden”, skrockade Barris, ”är bara en judisk-kristen myt, som är helt förlegad.”

Arctor sa: ”Kanske häller de alla ens synder i en enda stor pickelstunna” – han vände sig om och blängde på antisemiten Barris – ”en kosher-pickelstunna, och så lyfter de upp den och häver hela innehållet i ansiktet på en på en gång, så man står där helt indränkt i synd. Alla sina egna synder, plus kanske några stycken från nån annan, som har hamnat i tunnan av misstag.”

”Nån annan med samma namn”, sa Luckman. ”En annan Robert Arctor. Hur många Robert Arctor tror du det finns, Barris?” Han knuffade till Barris med armbågen. ”Skulle datorerna på Cal-Tech kunna tala om det? Och ge oss korshänvisningar till alla Jim Barris också?”

För sig själv tänkte Bob Arctor: Hur många Bob Arctor finns det egentligen? En besynnerlig, flippad tanke. Två stycken som jag kan komma på, tänkte han. Den som kallas Fred, som kommer att övervaka den andre, som kallas Bob. Samma person. Eller är det det? Är Fred verkligen samma person som Bob? Vet nån det? Om nån visste skulle det vara jag, för jag är den ende i världen som vet att Fred är Bob Arctor. Men, tänkte han, vem är jag? Vilken av dem är jag?

När de till sist rullade in på uppfarten, parkerade, och avvaktande gick fram mot ytterdörren, hittade de Barris lapp och fann dörren olåst, men när de försiktigt öppnade den verkade allt vara precis som de hade lämnat det.

Barris blev omedelbart misstänksam. ”Ah”, mumlade han, och gick in. Han sträckte sig hastigt upp och plockade ner sin .22-kalibriga pistol från hyllan innanför dörren, höll den i ett stadigt grepp medan de båda andra såg sig omkring. Djuren kom och mötte dem som vanligt, ivriga att få mat.

”Jadu, Barris”, sa Luckman, ”jag kan se att du har rätt. Det har definitivt varit nån här, för det syns tydligt – det ser du också Bob, eller hur? – hur perfekt de har lyckats dölja alla spår, ett uppenbart bevis –” Så fes han, föraktfullt, och gick ut i köket för att hämta en burk öl i kylen. ”Barris”, sa han, ”du är fan körd.”

Barris, som fortfarande vaksamt smög omkring med pistolen i högsta hugg, struntade i honom och försökte hitta spår efter inkräktare. Arctor tittade på och tänkte: Lustigt hur paranoia kan sammanfalla med verkligheten ibland, för en kort stund bara. Under väldigt speciella förhållanden, som i dag. Härnäst kommer Barris att dra slutsatsen att jag avsiktligt lurade iväg alla från huset för att de hemliga inkräktarna skulle kunna utföra sitt uppdrag. Och längre fram kommer han att lista ut varför, och kanske allt annat också, möjligen har han redan gjort det. För ett tag sen, faktiskt, när han bestämde sig för att sabotera cephoskopet, bilen, och det vete fan vilka andra grejer också. När jag tänder garagelampan kanske hela huset tar eld. Men det viktigaste är, lyckades övervakningsteamet ta sig in, fick de upp all utrustning, blev de klara i tid? Det skulle han inte få veta förrän han pratade med Hank, och Hank gav honom en planskiss över alla skannrarna, som också visade var han kunde komma åt deras minnestrummor. Tillsammans med all övrig information, som chefen för installationsteamet plus diverse andra inblandade experter kände för att lämpa över på honom. I sin samlade operation mot Bob Arctor, den misstänkte.

”Kolla här!” sa Barris. Han böjde sig över ett askfat på soffbordet. ”Kom och kolla!” ropade han med skarp röst, och de lydde båda två.

Arctor sträckte fram handen och kände värmen från askfatet.

”En cigarettfimp, den är fortfarande varm”, sa Luckman förundrat. ”Det var som fan.”

Gud, tänkte Arctor. Nu har de verkligen gjort bort sig, så in i helvete. Nån i teamet rökte, och så fimpade han cigaretten där av ren vana. Så de måste ha gett sig av alldeles nyss. Askfatet var överfullt som alltid, installatören antog förmodligen att ingen skulle märka en fimp till, och om några minuter skulle den ha svalnat.

”Vänta en sekund”, sa Luckman och undersökte askfatet. Bland cigarettfimparna fiskade han upp en joint. ”Det är den här som är varm, den här jointen. De tände en joint medan de var här. Men varför? Vad i helvete gjorde de här?” Han såg sig omkring med ett ilsket ansiktsuttryck, arg och förbryllad. ”Bob, vafan – Barris hade rätt. Nån har varit här! Den här jointen är fortfarande varm, och man kan känna lukten tydligt –” Han höll den under näsan på Arctor. ”Ja, det glöder fortfarande lite inuti. Ett frö förmodligen. De rensade inte ordentligt innan de rullade den.”

”Den där jointen”, sa Barris, lika bister, ”lämnades kanske inte kvar oavsiktligt. Det här beviset är kanske inget misstag.”

”Vad menar du?” sa Arctor, och undrade vad polisen anlitade för övervakningspersonal egentligen, om en medlem i teamet rökte en joint inför de andra medan de jobbade.

”De kom kanske hit just för att placera ut droger”, sa Barris. ”För att sätta dit oss, och ringa in ett tips efter ett tag… Det kan finnas knark gömt i telefonen till exempel, och i vägguttagen. Vi blir tvungna att gå igenom hela huset och se till att det är fullständigt rent innan de ringer och tipsar. Och förmodligen är det en fråga om timmar bara.”

”Kolla vägguttagen du”, sa Luckman. ”Jag tar isär telefonen.”

”Vänta”, sa Barris och höll upp handen. ”Om de ser oss springa omkring och leta precis innan tillslaget –”

”Vilket tillslag?” sa Arctor.

”Om vi springer omkring helt hysteriskt och spolar ner knark”, sa Barris, ”så kan vi inte hävda, även om det är sant, att vi inte visste att knarket fanns där. De kommer att ta oss på bar gärning. Och det ingår kanske också i planen.”

”Skit också”, sa Luckman äcklat. Han slängde sig på soffan. ”Skit skit skit. Vi kan inte göra nånting. Det finns förmodligen knark gömt på tusen olika ställen här, som vi aldrig kan hitta. Det är fan kört.” Han blängde på Arctor med förbluffat ursinne. ”Det är fan kört!”

Arctor sa till Barris: ”Men din elektroniska kassettpryl då, som var kopplad till ytterdörren?” Han hade glömt bort den. Barris också, tydligen. Luckman med.

”Ja, den borde vara extremt upplysande i det här läget”, sa Barris. Han föll på knä vid soffan, grymtade till och drog fram en liten plastbandspelare. ”Den här borde kunna berätta en hel del”, började han, men så såg han med ens missmodig ut. ”Ja, alltså, det skulle nog inte ha spelat så stor roll ändå.” Han drog ut sladden där bak och satte ner bandspelaren på soffbordet. ”Vi vet det viktigaste – att de tog sig in medan vi var borta. Det var framför allt det den var till för.”

Tystnad.

”Jag slår vad om att jag vet vad som hände”, sa Arctor.

Barris sa: ”Det första de gjorde när de kom in var att sätta den på av. Jag lämnade den i på-läget, men kolla – nu står den på av. Så även om jag –”

”Den spelade inte in nåt?” sa Luckman besviket.

”De agerade snabbt”, sa Barris. ”Innan en enda centimeter av bandet hann passera inspelningshuvudet. Det här, förresten, är en fin liten apparat, en Sony. Den har separata huvuden för uppspelning, radering och inspelning, och Dolby brusreducering. Jag fick den billigt. På en loppmarknad. Och jag har aldrig haft några problem med den.”

Arctor sa: ”Vi måste ta det lugnt bara.”

”Absolut”, instämde Barris medan han slog sig ner i en fåtölj och lutade sig tillbaka, tog av solglasögonen. ”I det här läget har vi inget annat val, med tanke på deras undanmanövrar. Du, Bob, det finns en annan grej du skulle kunna göra, fast det skulle ta lite tid.”

”Sälja huset och flytta”, sa Arctor.

Barris nickade.

”Men fan”, protesterade Luckman. ”Det här är vårt hem.”

”Vad är ett sånt här hus värt numera, i det här området?” frågade Barris, med händerna bakom huvudet. ”På fastighetsmarknaden? Jag undrar hur mycket räntorna har stigit också. Det är möjligt att du kan göra en ansenlig vinst, Bob. Å andra sidan blir du kanske tvungen att ta en förlust om du vill sälja snabbt. Men Gud, Bob, det är verkligen proffs du har att göra med här.”

”Känner ni nån bra mäklare?” frågade Luckman.

Arctor sa: ”Vad skulle vi ange som skäl för försäljningen? Det undrar de alltid.”

”Ja, vi kan inte berätta sanningen för mäklaren”, medgav Luckman. ”Vi kan säga…” Han tänkte efter medan han buttert tog en klunk av sin öl. ”Jag kommer inte på nån anledning. Barris, har du nån anledning, nån historia vi kan dra?”

Arctor sa: ”Vi kan bara säga helt ärligt att det finns knark utplacerat i huset, och eftersom vi inte vet var det är bestämde vi oss för att flytta och låta den nya ägaren åka dit i stället.”

”Nej”, invände Barris. ”Jag tror inte vi har råd att vara så uppriktiga. Jag skulle föreslå, Bob, att du säger att du blivit förflyttad på grund av jobbet.”

”Vart då?” sa Luckman.

”Cleveland”, sa Barris.

”Jag tror det är bäst att berätta sanningen”, sa Arctor. ”Vi skulle faktiskt kunna sätta in en annons i L A Times: ’Modern villa med tre sovrum och två badrum för snabb och enkel spolning, höggradigt knark gömt i alla rum, knarket ingår i försäljningspriset.’”

”Men de skulle ringa och fråga vad det var för sorts knark”, mumlade Barris. ”Alla eventuella köpare skulle göra förfrågningar om kvantiteten.”

”Precis”, sa Luckman, ”det skulle kunna vara några gram sunkigt gräs bara, sån skit liksom, eller kilovis med heroin.”

”Mitt förslag”, sa Barris, ”är att vi ringer Orange Countys missbruksenhet, informerar om situationen och ber dem att komma och ta hand om knarket. Söka igenom huset, hitta knarket och ta hand om det. För vi har faktiskt inte tillräckligt med tid för att hinna sälja huset, om vi ska vara realistiska. Jag gjorde vissa efterforskningar angående rättsläget för den här typen av situationer en gång, och de flesta juridikböcker bekräftar –”

”Du är galen”, sa Luckman, och stirrade på honom som om han var en av Jerrys bladlöss. ”Ringa missbruksenheten? Vi kommer att ha knarksnutar här snabbare än –”

”Det är vår bästa chans”, fortsatte Barris oberört, ”och vi kan ta lögndetektortest allihop för att bevisa att vi inte visste var det fanns eller vad det var, eller vem som placerade ut det. Det finns här utan vare sig vår vetskap eller vårt medgivande. Om du talar om det för dem, Bob, så blir du frikänd.” Efter en kort paus medgav han: ”Så småningom. När alla fakta läggs fram inför domstolen.”

”Men å andra sidan”, sa Luckman, ”så har vi våra egna gömställen också. Vi vet var de finns. Betyder det att vi blir tvungna att spola ner våra egna grejer? Och tänk om vi missar nåt? Ett enda ställe bara? Gud, det här är fruktansvärt!”

”Det finns ingen utväg”, sa Arctor. ”Verkar som om de har oss fast.”

Donna Hawthorne kom ut från ett av sovrummen, klädd i lustiga små knäbyxor, med rufsigt hår och sömnsvullet ansikte.

”Jag gick in bara”, sa hon, ”som det stod på lappen. Så satt jag och väntade ett tag, och sen slocknade jag. Det stod inte på lappen när ni skulle vara tillbaka. Varför skrek ni nyss? Gud, vad ni verkar stressade. Ni väckte mig.”

”Rökte du en joint alldeles nyss?” frågade Arctor. ”Innan du slocknade?”

”Visst”, sa hon. ”Annars kan jag inte somna.”

”Det är Donnas joint”, sa Luckman. ”Ge den till henne.”

Gud, tänkte Bob Arctor. Jag var lika inne i den där trippen som de andra två. Vi gick upp i det lika mycket allihop. Han skakade på sig, ryste till och blinkade. Fastän jag vet det jag vet, så följde jag med in i den där utflippade nojiga världen, såg alltihop på samma sätt som dem – grumligt, tänkte han. Dunkelt igen, jag är omgiven av samma dunkel som omger dem, vi driver omkring i samma dunkla, grådisiga drömvärld allihop.

”Du fick ut oss”, sa han till Donna.

”Ur vaddå?” sa Donna, förvirrad och sömnig.

Det var inte min verkliga identitet som gjorde det, tänkte han, eller att jag visste vad som skulle hända här i dag, utan den här bruden – det var hon som gjorde att jag fick ordning på skallen igen, fick ut oss ur dunklet, alla tre. En liten svarthårig brud med lustiga kläder som jag bluffar och lämnar in rapporter om, och förhoppningsvis kommer att få knulla… en overklig jävla värld, tänkte han, med den här heta tjejen mitt i alltihop: en fast punkt som fick oss att varva ner med en gång. Vem vet vart våra hjärnor skulle ha tagit vägen annars? Vi hade tappat bort oss fullständigt alla tre.

Men det var inte första gången, tänkte han. Inte första gången i dag ens.

”Ni borde inte lämna huset olåst så där”, sa Donna. ”Nån kan sno era grejer, och i så fall är det bara ert eget fel. Till och med de där stora kapitalistiska försäkringsbolagen säger att om man lämnar en dörr eller ett fönster öppet så betalar de inte ut ett skit. Det var mest därför jag stannade kvar. Nån borde vara här om dörren ska stå olåst på det sättet.”

”Hur länge har du varit här?” frågade Arctor. Kanske hade hon stört installationen, kanske inte. Förmodligen inte.

Donna konsulterade sin elektriska tjugodollars Timexklocka, som hon hade fått av honom. ”Trettioåtta minuter ungefär. Du!” Hon lyste upp. ”Jag har tagit med den där vargboken – vill du kolla på den nu? Det finns en massa häftiga grejer i den, om du gillar sånt.”

”Livet”, sa Barris, som om han pratade med sig själv, ”är jävligt häftigt bara, det är allt. Det finns bara en enda tripp, häftig som fan. Så häftig att den leder till graven. För allt och alla.”

”Sa du nåt om att du skulle sälja huset nyss?” frågade Donna. ”Eller var det – du vet, nåt jag drömde bara? Jag visste inte riktigt, alltihop lät så konstigt, helt utflippat.”

”Vi drömmer allihop”, sa Arctor. Om den sista som inser att han är missbrukare är missbrukaren själv, så kanske den sista som inser att en kille verkligen menar vad han säger också är killen själv, resonerade han. Han undrade hur mycket han verkligen hade menat, av det där skitsnacket som Donna hade råkat höra. Han undrade vilka av dagens galenskaper – hans egna galenskaper – som hade varit på riktigt och vad som bara hade uppstått som någon sorts bieffekt av de andras galenskap och själva situationen. Donna gav honom alltid en tydlig förankring i verkligheten. För henne var detta en logisk, helt naturlig fråga. Han önskade att han visste svaret.

Kapitel 7

Nästa dag dök Fred upp i sin distorsionsdräkt för att få höra om buggningsinstallationen.

”De sex holoskannrar som nu är monterade i fastigheten – sex stycken bör räcka för tillfället, enligt vår bedömning – sänder till en övervakningslägenhet en bit neråt gatan i samma kvarter som Arctors hus”, förklarade Hank, och bredde ut en planritning över huset på metallbordet mellan dem. Fred blev illa till mods av att se den, men bara lite grann. Han plockade upp ritningen och granskade placeringen av de olika skannrarna, i de olika rummen, utspridda så att allt stod under konstant övervakning, med både bild och ljud.

”Så då kollar jag igenom inspelningarna i den lägenheten”, sa Fred.

”Vi använder den som granskningsstation för kanske åtta hus och lägenheter – eller om det är nio nu – som vi spanar på i området. Så du kommer att stöta på andra agenter som också jobbar under täckmantel, som är där för att granska sitt eget material. Se till att alltid ha dräkten på dig när du är där.”

”Nån kommer att se mig när jag går dit. Det är för nära.”

”Kanske det, men det är ett enormt komplex, hundratals lägenheter, och det är det enda stället vi har hittat som passar, rent elektroniskt. Det får duga, åtminstone tills vi lyckas få laglig avhysningsrätt till en annan lägenhet. Vi jobbar på det… ett par kvarter bort, där du skulle väcka mindre uppmärksamhet. En vecka eller så, skulle jag gissa. Om det bara hade varit möjligt att sända holoskannersignaler i rimlig upplösning via mikroreläkablar och ITT-ledningar som den tidigare –”

”Jag drar nån historia bara, om att jag knullar en brud i det där hyreshuset, ifall Arctor eller Luckman eller nån av de andra pundarna ser mig gå dit.” Det komplicerade faktiskt inte jobbet särskilt mycket. Faktum var att det skulle minska hans obetalda pendlingstid, vilket var en viktig faktor. Han kunde lätt traska över till lägenheten, titta igenom inspelningarna, avgöra vad som var relevant för rapporteringen och vad som kunde raderas, och snabbt vara tillbaka i –

I mitt eget hus, tänkte han. Arctors hus. I huset på samma gata är jag Bob Arctor, den misstänkte storlangaren, helt ovetande om att han är övervakad, och varannan dag eller så hittar jag på en ursäkt för att smita iväg till den där lägenheten där jag är Fred som spelar upp kilometervis med band för att se vad jag själv har gjort, och alltihop, tänkte han, gör mig bara deprimerad. Bortsett från det skydd – och den värdefulla personliga information – som jag själv kommer att få ut av det.

Vem det än är som än är ute efter mig, så kommer han förmodligen att avslöjas av holoskannersystemet inom en vecka.

När han insåg det slappnade han av.

”Okej”, sa han till Hank.

”Så du ser här var skannrarna sitter placerade. Om de behöver servas kan du förmodligen ta hand om det själv när du är hemma hos Arctor och ingen annan är i närheten. Du befinner dig ofta i hans hus, normalt sett, eller hur?”

Men fan, tänkte Fred. Om jag gör det kommer jag också att synas på inspelningarna. Så när jag lämnar över dem till Hank kommer jag själv att vara en av individerna som syns där, och då blir det uppenbart.

Hittills hade han aldrig direkt klargjort för Hank hur han visste det han visste om de misstänkta. I rollen som Fred hade han själv utgjort övervakningsverktyget, som också filtrerade informationen. Men nu: audio- och holoskannrar, som inte på samma automatiska vis redigerade bort det som kunde identifiera honom. Där skulle man få se Robert Arctor mixtra med skannrarna när de krånglade, ansiktet som bredde ut sig över hela skärmen. Men å andra sidan skulle han vara den förste som spelade upp minnesbanden, han kunde fortfarande klippa i materialet. Fast det skulle kräva tid och omsorg.

Och klippa bort vad? Klippa bort Arctor – fullständigt? Arctor var den misstänkte. Bara klippa bort Arctor just när han mixtrade med skannrarna.

”Jag klipper bort mig själv”, sa han. ”Så du inte ser mig. Som en rutinmässig säkerhetsåtgärd.”

”Det är klart. Har du inte gjort det här förut?” Hank sträckte sig fram för att visa ett par bilder. ”Du använder ett raderingssystem som utplånar alla sektioner där din roll som informant framgår. Det gäller holoinspelningen, förstås, vad gäller ljudet har vi inga bestämda riktlinjer. Men det borde inte vara något större problem. Vi tar för givet att du är en av individerna i Arctors bekantskapskrets som regelbundet vistas i huset – du är antingen Jim Barris eller Ernie Luckman eller Charles Freck eller Donna Hawthorne –”

”Donna?” Han skrattade till. Eller distorsionsdräkten skrattade till. På sitt eget vis.

”Eller Bob Arctor”, fortsatte Hank, och granskade listan med misstänkta.

”Visst, jag spanar på mig själv hela tiden”, sa Fred.

”Så du är tvungen att då och då själv vara med i inspelningarna du lämnar över till oss, för om du systematiskt klipper bort dig själv kommer vi att upptäcka vem du är genom uteslutningsmetoden, vare sig vi vill det eller ej. Det du alltså måste göra är att klippa bort dig själv på ett – vad ska jag säga? – ett påhittigt, artistiskt… Fan, ett kreativt sätt är nog rätta ordet… som till exempel under de kortvariga tillfällen när du befinner dig i huset för att göra efterforskningar, letar igenom papper och lådor, eller servar en skanner inom synhåll från en annan skanner, eller –”

”Ni borde skicka nån till huset en gång i månaden i uniform bara”, sa Fred. ”Som helt enkelt säger: ’God morgon! Jag är här för att serva övervakningsutrustningen som i hemlighet är installerad i er fastighet, telefon och bil.’ Arctor kanske kan ta hand om räkningen.”

”Arctor skulle förmodligen fimpa honom och sen försvinna.”

Distorsionsdräkten Fred sa: ”Om Arctor verkligen har så mycket att dölja. Det vet vi inte än.”

”Det är möjligt att Arctor döljer en hel del. Vi har insamlat och analyserat ytterligare information om honom. Det finns i stort sett inget tvivel om saken: han är en bedragare, en skojare. Han är en bluff. Så håll ögonen på honom tills han gör bort sig, tills vi har tillräckligt för att slå till och verkligen sätta fast honom.”

”Vill ni att jag planterar nåt?”

”Det kan vi diskutera längre fram.”

”Tror ni att han är högt uppsatt inom, vad heter det, SD-agenturen?”

”Vad vi tror har ingen betydelse för ditt uppdrag”, sa Hank. ”Vi utvärderar, du rapporterar, och redogör dina egna begränsade slutsatser. Ta inte det här på fel sätt nu, men vi har information, mängder av information, som du inte har tillgång till. Helhetsbilden. Den datoriserade bilden.”

”Det är kört för Arctor”, sa Fred. ”Om han verkligen har nåt för sig. Och jag börjar få en känsla av att han faktiskt har det, med tanke på vad du säger.”

”Vi borde snart få ihop tillräckligt med bevis på det här sättet”, sa Hank. ”Och sen kan vi avsluta det här kapitlet, vilket vi alla ser fram emot.”

Fred memorerade tålmodigt adressen och numret på lägenheten och mindes plötsligt att han hade sett ett ungt pundaraktigt par som helt nyligen hade försvunnit gå ut och in i det hyreshuset. Haffade förstås, och nu hade deras lägenhet tagits över för det här syftet. Han hade gillat dem. Tjejen hade långt lingult hår, ingen behå. En gång hade han kommit körande när hon bar på ett par stora matkassar och frågat om hon ville ha skjuts, de hade pratat lite. Hon var den ekologiska typen, snackade om megavitaminer och sjögräs och solljus, trevlig, blyg, men hon hade tackat nej. Nu förstod han varför. Tydligen hade de knarkat. Eller langat, förmodligen. Å andra sidan, om man hade behov av en lägenhet räckte det att ertappa hyresgästen med innehav, och sånt gick alltid att ordna.

Vad skulle Bob Arctors skräpiga men rymliga hus användas till när Arctor blivit ivägskeppad? Ett ännu större granskningscenter för övervakningsmaterial, förmodligen.

”Ni skulle gilla Arctors hus”, sa han högt. ”Det är skitigt och förfallet som ett typiskt knarkarställe, men det är stort. Fin trädgård. Många buskar.”

”Det var precis vad installationsteamet rapporterade. En del utmärkta möjligheter.”

”Vad då, sa de? De rapporterade att det hade ’utmärkta möjligheter’, alltså?” Distorsionsdräkten förvandlade rösten till ett enerverande entonigt knastrande utan vare sig betoning eller eftertryck, vilket gjorde honom ännu argare. ”Som vad då?”

”Ja, en uppenbar möjlighet åtminstone. Man har utsikt över korsningen från vardagsrummet, så förbipasserande fordon skulle kunna kartläggas och registreringsskyltarna…” Hank granskade sin omfångsrika pappersbunt. ”Men Burt vad-heter-han, chefen för teamet, tyckte huset hade fått förfalla så mycket att det inte vore värt att ta över. Rent investeringsmässigt.”

”Hur då? På vilket sätt är det förfallet?”

”Taket.”

”Taket är perfekt.”

”Färgen både på fasaden och innerväggarna. Skicket på golven. Köksskåpen –”

”Skitsnack”, sa Fred, eller surrade dräkten snarare. ”Arctor är kanske dålig på att diska och ta ut soporna eller dammsuga, men det är trots allt tre snubbar som bor där, utan några brudar. Hans fru lämnade honom, sånt där är det kvinnor som ska ta hand om. Om Donna Hawthorne hade flyttat in som Arctor ville, som han bad henne om, så skulle hon ha hållit ordning på huset. Hur som helst, vilken städfirma som helst skulle kunna få det i toppskick på nån dag bara. Och vad gäller taket, så gör det mig riktigt förbannad, för –”

”Så då rekommenderar du att vi förvärvar huset när Arctor väl är häktad och har förlorat äganderätten?”

Fred, dräkten, stirrade på honom.

”Nå?” sa Hank uttryckslöst, med kulspetspennan redo.

”Jag har ingen åsikt. Mig kvittar det.” Fred reste sig från stolen för att gå.

”Du kan inte sticka än”, sa Hank och gjorde en gest åt honom att sätta sig igen. Han letade bland pappren på skrivbordet. ”Jag har ett PM här –”

”Det har du alltid”, sa Fred. ”Åt alla.”

”Det här PM:et”, sa Hank, ”instruerar mig att skicka dig vidare till Rum 203 innan du lämnar byggnaden i dag.”

”Om det handlar om det där antidrogföredraget jag höll på Lionsklubben så har jag redan blivit utskälld för det.”

”Nej, det är inte det.” Hank slängde över papperslappen till honom. ”Det här är nåt helt annat. Jag är färdig med dig, så du kan väl kila dit med en gång och få det avklarat.”

Han befann sig i ett helt vitt rum med stålinventarier och stålstolar och ett stålskrivbord, alla fastskruvade, ett sjukhuslikt rum, rent och sterilt och kyligt, med alltför stark belysning. Till höger stod faktiskt en våg med den lilla skylten FÅR ENDAST JUSTERAS AV TEKNIKER. Två inspektörer betraktade honom, båda i full uniform från Orange Countys polisdistrikt, men med sjukvårdens gradbeteckningar.

”Du är polisassistent Fred?” sa den ene, som hade en kraftig, tvinnad mustasch.

”Ja, sir”, sa Fred. Han kände sig rädd.

”Okej, Fred, låt mig först klargöra, något du utan tvekan är medveten om är att dina rapporter och utfrågningar övervakas och spelas upp för granskning vid ett senare tillfälle, i den händelse att något förbisetts vid själva rapporttillfället. Det handlar förstås om ett rent standardförfarande som tillämpas för alla tjänstemän som rapporterar muntligt, det gäller inte bara dig.”

Den andre sjukvårdsinspektören sa: ”Plus all annan kommunikation mellan dig och avdelningen, som telefonsamtal och ytterligare aktiviteter och ditt offentliga föredrag i Anaheim för männen på Rotaryklubben.”

”Lions”, sa Fred.

”Tar du Substans D?” frågade den vänstra sjukvårdsinspektören.

”Den frågan”, sa den andre, ”är irrelevant, eftersom det förutsätts att du är tvungen till det i och med din tjänsteutövning. Så svara inte. Inte för att det skulle vara belastande på något vis, men det är helt enkelt irrelevant.” Han pekade på ett bord där ett antal klossar och en hög blandade färgglada plastprylar låg, plus några underliga föremål som polisassistent Fred inte kunde identifiera. ”Kom och slå dig ner här, polisassistent Fred. Vi kommer i all korthet att genomföra ett antal enkla test. Det kommer inte att uppta alltför mycket av din tid, och medför inget fysiskt obehag överhuvudtaget.”

”Alltså, det där föredraget jag höll –” sa Fred.

”Anledningen till det här”, sa sjukvårdsinspektören till vänster, medan han satte sig och plockade fram en penna och ett antal formulär, ”är en nyligen genomförd undersökning som visat att ett flertal av våra infiltratörer här i området har blivit inskrivna på neural-afasikliniker den senaste månaden.”

”Du är medveten om att Substans D är ytterst beroendeframkallande”, sa den andra inspektören till Fred.

”Visst”, sa Fred. ”Det är klart.”

”Vi kommer nu att genomföra de här testen med dig”, sa den sittande inspektören, ”i följande ordning, med början i vad vi kallar DM-eller –”

”Tror ni att jag är beroende?” sa Fred.

”Huruvida du är beroende eller ej är inte av avgörande betydelse, eftersom arméns avdelning för kemisk krigsföring förväntas producera ett blockeringsmedel inom de närmaste fem åren.”

”De här testen fokuserar inte på de beroendeframkallande egenskaperna hos Substans D, utan på – alltså, låt mig ge dig delmängdstestet först, det avgör din förmåga att snabbt urskilja specifika mönster. Du ser det här geometriska diagrammet?” Han la ett kort med en bild framför Fred, på bordet. ”Bland de synbart meningslösa linjerna finns ett välbekant föremål som vem som helst kan känna igen. Du ska tala om vad…”

Faktum: I juli 1969 publicerade Joseph E Bogen sin revolutionerande artikel ”Andra sidan av hjärnan: det appositionella medvetandet”. I denna artikel citerade han en obskyr doktor vid namn A L Wigan, som 1844 skrev:

Medvetandet är i grunden tvåfaldigt, liksom de organ genom vilka det manifesteras. Denna insikt slog mig tidigt, och jag har begrundat den i över ett kvarts sekel, utan att lyckas hitta en enda relevant eller ens rimlig invändning. Jag anser mig därför förmögen att bevisa – (1) Att vardera hjärnhalvan är en avgränsad och perfekt enhet, ett eget tankeorgan. (2) Att en separat och avgränsad tanke- eller slutledningsprocess kan pågå i vardera hjärnhalvan samtidigt.

Bogen avslutade sin artikel: ”Jag anser [liksom Wigan] att vi, var och en, bär på två medvetanden inom en och samma person. Det finns en mängd detaljer som behöver klarläggas i detta ämne. Men i slutändan är vi ändå tvungna att direkt konfrontera det huvudsakliga motståndet mot Wigans åskådning: det vill säga, den subjektiva känsla som uppfyller oss var och en, att vi är En Enda. Denna inre övertygelse om Enhet är en ytterst omhuldad åsikt hos den västerländska människan…”

”… det är för föremål och peka ut det för mig.”

Det här är nån sorts good-cop-bad-cop-historia, tänkte Fred. ”Vad handlar det här om egentligen?” sa han och tittade på inspektören i stället för diagrammet. ”Jag kan slå vad om att det är föredraget på Lionsklubben.” Han var helt säker.

Den sittande inspektören sa: ”Hos många som använder Substans D uppstår en avskiljning mellan höger och vänster hjärnhalva. En brist i förmåga till helhetsuppfattning utvecklas, en defekt i både det perceptiva och det kognitiva systemet, fast det kognitiva synbarligen fortsätter att fungera normalt. Men det som inhämtas från det perceptiva systemet kontamineras nu också av denna splittring, så även det slutar gradvis att fungera, degenereras successivt. Har du lokaliserat det bekanta föremålet bland linjerna? Kan du peka ut det för mig?”

Fred sa: ”Det är inte mikroskopiska tungmetallavlagringar i neuroreceptorerna ni pratar om? Obotliga –”

”Nej”, sa den stående inspektören. ”Det handlar inte om hjärnskador, utan en form av toxicitet, hjärntoxicitet. Det är en toxisk hjärnpsykos som påverkar perceptionssystemet genom att tudela det. Det du nu har framför dig, det här DM-testet, mäter hur tillförlitligt din perceptionsförmåga fungerar som en samstämmig helhet. Kan du se föremålet här? Det borde framträda tydligt med en gång.”

”Jag ser en colaflaska”, sa Fred.

”En läskflaska är helt rätt”, sa den sittande inspektören, ryckte undan teckningen och ersatte den med en annan.

”Har ni märkt nånting”, sa Fred, ”när ni har granskat mina rapporter eller så? Nåt flummigt?” Det är föredraget, tänkte han. ”Det där föredraget jag höll då?” sa han. ”Uppvisade jag nån tvådelad funktionsrubbning där? Är det därför ni har släpat hit mig?” Han hade läst om de här hjärndelningstesten, som genomfördes på avdelningen med jämna mellanrum.

”Nej, det är ren rutin”, sa den sittande inspektören. ”Vi inser, polisassistent Fred, att polisinfiltratörer med nödvändighet måste ta droger under sin tjänsteutövning, de som varit tvungna att bli intagna på federala –”

”Permanent?” frågade Fred.

”Inte särskilt många permanent. Som sagt, det rör sig om en perceptionskontaminering som med tiden kan komma att upphöra av sig själv när –”

”Dunkel”, sa Fred. ”Det lägger sig som ett dunkel över allting.”

”Har du upplevt någon överhörning?” frågade plötsligt den ena inspektören.

”Vad då?” sa han osäkert.

”Mellan hjärnhalvorna. Om en skada uppstår i den vänstra hjärnhalvan, där språkförmågan vanligtvis är lokaliserad, så händer det ibland att den högra fyller i bristerna efter bästa förmåga.”

”Jag vet inte”, sa han. ”Inte vad jag vet.”

”Tankar som inte känns som dina egna. Som om en annan person eller ett annat medvetande tänkte dem. Annorlunda jämfört med hur du själv brukar tänka. Främmande ord till och med, som du inte känner till. Som hjärnan har lärt sig genom perifera intryck någon gång under din livstid.”

”Inget i den stilen. Det skulle jag ha märkt.”

”Det skulle du förmodligen. Enligt de rapporter vi hört, från folk med skador på vänstra hjärnhalvan, så är det tydligen en ganska omskakande upplevelse.”

”Ja, det skulle jag nog märka.”

”Man trodde tidigare att den högra hjärnhalvan inte hade någon språkförmåga alls, men det var innan så många människor hade fördärvat den vänstra med droger och gett den – den högra – en chans att ta över. För att fylla tomrummet.”

”Jag ska absolut hålla utkik efter det”, sa Fred, och hörde precis hur mekanisk hans egen röst lät, han lät som ett lydigt skolbarn. Som lovade att lyda, oavsett vilken meningslös order överheterna ville tvinga på honom. De som var större än honom, och hade makten att påtvinga honom sina åsikter och sin vilja, oavsett om de var rimliga eller inte.

Håll med bara, tänkte han. Och gör som du blir tillsagd.

”Vad ser du i den här andra bilden?”

”Ett får”, sa Fred.

”Peka ut fåret för mig.” Den sittande inspektören lutade sig fram och vände på bilden. ”En försämring av urskiljningsförmågan mellan mängd och delmängd kan orsaka enorma problem – i stället för att inte uppfatta några former alls, uppfattar man felaktiga former.”

Som hundskit, tänkte Fred. Hundskit kunde definitivt betraktas som en felaktig form. Enligt vilken måttstock som helst. Han…

Undersökningsdata tyder på att den tysta, underordnade hjärnhalvan är specialiserad på gestaltperception, och främst har en sammanställande funktion när det kommer till informationsintag. Den talande, överordnade hjärnhalvan tycks däremot operera på ett mer logiskt, analytiskt, datorlikt vis, och forskningsresultaten tyder på att en möjlig anledning till cerebral lateralisering hos människor är en grundläggande inkompatibilitet mellan språkfunktion å ena sidan och sammanställande perceptionsfunktion å den andra.

…kände sig illamående och deprimerad, det var nästan lika illa som under föredraget på Lionsklubben. ”Det är inget får, eller hur? sa han. ”Men kom jag i närheten åtminstone?”

”Det här är inget Rorschachtest”, sa den sittande inspektören, ”där en oformlig bläckplump kan tolkas på helt olika sätt av olika personer. I de här bilderna finns det bara ett enda, specifikt objekt avbildat. I det här fallet är det en hund.”

”En vadå?” sa Fred.

”En hund.”

”Hur ser du att det är en hund?” Han såg ingen hund. ”Visa mig.” Inspektören…

Denna slutsats finner sitt empiriska stöd i de djur med delad hjärna vars båda hjärnhalvor kan tränas att uppfatta, reflektera och agera oberoende av varandra. Hos människan, där en propositionell tanke normalt sett lateraliseras till ena hjärnhalvan, visar det sig att den andra är specialiserad på en annan form av tanke, som kan betecknas som appositionell. De regler eller metoder genom vilka propositionellt tänkande behandlas på ”den här” sidan av hjärnan (den sida som talar, läser, och skriver) har under många år utsatts för analys vad gäller syntax, semantik, matematisk logik, osv. De regler enligt vilka appositionellt tänkande behandlas på andra sidan av hjärnan kommer att kräva omfattande studier i många år framöver.

…vände på kortet, på baksidan var den stiliserade tydliga enkla konturen av EN HUND uppritad, och nu kände Fred igen samma form som avtecknat sig bland linjerna på framsidan. Faktum var att det var en bestämd sorts hund: en greyhound, med indragen mage.

”Vad betyder det”, frågade han, ”att jag såg ett får i stället?”

”Förmodligen en psykologisk blockering bara”, sa den stående inspektören, och vägde på fötterna. ”Först när vi har gått igenom hela kortserien, och därefter ett flertal andra test –”

”Vad som gör det här testet överlägset Rorschachtestet”, avbröt den sittande inspektören, ”är att det inte finns utrymme för tolkning. Det finns ett oändligt antal felaktiga svar, men bara ett som verkligen är rätt. Det rätta föremålet är det som amerikanska statens Avdelning för Psyk-grafik tecknat upp och fastslagit för varje kort. Det är det rätta, eftersom det kommer direkt från Washington. Antingen svarar man rätt eller fel, och om vi ser en serie av felaktiga svar vet vi att vi står inför en försämring av perceptionsförmågan, och då sätter vi dig på avvänjning ett tag, tills du klarar testen bättre igen.”

”På en federal klinik?” sa Fred.

”Ja. Okej, så vad ser du i den här teckningen, bland just de här svarta och vita linjerna?”

Ren Död, tänkte Fred medan han granskade teckningen. Det är vad jag ser: döden i mångfaldig skepnad, inte bara den enda korrekta formen utan i hela bilden. Små meterlånga yrkesmördare på vagnar.

”Berätta en sak bara”, sa Fred, ”var det Lionsklubben som fick er att ana oråd?”

De båda sjukvårdsinspektörerna utbytte en blick.

”Nej”, sa den stående inspektören till sist. ”Det berodde på ett samtal – helt informellt faktiskt – mellan dig och Hank, ni satt och snackade bara. För cirka två veckor sen… det vet du säkert, det uppstår en viss teknisk fördröjning i behandlingen av all den här dyngan, all ofiltrerad information som måste hanteras. De har inte hunnit fram till din föreläsning än. Det tar nog faktiskt några dagar till innan de gör det.

”Vad var det vi snackade om?”

”Nånting om en stulen cykel”, sa den andre inspektören. ”En så kallad sjuväxlad cykel. Ni försökte lista ut vart tre växlar som saknades hade tagit vägen, var det så?” Åter sneglade de på varandra, de båda inspektörerna. ”Ni trodde att de hade blivit kvar på golvet i garaget där cykeln hade stulits?”

”Fan heller”, protesterade Fred. ”Det där var Charles Frecks fel, inte mitt. Han stressade upp oss allihop som han höll på. Jag tyckte det var lustigt bara.”

BARRIS: (Står mitt i vardagsrummet med en stor fin ny glänsande cykel, mycket nöjd) Kolla vad jag fick för bara tjugo dollar.

FRECK: Vadå?

BARRIS: En cykel, en tioväxlad racercykel, nästan helt ny. Jag såg den i grannens trädgård och frågade om den, och de hade fyra stycken så jag erbjöd dem tjugo dollar i handen och de sålde den. Färgade killar. De lyfte till och med över den åt mig, över staketet.

LUCKMAN: Jag visste inte att man kunde få en nästan ny tioväxlad cykel för tjugo dollar. Det är fantastiskt vad man kan få för tjugo dollar.

DONNA: Den liknar en som tjejen på andra sidan gatan från mitt hus hade, som blev stulen för kanske en månad sen. De hade förmodligen snott den, de där svarta killarna.

ARCTOR: Det är klart, om de hade fyra stycken. Och sålde dem så billigt.

DONNA: Du borde ge tillbaks den till tjejen på andra sidan gatan, om det är hennes. Du borde åtminstone låta henne kolla på den och se om det är hennes.

BARRIS: Det är en herrcykel. Så det kan det inte vara.

FRECK: Varför säger du att den är tioväxlad när den bara har sju växlar?

BARRIS: (Häpen) Va?

FRECK: (Går fram till cykeln och pekar) Kolla, fem växlar här, två växlar här i andra änden av kedjan. Fem plus två…

När synnervskorsningen på en katt eller en apa delas utmed sagittalplanet går signalerna från högra ögat endast till högra hjärnhalvan, och på samma sätt får den vänstra endast information från vänstra ögat. Om ett djur som genomgått denna operation i förväg har tränats att välja mellan två symboler medan endast det ena ögat används, så visar senare test att försöksdjuret kan göra ett korrekt val även med det andra ögat. Men om tvärförbindelserna, särskilt i hjärnbalken, har kapats innan träningen ägt rum, så måste det öga som först täckts över och dess samsidiga hjärnhalva tränas från början igen. Det vill säga, träningen överförs inte från ena hjärnhalvan till den andra om tvärförbindelserna är kapade. Detta är grunden för Myers och Sperrys hjärndelningsexperiment (1953; Sperry, 1961; Myers, 1965; Sperry, 1967).

…blir sju. Så det är bara en sjuväxlad cykel.

LUCKMAN: Jo, men till och med en sjuväxlad racercykel är värd tjugo dollar. Han gjorde ändå en bra affär.

BARRIS: (Irriterad) De där färgade killarna sa att den var tioväxlad. De blåste mig.

(Alla samlas för att undersöka cykeln. De räknar växlarna om och om igen.)

FRECK: Nu får jag det till åtta. Sex där fram, två där bak. Det blir åtta.

ARCTOR: (Logisk) Men det borde vara tio. Det finns inga sju- eller åttaväxlade cyklar. Inte som jag har hört talas om i alla fall. Vad tror du hände med växlarna som fattas?

BARRIS: De där färgade snubbarna måste ha mekat med den, plockat isär den med felaktiga verktyg, bristande teknisk kunskap, och när de satte ihop den igen lämnade de kvar tre växlar på garagegolvet. De ligger säkert fortfarande kvar där.

LUCKMAN: Då borde vi gå över och be att få resten av växlarna.

BARRIS: (Resonerar ilsket) Men där har vi själva blåsningen. De kommer säkert att erbjuda sig att sälja dem, i stället för att bara ge dem till mig som de borde. Jag undrar om de har förstört nåt mer. (Inspekterar hela cykeln)

LUCKMAN: Om vi går över tillsammans allihop ger de oss växlarna gratis. Det kan jag slå vad om. Vi går allihop, okej? (Tittar uppfordrande på de andra)

DONNA: Är du helt säker på att den bara har sju växlar?

FRECK: Åtta.

DONNA: Sju, åtta. Hur som helst, jag menar, innan ni går över dit, fråga nån annan. Jag menar, jag tycker inte det ser ut som om de har gjort nåt med den och plockat isär den eller så. Innan ni går över och börjar jävlas med dem, ta reda på det. Hajar ni?

ARCTOR: Hon har rätt.

LUCKMAN: Vem ska vi fråga? Vem känner vi som är expert på tävlingscyklar?

FRECK: Vi frågar den första vi träffar bara. Vi rullar ut den genom dörren och när nån snubbe kommer förbi så frågar vi honom. På så sätt får vi en oberoende bedömning.

(Tillsammans rullar de ut cykeln på framsidan, och träffar genast på en ung svart kille som håller på att parkera bilen. De pekar undrande på de sju – åtta? – växlarna och frågar hur många det är, fast de alla kan se – med undantag för Charles Freck – att det bara är sju: fem i ena änden av kedjan, två i den andra. Fem plus två blir sju. Det kan de konstatera med egna ögon. Vad är det frågan om?)

UNG SVART KILLE: (Lugnt) Vad ni behöver göra är att multiplicera antalet drev där framme med antalet där bak. Det handlar inte om att lägga ihop dem utan om att multiplicera, för som ni kan se här, så hoppar kedjan från drev till drev, och vad gäller utväxlingen får man fem (han gör en gest mot de fem dreven) gånger ett av de båda där framme (han pekar på dem) vilket blir en gånger fem, som är fem, och sen när man växlar med den här spaken på styret (han visar) hoppar kedjan över till det andra av de två där framme och löper över alla fem där bak på samma sätt igen, vilket blir ytterligare fem. Det man får lägga ihop är fem plus fem, vilket blir tio. Ser ni hur det funkar? Ni förstår, utväxlingen avgörs alltid av –

(De tackar honom och rullar under tystnad tillbaka cykeln in i huset. Den unge svarte killen, som de aldrig sett förr och som inte är mer än sjutton år och kör en otroligt medfaren gammal pickup, går fram och låser bilen, och de stänger ytterdörren efter sig och står där i hallen bara.)

LUCKMAN: Nån som har lite knark? ”Finns det knark finns det hopp.” (Ingen…

Alla resultat tyder på att avskiljningen mellan hjärnhalvorna skapar två självständiga medvetandesfärer inom ett och samma kranium, det vill säga, inom en och samma organism. Denna slutsats framstår som oroande för vissa personer, som betraktar medvetandet som en odelbar enhet inom den mänskliga hjärnan. Den framstår som förhastad för andra, som hävdar att de egenskaper som hittills upptäckts i den högra hjärnhalvan äger rum på en rent automatisk nivå. Det finns utan tvekan en obalans mellan hjärnhalvorna i de aktuella fallen, men detta kan mycket väl bero på egenheter hos de specifika individer vi har studerat. Det är fullt möjligt, om en mänsklig hjärna skulle tudelas hos en mycket ung person, att bägge hjärnhalvorna separat och oberoende av varandra skulle kunna utveckla avancerade mentala funktioner till en grad som normalt sett endast skulle återfinnas i den vänstra hjärnhalvan.

…skrattar)

”Vi vet att du var en av personerna i gruppen”, sa den sittande inspektören. ”Vem det var spelar ingen roll. Ingen av er klarade av att titta på cykeln och sluta er till den enkla matematiska beräkning som krävdes för att fastslå det ytterst begränsade växelantalet.” Fred kunde höra ett visst medkännande i inspektörens röst, en antydan till vänlighet. ”En uträkning i den stilen ligger på samma nivå som ett grundskoleprov. Var ni påtända allihop?”

”Nej”, sa Fred.

”Man ger den sortens test till skolbarn”, sa den andra inspektören.

”Så vad var problemet, Fred?” frågade den första inspektören.

”Kommer inte ihåg”, sa Fred. Sedan höll han tyst. Och så sa han, ”Jag tycker det låter mer som nån sorts kognitivt strul, snarare än nåt perceptivt. Använder man inte abstrakt tänkande i en sån situation? Inte –”

”Det skulle man kunna tro”, sa den sittande inspektören. ”Men undersökningar visar att det kognitiva systemet misslyckas eftersom det inte får korrekt information. Med andra ord, intrycken är så pass förvrängda att när man försöker resonera kring det man ser, så drar man felaktiga slutsatser eftersom man inte –” Inspektören gestikulerade, försökte finna de rätta orden.

”Men en tioväxlad cykel har sju drev”, sa Fred. ”Det vi såg stämde. Två där fram, fem där bak.”

”Men ni uppfattade inte hur de samverkade, det gjorde ingen av er, fem där bak tillsammans med vart och ett av de främre, som den svarte killen förklarade. Var han en välutbildad person?”

”Förmodligen inte”, sa Fred.

”Vad den svarte killen såg”, sa den stående inspektören, ”skilde sig från det ni såg, allihop. Han såg två separata förbindelser mellan det bakre växelsystemet och det främre, uppfattade två olika parallella förbindelser mellan dreven där framme som i tur och ordning gick till vart och ett av de fem dreven där bak… Vad ni såg var en förbindelse till alla de bakre dreven.”

”Men det skulle bli sex växlar i så fall”, sa Fred. ”Två främre drev men bara en förbindelse.”

”Vilket är ett felaktigt intryck. Ingen hade lärt den svarta killen det där. Vad han fått lära sig, om någon hade lärt honom nånting alls, var att lista ut, kognitivt, själva innebörden av de båda förbindelserna. Ni missade den ena fullständigt, allihop. Vad ni gjorde, trots att ni räknade till två framdrev, var att uppfatta dem som en enhet.”

”Jag ska sköta mig bättre nästa gång”, sa Fred.

”Vad då nästa gång? Nästa gång du köper en stulen tioväxlad cykel? Eller abstraherar dina dagliga perceptiva intryck?”

Fred satt tyst.

”Nu fortsätter vi med testet”, sa den sittande inspektören. ”Vad ser du i den här bilden, Fred?”

”Plasthundskit”, sa Fred. ”Som de säljer i butikerna här i Los Angeles. Kan jag gå nu?” Det var rena reprisen på Lionsföredraget.

Men de båda inspektörerna skrattade bara.

”Ja du, Fred”, sa han som satt ner, ”om du kan behålla ditt sinne för humor på det här viset har du kanske en chans ändå.”

”En chans?” upprepade Fred. ”En chans till vad då? Att klara mig? Att lyckas? Att få tjejen? Att få hångla? Att få förklara mig? Att få upprättelse? Att tjäna pengar? Att göra rätt för mig? Göra upp? Gör klart vad ni menar. Ordet för ’göra’ på latin är facere, vilket alltid påminner mig om fuckere, som är latin för ’att knulla’, och jag har inte…

Hjärnan hos högre däggdjur, inklusive människan, är ett tvåfaldigt organ bestående av vänster och höger hjärnhalva, sammankopplade genom ett band av nervfibrer som kallas hjärnbalken. För ett femtontal år sedan gjorde Ronald E Myers och R W Sperry, vid tillfället anställda på University of Chicago, en överraskande upptäckt: när denna förbindelse mellan de båda hjärnhalvorna kapades fungerade vardera hjärnhalvan självständigt, som om den i sig vore en fullständig hjärna.

…fått till det ett skit på sista tiden, varken plastskit eller annan skit, inte ett skit överhuvudtaget. Om ni nu är nån sorts psykologtyper och har lyssnat på mina ändlösa rapportsamtal med Hank, vad fan är grejen med Donna egentligen? Hur får jag till det med henne? Jag menar, hur fan gör man? Med en sån söt, unik, envis liten brud?”

”Det är olika med alla tjejer”, sa den sittande inspektören.

”Jag menar hur man får till det på ett etiskt sätt”, sa Fred. ”Inte trycka i henne en massa benso och sprit och sätta på henne när hon rasar ihop på vardagsrumsgolvet.”

”Köp blommor till henne”, sa den stående inspektören.

”Va?” sa Fred, och spärrade upp sina dräktfiltrerade ögon.

”Den här tiden på året kan man köpa små vårblommor. På blomsteravdelningen på Penney’s till exempel, eller K-Mart. Eller en azalea.”

”Blommor”, mumlade Fred. ”Menar du plastblommor eller riktiga blommor? Riktiga, antar jag.”

”Plastblommor skulle inte funka”, sa den sittande inspektören. ”De ser liksom… alltså, konstgjorda ut. Falska liksom.”

”Kan jag gå nu?” frågade Fred.

Efter att ha växlat en blick nickade båda inspektörerna. ”Vi kan utvärdera dig vid ett annat tillfälle, Fred”, sa den som stod upp. ”Det är inte så brådskande. Hank kommer att ge dig en tid för nästa möte.”

Av någon underlig anledning fick Fred lust att skaka hand med dem innan han gick, men han lät bli, han gick ut bara, sa inget, kände sig lite nere och förvirrad, förmodligen för att alltihop hade kommit så fullständigt oväntat, så plötsligt. De har gått igenom mitt material i detalj, tänkte han, letat efter tecken på att jag är utbränd, och de hittade vad de letade efter. Tillräckligt för att motivera de här testen, åtminstone.

Vårblommor, tänkte han när han kom fram till hissen. Små blommor. De växer förmodligen tätt intill marken så att folk ofta trampar på dem. Växer de vilt? Eller i särskilda produktionskärl eller enorma inhägnade odlingar? Jag undrar hur det är ute på landet. Med åkrarna och så, alla konstiga lukter. Och, undrade han, hur hittar man dit? Vart åker man och hur kommer man dit och var bor man nånstans? Vad är det för sorts resa, vad behöver man för biljett? Och var köper man biljetten nånstans?

Jag skulle vilja ta med nån när jag åker dit, tänkte han, Donna kanske. Men hur frågar man, hur frågar man en brud om det, när man inte ens vet hur man ska få henne i säng? När man har jobbat på det hur länge som helst och inte kommit nånstans – inte till första steget ens. Vi borde skynda oss, tänkte han, för snart kommer alla de där vårblommorna de berättade om att ha vissnat.

Kapitel 8

På väg till Bob Arctors hus, där man oftast kunde hitta ett gäng schyssta killar som bara tände på och tog det lugnt, funderade Charles Freck ut ett sätt att driva med gamle Barris, för att ge igen för hans skitsnack om mjältar på Fiddler’s Tree-caféet den där dagen. I huvudet, medan han skickligt undvek polisens radarfällor som fanns överallt (radarbilarna som var ute och spanade var oftast kamouflerade som gamla risiga VW-bussar, målade i mattbrun färg, som kördes av skäggiga pundartyper, när han såg sådana bussar saktade han ner), körde han en förhandsvisning av hur han skulle sätta dit Barris:

FRECK: (Som apropå ingenting) Jag köpte en metedrinplanta i dag.

BARRIS: (Med ett högfärdigt ansiktsuttryck) Metedrin är tjack, det är som speed, det är ice, det är crystal, det är amfetamin, det tillverkas på syntetisk väg i ett labb. Så det är inte organiskt som maja. Det finns inga metadrinplantor, det är inte som med majaplantor.

FRECK: (Levererar själva poängen) Jag menar, jag ärvde fyrtiotusen av en gammal morbror och köpte en anläggning som är gömd i garaget hos den här snubben, där han tillverkar metedrin. Jag menar, han har som en fabrik där han tillverkar meth. Så när jag säger planta menar jag anläggning [”plant” kan betyda både växtplanta och fabrik/anläggning. Övers anm.] –

Han kunde inte få till den exakta formuleringen medan han körde, eftersom han också var tvungen att koncentrera sig på de andra fordonen och trafikljusen, men när han kom fram till Bobs hus skulle han verkligen sätta Barris på plats, det visste han. Och Barris, särskilt om hela gänget var där, skulle nappa på betet och framstå som ett fullständigt rövhål inför allihop. Och då skulle han verkligen få igen, för det fanns inget som Barris tyckte så illa om som när man drev med honom.

När han parkerade såg han att Barris höll på och jobbade med Bob Arctors bil utanför huset. Huven var uppfälld, och både Barris och Arctor stod där med en massa verktyg i en hög.

”Hallå, tjena”, sa Freck, slog igen bildörren och släntrade avslappnat fram till dem. ”Barris”, sa han med en gång, på ett coolt sätt, la handen på Barris axel för att påkalla hans uppmärksamhet.

”Senare”, morrade Barris. Han hade mekanikerkläderna på sig. Tyget var redan smutsigt av olja och andra fläckar.

Freck sa: ”Jag köpte en metedrinplanta i dag.”

Med otåligt rynkade ögonbryn sa Barris, ”Hur stor?”

”Vad menar du?”

”Hur stor är plantan?”

”Jo, alltså”, sa Freck och undrade hur han skulle fortsätta.

”Hur mycket betalade du?” sa Arctor, som också var oljig av mekandet med bilen. De hade tagit loss förgasaren, såg Freck, med luftfilter, slangar och allt.

Freck sa: ”Runt tio dollar.”

”Jim kunde ha skaffat en billigare”, sa Arctor och fortsatte jobba. ”Eller hur, Jim?”

”De ger praktiskt taget bort methplantor gratis numera”, sa Barris.

”Det här är ett helt jävla garage!” protesterade Freck. ”En fabrik! Den producerar en miljon tabletter om dan – med en pillermaskin och allt. Allt!”

”Allt det där för tio dollar?” sa Barris och flinade brett.

”Var ligger den?” frågade Arctor.

”Inte här i närheten”, sa Freck olustigt. ”Vafan, skit samma.”

Barris stannade upp i arbetet – Barris stannade ofta upp i arbetet, oavsett om någon pratade med honom eller ej – och sa: ”Vet du, Freck, om man tar för mycket meth börjar man snacka som Kalle Anka.”

”Så vadå?”

”Då kommer ingen att fatta vad man säger.”

Arctor sa: ”Vad sa du, Barris? Jag fattar inte vad du säger.”

Med ansiktet strålande av munterhet fick Barris rösten att låta som Kalle Anka. Freck och Arctor flinade och njöt av underhållningen. Barris bara fortsatte, och gestikulerade till sist mot förgasaren.

”Vad är det med förgasaren?” sa Arctor, och log inte längre.

Barris sa, med sin vanliga röst, men fortfarande med ett brett leende: ”Du har en böjd chokeaxel. Hela förgasaren borde renoveras. Annars kommer chokespjället att slå igen nånstans mitt ute på motorvägen så att motorn flödar och dör och nån jävel kör på dig bakifrån. Och risken finns dessutom att den oförbrända bensinen som tränger in längs cylinderväggarna – om det får pågå tillräckligt länge – sköljer bort smörjningen så att cylindrarna skär och får permanenta skador. Och då måste du borra om dem.”

”Varför är chokeaxeln böjd?” frågade Arctor.

Barris ryckte på axlarna och fortsatte att ta isär förgasaren utan ge något svar. Den saken lämnade han till Arctor, och Charles Freck, som inte visste något om motorer, särskilt inte komplicerade reparationer som den här.

Luckman kom ut ur huset i snajdig skjorta, tajta moderna Levisjeans, solglasögon och med en bok i handen. ”Jag ringde”, sa han, ”och de håller precis på och kollar hur mycket en renoverad förgasare skulle kosta. De ringer tillbaka om en stund, så jag lämnade ytterdörren öppen.”

Barris sa: ”Du skulle kunna sätta i en fyrports i stället för den här tvåportsförgasaren, när du ändå håller på. Men då behöver du ett nytt grenrör. Vi kan nog få tag på ett begagnat ganska billigt.”

”Tomgången skulle bli för hög”, sa Luckman, ”med en Rochesterfyrports eller nåt sånt, om det är det du menar? Och växlingen skulle inte bli rätt heller. Den skulle inte växla upp.”

”Man kan byta ut tomgångsmunstyckena mot mindre munstycken”, sa Barris, ”som kompensation. Och om han har en varvtalsmätare kan han hålla koll så den inte övervarvar. Han skulle se på mätaren när den inte växlar upp som den ska. Oftast räcker det med att man lättar på gasen för att den ska växla upp, om den automatiska kopplingen till växellådan inte funkar. Jag vet var vi kan få tag på en varvtalsmätare också. Jag har en själv, faktiskt.”

”Jo”, sa Luckman, ”fast om han trycker gasen i botten för att få i omkörningsväxeln och dra på så snabbt som möjligt, i ett nödläge på motorvägen, finns risken att motorn växlar ner och varvar upp så mycket att den blåser topplockspackningen, eller nåt ännu värre. Att hela motorn exploderar kanske.”

Barris sa tålmodigt: ”Han skulle se mätarnålen hoppa till och lätta på gasen med en gång.”

”Mitt i omkörningen?” sa Luckman. ”Halvvägs förbi en stor jävla långtradare? Fan, han skulle vara tvungen att bränna på bara, övervarv eller inte, han skulle bli tvungen att spränga motorn hellre än att sakta ner, för annars skulle han aldrig klara omkörningen.”

”Rörelseenergin”, sa Barris. ”Med en sån här tung bil skulle han komma förbi även om han lättade på gasen, när han väl fått upp farten.”

”Om det är uppförsbacke då?” sa Luckman. ”Man kommer inte så långt av bara farten om man kör om i uppförsbacke.”

Till Arctor sa Barris: ”Vad väger den här bilen…?” Han böjde sig ner för att se vad det var för märke. ”Den här…” Läpparna rörde sig. ”Oldsmobilen.”

”Den väger cirka femhundra kilo”, sa Arctor. Charles Freck såg honom blinka åt Luckman.

”Då har du rätt”, medgav Barris. ”Det blir inte mycket rörelseenergi om den är så lätt. Eller kanske ändå?” Han grävde i fickorna efter en penna och något att skriva på. ”Femhundra kilo som rör sig hundratrettio kilometer i timmen har en kraft av –”

”Femhundra kilo alltså”, insköt Arctor, ”med alla passagerare och en full bensintank och en stor låda tegelsten i bagaget.”

”Hur många passagerare?” sa Luckman gravallvarligt.

”Tolv.”

”Är det sex där bak”, sa Luckman, ”och sex där –”

”Nej”, sa Arctor, ”elva där bak och föraren helt ensam där fram. Så, alltså, man får mer vikt på bakhjulen vilket ger bättre fäste. För att undvika överstyrning.”

Barris tittade hastigt upp. ”Överstyr den här bilen?”

”Om man inte ser till att ha elva personer i baksätet”, sa Arctor.

”Vore bättre att lasta sandsäckar i bagaget i så fall”, sa Barris. ”Tre hundrakilos sandsäckar. På så sätt kan passagerarna sprida ut sig och sitta bekvämare.”

”Varför inte en enda trehundrakiloslåda med guld i bagaget?” frågade Luckman. ”I stället för tre hundrakilos-”

”Kan du hålla käften?” sa Barris. ”Jag försöker räkna ut tröghetskraften, om den här bilen kör i hundratrettio kilometer i timmen.”

”Den kommer inte upp i hundratrettio”, sa Arctor. ”Den har en död cylinder. Jag glömde säga det. Det var en vevstake som brast i går kväll, på väg hem från 7-Eleven.”

”Men varför plockar vi ut förgasaren, i så fall?” frågade Barris uppfordrande. ”Vi behöver ta av hela topplocket om vi ska fixa det. Mer än så faktiskt. Motorblocket kan mycket väl vara sprucket. Så det är därför den inte startar, alltså.”

”Startar inte bilen?” frågade Freck Arctor.

”Den startar inte”, sa Luckman, ”eftersom vi har plockat ut förgasaren.”

Förbryllad frågade Barris: ”Varför plockade vi ut förgasaren egentligen? Jag kommer inte ihåg.”

”För att byta ut fjädrarna och alla andra smådelar”, sa Arctor. ”Så den inte skulle börja jävlas och nästan ta livet av oss igen. Mekanikern på Unionmacken sa att vi borde göra det.”

”Om ni bara kan sluta snacka så förbannat, era puckon”, sa Barris, ”som ett gäng tjackpundare, så ska jag slutföra mina uträkningar och tala om hur just den här bilen, med sin totalvikt, skulle sköta sig med en fyrports Rocehsterförgasare, givetvis modifierad med mindre tomgångsmunstycken.” Han var uppriktigt irriterad nu. ”Så HÅLL KÄFTEN!”

Luckman öppnade boken han höll i. Så sträckte han på sig, gjorde sig mycket större än vanligt, den breda bröstkorgen svällde, liksom hans biceps. ”Barris, nu ska jag läsa för dig.” Han började läsa ur boken, på ett extra vältaligt vis. ”Honom till vilken gåvan har givits att se Kristus mer verklig än någon annan verklighet…’”

”Va?” sa Barris.

Luckman läste vidare. ”’…än någon annan verklighet i Världen, Kristus allestädes närvarande och allestädes alltmer storslagen, Kristus som Universums slutliga öde, dess plasmatiska Princip – ’”

”Vad är det där för nåt?” sa Arctor.

”Chardin. Teilhard de Chardin.”

”Vafan, Luckman”, sa Arctor.

”’…att människan verkligen lever i en sfär där ingen mångfald kan plåga honom och som icke desto mindre utgör den mest ypperliga verkstad för universell fullbordan.’” Luckman slog igen boken.

Med påtaglig tveksamhet gick Charles Freck fram och ställde sig mellan Barris och Luckman. ”Ta det lugnt nu, killar.”

”Undan med dig, Freck”, sa Luckman och drog tillbaka högerarmen, höll den lågt och gjorde ett svepande försök att sopa till Barris. ”Kom igen Barris, jag ska fan klappa till dig så du glömmer vad du heter, för att du snackar med dina polare på det sättet.”

Barris gav ifrån sig ett gällt tjut av vild, vädjande skräck, släppte pennan och anteckningsblocket och kilade med snabba snubblande steg iväg mot den öppna ytterdörren, ropade över axeln medan han sprang: ”Jag hör att de ringer om den renoverade förgasaren.”

De såg på medan han försvann.

”Jag skämtade bara”, sa Luckman och kliade sig på underläppen.

”Tänk om han hämtar pistolen och ljuddämparen?” sa Freck, som var helt överdrivet nervös. Han började sakta röra sig mot sin egen bil, för att snabbt kunna kasta sig i skydd om Barris skulle komma ut och börja skjuta.

”Kom igen nu”, sa Arctor till Luckman. Båda två återgick till arbetet med bilen, medan Freck oroligt dröjde kvar vid sin egen bil, och undrade varför han gjort misstaget att titta förbi här i dag. Det var inte alls lika slappt och skönt som det brukade vara, inte alls. Han hade känt av de dåliga vibbarna som låg under den skämtsamma tonen redan från början. Vad i helvete är det för fel egentligen? undrade han och satte sig dystert i bilen för att starta motorn.

Kommer det att bli så där jobbigt och jävligt här också, undrade han, som det var hemma hos Jerry Fabin de sista veckorna? Det brukade vara så avspänt och fint här, tänkte han, alla bara tog det lugnt och tände på, diggade psykedelisk rock, särskilt Stones. Donna som satt och fyllde kabbar i skinnjacka och stövlar, Luckman som rullade jointar och berättade om föreläsningen han tänkte hålla på UCLA om hur man rullar och röker på, och hur han en dag plötsligt skulle rulla den perfekta jointen och den skulle bevaras i en heliumfylld glasmonter uppe i Constitution Hall, som en del av den amerikanska historien tillsammans med andra viktiga föremål. När jag ser tillbaka, tänkte han, på hur det var för ett litet tag sen bara, som när Jim Barris och jag satt på Fiddler’s häromdan… det var bättre då till och med. Det var Jerry som satte igång det, tänkte han, det är på väg hit också, det där som tog Jerry. Hur kan såna fina dagar och händelser och ögonblick gå åt helvete så fort, helt utan anledning, utan nån anledning alls? Plötsligt bara – förändring. Utan nån orsak.

”Nu drar jag”, sa han till Luckman och Arctor, som tittade på medan han varvade upp motorn.

”Nej, stanna, du, kom igen”, sa Luckman med ett varmt leende. ”Vi behöver dig. Du är en riktig polare.”

”Nä, jag sticker nu.”

Barris kom försiktigt utsmygande ur huset. Han hade med sig en hammare. ”Det var nån som ringde fel bara”, ropade han, och närmade sig med yttersta vaksamhet, stannade upp och kikade på dem som någon sorts krabbvarelse i en drive-in-film.

”Vad ska du göra med hammaren?” sa Luckman.

Arctor sa: ”Laga bilen”.

”Tänkte att jag kunde ta med den ut”, förklarade Barris medan han avvaktande återvände till Oldsmobilen, ”eftersom jag råkade se den där inne.”

”Den allra farligaste sortens människa”, sa Arctor, ”är den som är rädd för sin egen skugga.” Det var det sista Freck hörde innan han körde iväg, han funderade på vad Arctor menade, om han syftade på honom, Charles Freck. Han skämdes. Men fan, tänkte han, varför stanna kvar när det är så jävla deppigt? Vad är det för vits med det? Håll dig borta från alla dåliga trippar, påminde han sig själv, det var hans motto i livet. Så han körde iväg utan att se sig om. Låt dem slå ihjäl varann bara, tänkte han. Vem bryr sig? Men han mådde dåligt, riktigt dåligt över att lämna dem, och av att se den här förändringen lägga sig över dem som ett mörker, och han undrade återigen varför, vad det betydde, men sedan slog det honom att alltihop kanske skulle vända och gå åt motsatta hållet och bli bättre igen, och det muntrade upp honom. Det fick honom faktiskt att spela upp en kort fantasiscen i huvudet medan han körde vidare, undvek de osynliga polisbilarna:

DÄR SATT DE ALLIHOP PRECIS SOM FÖRR

Till och med folk som antingen var döda eller fullständigt utbrända, som Jerry Fabin. De satt utspridda allihop i ett slags klart vitt ljus, inte dagsljus utan ett ännu bättre ljus, ett slags hav som bredde ut sig under dem, och ovanför också.

Donna och de andra brudarna såg riktigt heta ut – de hade på sig små rygglösa toppar och hotpants, eller linnen utan behå. Han hörde musik, men kunde inte riktigt urskilja vilken låt eller från vilken skiva. Kanske Hendrix! tänkte han. Ja, en gammal Hendrixlåt, eller nu var det plötsligt J J. Allihop: Jim Croce och J J, men särskilt Hendrix. ”Before I die”, mumlade Hendrix, ”let me live my life as I want to”, och sedan rasade hela fantasin sönder för har han hade glömt att Hendrix var död och hur både Hendrix och Joplin hade dött, för att inte tala om Croce. Hendrix och J J som gått åt av en horseöverdos båda två, såna fina coola människor, helt gränslösa, och han mindes att han hört att Janis manager bara hade gett henne några hundra dollar då och då. Hon kunde inte få resten, allt hon tjänade, på grund av heroinet. Och sedan hörde han hennes sång ”All Is Loneliness” i huvudet, och började gråta. Och i det tillståndet körde han vidare hemåt.

I vardagsrummet, där Robert Arctor satt med sina vänner och försökte avgöra om han behövde en ny förgasare eller en renoverad, eller en modifierad förgasare-med-grenrör, kunde han känna de tysta konstanta vakande blickarna, den elektroniska närvaron av holoskannrarna. Och det kändes bra.

”Du verkar avspänd”, sa Luckman. ”Jag skulle inte vara så avspänd om jag var tvungen att pynta hundra dollar.”

”Jag tänker knalla iväg längs gatan tills jag hittar en annan Oldsmobile”, förklarade Arctor, ”och plocka loss förgasaren från den bara, helt gratis. Som alla andra vi känner.”

”Särskilt Donna”, höll Barris med. ”Jag önskar att hon inte hade varit här när vi var borta häromdan. Donna stjäl allt hon får tag på, och om hon inte kan få med det på egen hand ringer hon sina tjuvpolare och de kommer och hämtar prylarna åt henne.”

”Jag kan berätta en grej jag hörde om Donna”, sa Luckman. ”Alltså, en gång när hon la tjugofem cent i en sån där frimärksautomat som matar ut frimärken från en rulle, så var det nåt strul med maskinen och den bara öste ut frimärken. Efter ett tag hade hon en hel varukorg full. Och den bara fortsatte. Till sist hade hon kanske – hon och hennes tjuvpolare räknade dem – över artontusen femtoncentsfrimärken. Så det var schysst, fast vad skulle Donna Hawthorne ta sig till med dem liksom? Hon har aldrig skrivit ett brev i hela sitt liv, förutom till sin advokat för att stämma nån snubbe som blåste henne i en knarkaffär.”

”Gör Donna sånt?” sa Arctor. ”Har hon en advokat som kan stämma nån för utebliven betalning i en olaglig affär? Hur kan hon göra det?”

”Förmodligen säger hon bara att snubben är skyldig henne en massa deg.”

”Tänk er bara, om man fick ett argt betala-eller-bli-stämd-brev från en advokat om en knarkaffär”, sa Arctor och förundrades över Donna, som han så ofta gjorde.

”I vilket fall”, fortsatte Luckman, ”där satt hon nu med en hel korg, över artontusen femtoncentsfrimärken, och vad fan skulle hon ta sig till med dem? Man kan inte direkt sälja tillbaks dem till Postverket. Hur som helst, när Postverket kom och kollade maskinen skulle de se att den strulade, och om nån sen dök upp på posten med alla de där frimärkena, särskilt en lång slinga – fan, de skulle haja med en gång, de skulle praktiskt taget stå och vänta på henne, eller hur? Så Donna tänkte efter lite – när hon väl hade fått in frimärksnystanet i sin MG och kört iväg – och sen ringde hon de där pundartjuvarna hon jobbar med och fick dit dem med nån sorts tryckluftsborr, vattenkyld och vattenljuddämpad, en riktigt skum specialpryl som de också snodde, ta mig fan, och de hackade loss frimärksautomaten ur betongen mitt i natten och körde hem den till hennes hus på flaket till en Ford Ranchero. Som de säkert också snodde. För frimärkena.”

”Menar du att hon sålde frimärkena?” sa Arctor förundrat. ”Ur automaten? Eller bredvid liksom?”

”De monterade upp – det var i alla fall vad jag hörde – de monterade upp automaten vid en vältrafikerad korsning där det gick mycket folk, fast lite utom synhåll så att ingen postbil skulle råka se den, och sen satte de igång den igen.”

”Det hade varit smartare att sno det som fanns i myntbehållaren bara”, sa Barris.

”Sen sålde de frimärken”, sa Luckman, ”i några veckor kanske tills det tog slut i maskinen, som det förstås gjorde så småningom. Och vad fan skulle de göra sen? Jag kan liksom föreställa mig hur Donnas hjärna jobbade på det problemet, den där bondtjuvhjärnan… hon kommer från en bondesläkt i ett land i Europa nånstans. Hur som helst, när frimärksrullen väl tog slut bestämde hon sig för att bygga om maskinen till att sälja läsk i stället, för de där rullarna kan man bara sno från Postverket – de är jävligt välbevakade. Och sånt kan man åka in på livstid för.”

”Är det verkligen sant?” sa Barris.

”Vad då?” sa Luckman.

Barris sa: ”Hon är helt störd, den tjejen. Hon borde bli tvångsintagen. Fattar ni att skatterna höjdes för oss, för att hon snodde de där frimärkena?” Han lät arg igen.

”Skriv till myndigheterna och berätta bara”, sa Luckman, med ansiktet fyllt av iskallt förakt mot Barris. ”Be Donna om ett frimärke, hon har säkert ett att sälja.”

”Till fullt pris”, sa Barris, lika förbannad.

Skannrarna, tänkte Arctor, kommer att ha kilometervis av det här på sina påkostade band. Inte kilometervis med tomband bara, utan kilometervis med såna här trippade samtal.

Det var inte vad som hände medan Robert Arctor satt framför en holoskanner som var viktigt egentligen, tänkte han. Det var vad som hände – åtminstone för honom själv… för vem då?… för Fred – när Bob Arctor var någon annanstans eller låg och sov, och de andra befann sig inom skannrarnas räckvidd. Så jag borde dra härifrån, tänkte han, som jag tänkte göra från början, lämna de här snubbarna och skicka hit andra jag känner också. Jag borde göra huset hur lättillgängligt som helst från och med nu.

Och så dök en fruktansvärd, vidrig tanke upp i huvudet. Tänk om jag får se Donna här inne, när jag spelar upp banden – får se henne lirka upp ett fönster med en sked eller ett knivblad – och smita in och förstöra mina ägodelar och stjäla saker. En annan Donna: den hon är innerst inne, eller när jag inte ser henne åtminstone. Som nån sorts filosofisk ”om ett träd faller i skogen”-grej. Hurdan är Donna egentligen när ingen är där som kan se henne?

Förvandlas den där fina söta listiga och snälla, jättesnälla tjejen till nåt lömskt och obehagligt då? undrade han. Kommer jag att få se henne förändras på ett helt ofattbart sätt? Donna eller Luckman, vem som helst som jag verkligen bryr mig om. Som ens katt eller hund när man går hemifrån… katten tömmer ett örngott och börjar stoppa ner värdesaker: klockan och radion på nattduksbordet, rakapparaten, allt den kan komma över innan man är tillbaka, en helt annan katt när man är borta, som snor ens grejer och säljer dem, eller röker upp allt ens gräs, springer omkring i taket eller ringer utlandssamtal… Fan vet. Rena mardrömmen, en konstig spegelbildstillvaro, en fruktansvärd tvärtomvärld där obestämbara varelser smyger omkring. Donna som kryper runt på alla fyra, äter ur djurens matskålar… som nån sorts sjuk psykedelisk snedtripp, obegriplig och fasansfull.

Fan, tänkte han, det kan lika gärna vara Bob Arctor som går i sömnen mitt i natten och gör såna sjuka grejer. Har samlag med en vägg. Eller så dyker mystiska missfoster upp som han aldrig har sett förr, en hel hop av dem, med konstiga huvuden som snurrar ett helt varv, som på en uggla. Och audioskannrarna spelar in vilda sinnessjuka konspirationer som de kokar ihop tillsammans, om att spränga herrtoaletten på Standardmacken genom att fylla toalettstolarna med sprängdeg för nåt helt jävla obegripligt syfte. Såna saker händer kanske varenda natt medan han bara inbillar sig att han sover – och när dagen kommer är alltihop försvunnet igen.

Bob Arctor, funderade han, får kanske veta mer om sig själv än han är redo för, mer än han egentligen vill veta, om Donna i sin lilla skinnjacka och Luckman i sina snygga kläder, och till och med Barris – när ingen annan är hemma kanske Jim Barris bara går och lägger sig. Och sover tills de dyker upp igen.

Fast det tvivlade han på. Det var mer sannolikt att Barris grävde fram en undangömd sändare ur den kaotiska röran i sitt rum – vilket liksom alla andra rum i huset nu för första gången stod under konstant övervakning – och skickade nån kryptisk signal till en bunt andra kryptiska jävlar som han konspirerade med, om vad såna människor nu kunde tänkas konspirera om. En annan gren av polismyndigheten kanske, funderade Bob Arctor.

Å andra sidan, Hank och de andra nere på högkvarteret skulle inte bli särskilt förtjusta om Bob Arctor lämnade huset för gott, nu när de hade lagt så mycket pengar och expertis på att installera övervakningsutrustningen, om han aldrig visade sig igen, aldrig syntes till på banden. Han kunde därför inte ge sig av för att bara genomföra sin egen personliga övervakningsplan och strunta i deras. Det var trots allt de som betalade för alltihop.

I det manus som filmades var han själv tvungen att alltid behålla huvudrollen. Arctor, Actor, Aktör, tänkte han. Bob Aktören som alla är ute efter, själva stjärnan i filmen.

Det sägs att man inte känner igen sin egen röst första gången man hör den på band. Och när man ser en videoinspelning av sig själv, eller ett sånt här 3D-hologram, så känner man inte heller igen sig. Man föreställer sig kanske att man är en reslig fetlagd man med svart hår, och i stället är man en pytteliten kvinna, alldeles skallig… är det så det är? Jag är säker på att jag kommer att känna igen Bob Arctor, tänkte han, om inte annat på kläderna, eller genom uteslutningsmetoden. Den som varken är Barris eller Luckman och ändå bor här måste vara Bob Arctor. Om det inte är en av hundarna eller katterna förstås. Jag får försöka hålla mina professionella ögon öppna efter nån som går på två ben.

”Barris”, sa han, ”jag sticker ut och kollar om jag kan få tag på lite E.” Så låtsades han komma ihåg att han inte hade någon bil, han fick den sortens ansiktsuttryck. ”Luckman”, sa han, ”funkar din Falcon?”

”Nej”, sa Luckman fundersamt, tänkte efter lite. ”Jag tror inte det.”

”Kan jag låna din bil, Jim?” frågade han Barris.

”Jag undrar… om du klarar av min bil”, sa Barris.

Detta var den invändning som alltid kom på tal när någon försökte låna Barris bil, eftersom Barris hade gjort ett antal hemliga och ospecificerade modifikationer av:

(a) fjädringen

(b) motorn

(c) växellådan

(d) bakpartiet

(e) drivaxeln

(f) elsystemet

(g) frampartiet och styrsystemet

(h) liksom klockan, cigarettändaren, askfatet, och handskfacket. Särskilt handskfacket. Det var alltid låst. Radion hade också på ett listigt vis blivit modifierad (utan någon som helst förklaring av hur eller varför). Om man slog på en viss kanal hörde man bara korta blippanden, med någon minuts mellanrum. Alla de förinställda knapparna ledde till en enda sändning som var helt obegriplig, och underligt nog spelades aldrig någon rockmusik på den kanalen. Ibland när de följde med Barris för att tjacka och Barris parkerade och gick ut och lämnade dem ensamma i bilen, så slog han på just den kanalen på extra hög volym. Om de bytte kanal medan han vara borta blev han helt ifrån sig och vägrade att prata på hemvägen, eller överhuvudtaget förklara vad det var frågan om. Det hade han fortfarande inte gjort. När radion var inställd på den kanalen sände den förmodligen:

(a) till myndigheterna

(b) till en privat paramilitär organisation

(c) till Kartellen

(d) till utomjordingar eller någon form av högre medvetande.

”Vad jag menar är”, sa Barris, ”att den håller en jämn hastighet om man –”

”Äh, vafan!” avbröt Luckman vresigt. ”Det är en vanlig jävla sexcylindrig motor, din skitskalle. Du låter parkeringsvakten köra den på betalparkeringen inne i stan. Så varför inte Bob? Jävla arsle.”

Bob Arctor hade förstås också vissa hjälpmedel, ett antal hemliga funktioner i sin egen bilradio. Men det berättade han inte för någon. Och det var snarare Fred som hade det. Någon var det i alla fall, och de fungerade på ungefär samma sätt som Barris påstod att alla hans elektroniska modifikationer gjorde, fast ändå inte riktigt.

Till exempel sände alla polisfordon ut en särskild fullspektrumsignal, en störsignal som fick en vanlig bilradio att låta som om avstörningen i fordonet inte fungerade. Som om polisfordonet hade fel på tändningen. Bob Arctor, som civilpolis, hade dock blivit tilldelad en apparat som i kombination med bilradion talade om en hel del, med hjälp av ljud som inte betydde någonting för vanligt folk – de allra flesta åtminstone. Folk i allmänhet tog för givet att bruset inte innehöll någon information alls. För det första talade de olika underliggande ljuden om för Bob Arctor hur nära polisfordonet befann sig, och för det andra vilken avdelning det tillhörde: stad eller region, trafikpolis eller riksnivå, allt i den stilen. Han kunde också fånga upp de blippanden som med en minuts mellanrum fungerade som en tidsmarkör för parkerade polisbilar, de som satt och spanade i polisbilen kunde hålla koll på hur många minuter de hade väntat utan att behöva göra några misstänkta rörelser. Detta kunde exempelvis vara användbart när man hade kommit överens om att slå till mot ett hus om exakt tre minuter. Zt-zt-zt-ljudet i bilradion talade om precis när tre minuter hade gått.

Han kände också till AM-kanalen som bara spelade de senaste hitlåtarna, där en DJ snackade oavbrutet mellan låtarna, fast snacket ibland inte alls var så meningslöst som det kunde verka. Om man satt i sin bil med den kanalen på hög volym så skulle folk som råkade höra tro att det var en helt vanlig popkanal med typiskt ointressant DJ-babbel, och antagligen inte alls tänka på saken, eller åtminstone inte märka att den så kallade DJ:n plötsligt, med precis samma lågmält pratsamma röst som när han sa: ”Här kommer en låt till Phil och Jane, en ny Cat Stevens-låt som heter –”, ibland sa någonting i stil med: ”Fordon blå fortsätter en kilometer norrut till Bastanchury medan de andra enheterna –” och så vidare. Oavsett vilka snubbar eller brudar han haft med sig i bilen var det aldrig någon som hade märkt något, inte ens när han varit tvungen att ha poliskanalen på för att ett större tillslag var på gång där han själv var inblandad. Eller om de gjort det hade de förmodligen trott att det bara var något som hände i deras egna påtända paranoida skallar, och glömt bort det med en gång.

Han kände också till de många omärkta polisbilar, gamla Chevor exempelvis, med höjda bakpartier och högljudda (olagliga) avgasrör och fartränder, som kördes fort och vårdslöst av coola, ovårdade typer – radion gav ifrån sig ett särskilt informationsbärande brus på alla frekvenser, som talade om när en av dem hängde efter honom eller blåste förbi. Han visste när han skulle låtsas som ingenting.

Dessutom, när han tryckte på knappen som normalt sett växlade mellan FM och AM så startade en kanal på en särskild frekvens som öste ut en konstant ström av menlös hissmusik, men själva musiken filtrerades bort av en särskild mikrofonsändare i bilradion, helt utan störningar, så att allt man sa i bilen fångades upp av utrustningen och sändes till polisen, man kunde spela den här kanalen hur högt som helst, det hördes ändå inte hos polisen och störde inte inspelningen det minsta, musiken filtrerades bort fullständigt.

Det Barris hävdade att han hade uppvisade alltså vissa likheter med vad han själv, Bob Arctor, i sin roll som hemlig narkotikapolis faktiskt hade i sin bilradio, men utöver det hade hans bil inga särskilda modifikationer, vare sig av fjädring, motor, växellåda eller något annat. Det vore bara löjligt och alldeles för uppenbart. Och dessutom fanns det tusentals bildårar som kunde göra minst lika extrema modifikationer på sina egna fordon, så han hade bara sett till att få en hyfsat kraftfull motor till sin kärra och nöjt sig med det. Vilken bil som helst kan köra ifatt och köra om en annan, om den bara har tillräckligt hög prestanda. Barris påståenden på den fronten var rent skitsnack, en Ferrari har fjädring och väggrepp och styrning som inga ”hemliga specialmodifieringar” kan tävla med, så glöm den skiten bara. Och snuten har inte råd med sportbilar, inte ens de billigaste modellerna. För att inte tala om Ferrari. I slutändan är det förarens skicklighet som räknas.

Fast en annan polisförmån hade han. Mycket speciella däck. De hade mer än bara stålband inuti, något som Michelin hade introducerat med sin X-serie för många år sedan. De här hade ett innandöme helt i metall, och de blev fort utslitna men gav fördelar vad gällde hastighet och acceleration. Nackdelen var kostnaden, men han fick dem gratis från polisens utrustningsservice, som inte var någon Dr Pepper-maskin men fungerade ungefär som hans kontantutbetalningar. Det funkade helt okej, fast han fick bara anslag för extrautrustning när det var absolut nödvändigt. Däcken bytte han själv, när ingen såg på. På samma sätt som han hade modifierat bilradion.

Det han oroade sig för när det gällde radion var inte att någon skulle börja snoka och upptäcka något, Barris till exempel, utan att den skulle bli stulen helt enkelt. Extrautrustningen gjorde den dyr att ersätta om någon skulle sno den. Han skulle verkligen bli tvungen att snacka för sig ifall det hände.

Han hade naturligtvis en pistol gömd i bilen också. Barris, med sin snåriga syratrippade flummiga hjärna, skulle aldrig ha valt det gömställe där den faktiskt låg. Barris skulle ha hittat på ett riktigt originellt ställe, kanske ett hemligt fack utmed rattaxeln. Eller i bensintanken, hängande i en vajer som kokainpaketet i den klassiska rullen Easy Rider, ett ställe som för övrigt var det sämsta möjliga om man ville gömma knark på en båge. Varenda snut som sett filmen hade omedelbart hajat precis det alla smarta psykologtyper så vältaligt hade förklarat: de där snubbarna ville åka fast, och om möjligt bli dödade också. Hans egen pistol, i hans bil, låg i handskfacket.

De där pseudosmarta grejerna som Barris ständigt antydde att han hade installerat hade säkert vissa kopplingar till verkligheten, den verklighet som utgjordes av Arctors egen modifierade bil, för många av de radioprylar Arctor använde var standardutrustning som hade visats upp i diverse pratprogram på TV, av elektronikexperter som antingen hade hjälpt till att designa dem, läst om dem i branschtidningar, bara råkat se dem eller fått sparken från något polislabb och velat ge igen. Så gemene man (eller som Barris sa på sitt kvasiintellektuella, högtravande vis: den genomsnittliga medborgaren) visste vid det här laget att ingen polis skulle ge sig på att stoppa en blixtsnabb, trimmad Chevy-57a med vad som såg ut att vara en oregerlig tonåring packad på Coors-öl bakom ratten – för att upptäcka att han hade hejdat ett av narkotikapolisens civilfordon i jakt på en misstänkt. Så den genomsnittliga medborgaren visste numera hur och varför alla hemliga polisbilar, som vrålade omkring och skrämde upp gamla tanter och andra svenssontyper så mycket att de skrev ilskna insändare, oavbrutet skickade signaler sinsemellan och till sina kollegor… och vad spelade det för roll, egentligen? Men något som skulle spela roll – och orsaka fruktansvärd skada – var om ligisterna, hotrod-snubbarna, mc-knuttarna, och särskilt langarna och smugglarna och pundarna, lyckades bygga lika avancerade apparater och installera dem i sina egna bilar.

Då skulle de kunna köra omkring precis som de ville. Helt ostraffat.

”Då promenerar jag väl, då”, sa Arctor, vilket hade varit planen från första början, han hade bluffat både Barris och Luckman. Han var tvungen att gå till fots.

”Vart ska du?” sa Luckman.

”Donna.” Att ta sig hela vägen till henne till fots var nästan omöjligt. Om han sa det kunde han vara säker på att ingen skulle göra honom sällskap. Han drog på sig jackan och gick mot dörren. ”Ses sen.”

”Min bil –” Barris gjorde en ansats att fortsätta med sina krystade ursäkter.

”Om jag tog din bil”, sa Arctor, ”så skulle jag bara råka trycka på fel knapp så den svävade iväg över stan som en annan Goodyear-ballong, och sen skulle jag bli tvungen att jobba med att dumpa släckningsmedel på brinnande oljekällor.”

”Jag är glad att du kan se det ur min synvinkel”, muttrade Barris medan Arctor stängde dörren efter sig.

Fred satt framför hologramkuben i sin distorsionsdräkt och betraktade den oavbrutet skiftande bilden i monitor två. Andra granskare i polislägenheten satt och tittade på hologram från andra övervakningsställen, mestadels inspelningar. Fred betraktade dock ett live-hologram, samtidigt som det faktiskt ägde rum, det spelades in också, men han hade kringgått bandminnet för att komma åt signalen i samma ögonblick som den lämnade Bob Arctors påstått fallfärdiga hus.

I hologrammet syntes Barris och Luckman, i bredbandsfärg och högsta upplösning. Barris satt i vardagsrummets bästa fåtölj, böjd över en haschpipa som han varit sysselsatt med att tillverka i flera dagar nu. Ansiktet var som en mask av ren koncentration, när han lindade vit tråd varv på varv kring själva piphuvudet. Vid soffbordet satt Luckman lutad över en portion färdigmat från Swanson, en kycklingrätt, glufsade i sig stora slarviga tuggor medan han kollade på en westernfilm på TV. Fyra ölburkar – tomma – låg på bordet, hoptryckta av hans kraftfulla näve, nu sträckte han sig efter en halvfull femte burk, välte den, spillde, fick tag på burken och svor till. Svordomen fick Barris att titta upp och ge honom en blick, som Mime i Siegfried, innan han återgick till arbetet.

Fred fortsatte att titta.

”Det är fan bara skit på TV vid den här tiden”, mumlade Luckman med munnen full av mat, med så släppte han plötsligt skeden och kom stapplande på benen, vacklade till, snurrade runt mot Barris med uppsträckta händer, gestikulerade utan att säga något, med munnen öppen så att den halvtuggade maten föll ut över kläderna och ner på golvet. Katterna kom ivrigt framspringande.

Barris gjorde ett uppehåll i piptillverkningen och tittade upp på den förtvivlade Luckman, som nu gav ifrån sig ett fruktansvärt gurglande ljud, svepte ölburkar och mat från soffbordet med vilt famlande händer, alltihop for skramlande ut över golvet. Katterna slank skrämda undan. Fortfarande satt Barris bara där och stirrade. Luckman tog några stapplande steg mot köket, skannern som var placerad där, vars projektion syntes i kuben inför Freds förfärade ögon, fångade upp Luckman som blint trevade efter ett glas i halvmörkret, försökte vrida på kranen och hälla i vatten. Framför monitorn kom Fred hastigt på benen, han stirrade som hypnotiserad på monitor två där Barris, fortfarande sittande, återgick till att noggrant vira sin tråd varv på varv kring huvudet på haschpipan. Barris tittade inte upp igen, monitor två visade bara hur han fortsatte att arbeta koncentrerat.

Ljudupptagningarna slamrade av saker som gick sönder, ljudet av desperata klumpiga rörelser, kvävda försök att andas och det ursinniga oväsendet av prylar som for i golvet när Luckman vräkte grytor och kastruller och tallrikar och bestick omkring sig i ett försök att påkalla Barris uppmärksamhet. Barris, mitt i oljudet, fortsatte metodiskt med sin haschpipa utan att titta upp.

I köket, i monitor ett, föll Luckman plötsligt ihop på golvet. Han sjönk inte sakta ner på knä utan ramlade raklång, med en degig duns, och låg där med utsträckta armar och ben. Barris fortsatte att linda tråd kring haschpipan, och nu syntes ett snett litet leende i ansiktet, precis i mungipan bara.

Fred stod i sitt bås och stirrade, både upprörd och paralyserad på samma gång. Han sträckte sig efter polistelefonen bredvid monitorn, hejdade sig, fortsatte att titta.

I flera minuter låg Luckman där på köksgolvet utan att röra sig medan Barris virade och virade sin tråd, satt böjd som en flitigt stickande gammal tant, log för sig själv, log och log, vaggade en aning. Sedan slängde han hastigt ifrån sig haschpipan, reste sig, stirrade genomträngande på Luckmans gestalt på köksgolvet, det krossade vattenglaset, alla skärvor och kastruller och trasiga tallrikar, och så förvreds hans ansikte med ens i låtsad förfäran. Barris slet av sig solglasögonen med groteskt uppspärrade ögon, viftade med armarna i hjälplös förskräckelse, sprang av och an en kort stund innan han tassade fram mot Luckman, stannade någon meter från kroppen, hoppade åt sidan, flämtade ljudligt.

Han övar på rollen, insåg Fred. Han håller på och övar in sin upptäcka-och-få-panik-roll. Som om han precis har insett vad som hänt. Barris snurrade runt, i holokuben i monitor två, flämtade av förtvivlan, alldeles illröd i ansiktet, stapplade sedan bort till telefonen och ryckte åt sig luren, tappade den, plockade upp den igen med skälvande fingrar… han har just upptäckt att Luckman har satt en bit mat i halsen och kvävts, insåg Fred, ensam i köket, utan någon som kunde höra eller hjälpa. Och nu försöker Barris förtvivlat kalla på hjälp. Men det är för sent.

I telefonen sa Barris, med en underlig, gäll, långsam röst: ”Hallå, vad heter det, andningsräddning eller hjärt-lungräddning?”

”Sir”, hördes den avlyssnade telefonsignalen i högtalaren intill Fred, ”är det nån som har andningsproblem? Vill ni –”

”Det handlar, skulle jag tro, om ett fall av hjärtstillestånd”, sa Barris nu med en lågmäld, ivrig, professionell och sansad röst, dödligt medveten om stundens allvar och den akuta tidsbristen. ”Eller möjligen den ofrivilliga inhalationen av ett organiskt –”

”Vad är adressen, sir?” avbröt telefonisten.

”Adressen”, sa Barris, ”få se, adressen är –”

”Å Gud”, sa Fred högt där han stod.

Plötsligt gjorde Luckman en våldsam, krampaktig rörelse där han låg på golvet. Han ryckte till och kräktes upp maten som hade täppt till halsen, fäktade med armar och ben, öppnade ögonen och stirrade i svullen förvirring.

”Öh, han verkar må bra nu”, sa Barris lugnt och oberört i telefonen. ”Tack, vi behöver ingen hjälp längre.” Han la hastigt på luren.

”Helvete”, muttrade Luckman med grötig röst och satte sig upp. ”Fan.” Han flämtade rosslande, hostade och kämpade för att få luft.

”Hur mår du?” frågade Barris med ett bekymrat tonfall.

”Jag måste ha satt i halsen. Svimmade jag?”

”Inte riktigt. Men du gick in i ett alternativt medvetandetillstånd. I några sekunder bara. Alfastadium, förmodligen.”

”Gud! Jag sket fan på mig!” Med kraftlöst vinglande rörelser lyckades Luckman komma på benen, och stod där och svajade, omtumlad, stödde sig mot väggen med handen. ”Jag börjar verkligen gå ner mig”, muttrade han äcklat. ”Som en gammal alkis.” Han gick mot diskhon med osäkra steg för att tvätta av sig.

Medan Fred tittade på kände han hur skräcken började ebba ut. Killen skulle klara sig. Men Barris! Vad var han för människa egentligen? Det var rena turen att Luckman hade klarat sig. Vilket svin, tänkte han. Vilket sjukt jävla svin. Vad tänkte han egentligen, som bara lät det hända?

”Man skulle utan vidare kunna kila vidare på det sättet”, sa Luckman medan han stänkte vatten i ansiktet borta vid diskhon.

Barris log.

”Tur att jag har så bra kondition”, sa Luckman och klunkade i sig vatten från en mugg. ”Vad höll du på med medan jag låg där? Drog en Tarzan, eller?”

”Du såg väl att jag pratade i telefon”, sa Barris. ”Jag ringde ambulansen. Jag satte fart så snart jag –”

”Skitsnack”, sa Luckman syrligt, och fortsatte att dricka av det friska rena vattnet. ”Jag vet nog vad du skulle göra om jag föll död ner – du skulle sno mitt lager. Du skulle leta igenom fickorna till och med.”

”Det är ofattbart”, sa Barris, ”hur begränsad människokroppen är, det faktum att mat och luft måste passera genom samma öppning. Så risken att –”

Luckman höll bara upp långfingret mot honom, utan ett ord.

Tjutandet av bromsar. Ett signalhorn. Bob Arctor vände hastigt blicken mot trafiken i kvällsmörkret. En sportbil stod vid trottoarkanten med motorn igång. Där inne, en tjej som vinkade åt honom.

Donna.

”Å Gud”, sa han igen. Han gick fram till trottoarkanten.

Donna öppnade dörren till sin MG och sa: ”Blev du rädd? Jag var precis på väg hem till dig och så hajade jag att det var du som kom traskande när jag körde förbi, så jag gjorde en U-sväng. In med dig.”

Tyst satte han sig i bilen och slog igen dörren.

”Varför är du ute och vandrar?” sa Donna. ”Är det bilen? Fortfarande trasig?”

”Jag hade precis en helt sjuk grej i skallen”, sa Bob Arctor. ”Inte som en fantasitripp direkt. Det var liksom…” Han ryste.

Donna sa: ”Jag har med dina grejer.”

”Va?” sa han.

”Tusen tabletter död.”

”Död?” upprepade han.

”Ja, riktigt bra death. Det är bäst vi åker.” Hon la i växeln, gasade och svängde ut på gatan, nästan med en gång var hon uppe över hastighetsgränsen. Donna körde alltid för fort och för nära bilen framför, men hon var en skicklig förare.

”Den där jävla Barris!” sa han. ”Vet du hur han funkar? Om han vill ha död på folk så slår han inte ihjäl dem, han bara väntar tills det uppstår en situation där de dör. Och sen sitter han och tittar på, helt passiv. Det är faktiskt han som ordnar så att de dör, utan att han blir inblandad. Fast hur han gör vet jag inte riktigt. Hur som helst, han ser fan till att få chansen att låta dem dö.” Han tystnade en stund, grubblade för sig själv. ”Alltså”, sa han, ”Barris skulle inte rigga en sprängladdning till tändningen på din bil. Vad han skulle göra –”

”Har du pengar?” sa Donna. ”För grejerna? Det är prima varor, och jag behöver pengarna med en gång. Jag måste ha alltihop i kväll för jag behöver åka och köpa lite andra prylar.”

”Visst.” Han hade pengarna i plånboken.

”Jag gillar inte Barris”, sa Donna medan hon körde, ”och jag litar inte på honom heller. Han är rubbad, vet du. Och när du hänger med honom blir du också rubbad. När du inte hänger med honom är du helt okej. Du är rubbad just nu.”

”Är jag?” sa han förskräckt.

”Ja”, svarade Donna lugnt.

”Okej”, sa han. ”Å Gud.” Han visste inte vad han skulle säga. Särskilt som Donna aldrig hade fel.

”Du”, sa Donna entusiastiskt, ”har du lust att ta med mig på en rockkonsert? På Anaheim Stadium nästa vecka? Vill du det?”

”Inga problem”, svarade han automatiskt. Och så insåg han vad Donna faktiskt hade sagt – hon hade bett honom att gå ut med henne. ”Okeeeeej!” sa han nöjt, han fick med ens nya krafter. Ännu en gång hade den lilla mörkhåriga bruden han älskade så mycket gjort att han återfått tron på livet. ”När är det?”

”Söndag eftermiddag. Jag tänker ta med lite av det där oljiga mörka haschet, och tända på ordentligt. De märker aldrig nåt, det kommer att vara tusentals flummare där.” Hon sneglade kritiskt på honom. ”Men du måste ha nåt snyggt på dig, inte de där sunkiga kläderna du har ibland. Jag menar –” Rösten mjuknade. ”Jag vill att du ska se het ut, för det är du.”

”Okej”, sa han, smickrad.

”Vi kör hem till mig nu”, sa Donna medan de ilade fram genom mörkret i hennes lilla bil, ”och du har med pengarna så jag kan få dem av dig, och sen kan vi ta ett par tabletter och slappa och bli riktigt flummiga bara, och du kanske kan gå och köpa ett helrör Southern Comfort så vi kan bli packade också.”

”Åh, wow”, sa han, helt uppriktigt.

”Vad jag helst vill göra i kväll”, sa Donna medan hon växlade ner och svängde in på sin egen gata och vidare in på uppfarten, ”är att åka till en drive-in-bio. Jag köpte en tidning och kollade vad det går för filmer, men jag kunde inte hitta nåt bra förutom på Torrance Drive-in, fast det har redan börjat. Det började halv sex. Osis.”

Han kollade på klockan. ”Då har vi missat –”

”Nej, vi hinner fortfarande se det mesta.” Hon gav honom ett varmt leende medan hon parkerade bilen och stängde av motorn. ”Det är alla Apornas planet-filmerna, alla elva, de kör dem hela natten, från halv åtta i kväll till åtta i morgon bitti. Jag åker till jobbet direkt från bion, så jag måste byta om nu. Vi kan sitta på bion och vara påtända och dricka Southern Comfort hela natten. Wow liksom, hänger du på?” Hon tittade hoppfullt på honom.

”Hela natten”, upprepade han.

”Visst, visst, visst.” Donna hoppade ut och gick runt för att hjälpa honom med den lilla bildörren. ”När såg du alla Apornas planet-filmerna sist? Jag såg nästan allihop tidigare i år, men sen blev jag illamående på slutet och var tvungen att dra. Det var en skinkmacka jag köpte i en automat där på drive-in-bion. Det gjorde mig riktigt förbannad, jag missade sista filmen, där de avslöjar att alla berömda människor i historien som Lincoln och Nero i hemlighet var apor och styrde mänsklighetens historia från första början. Det är därför jag så gärna vill se alla filmerna igen.” Hon sänkte rösten när de gick fram mot ytterdörren. ”De blåste mig verkligen med den där mackan, så jag gjorde en grej – tjalla inte bara – nästa gång vi var där, på den där bion i La Habra, jag tryckte in ett böjt mynt i myntinkastet, och i några andra automater också, bara därför liksom. Jag och Larry Talling – du kommer ihåg Larry, vi var ihop ett tag? – vi böjde en hel hög tjugofem- och femtiocentsmynt, med hans skruvstäd och en stor skiftnyckel. Jag kollade att alla maskinerna ägdes av samma bolag, så klart. Och sen pajade vi en hel radda av dem, i stort sett allihop om jag ska vara ärlig.” Hon vred om nyckeln och låste upp ytterdörren, sakta och allvarligt i det svaga ljuset.

”Det är verkligen en dålig idé att jävlas med dig, Donna”, sa han medan de gick in i hennes lilla välstädade hus.

”Kliv inte på heltäckningsmattan”, sa Donna.

”Var ska jag kliva då?”

”Stå still, eller gå på tidningarna.”

”Donna –”

”Tjafsa inte om att du måste gå på tidningarna nu. Vet du hur mycket det kostar att få den här mattan tvättad?” Hon stannade och knäppte upp jackan.

”Sparsamhet”, sa han och tog av sin egen jacka. ”Fransk bondsparsamhet. Händer det nånsin att du slänger nåt? Sparar du på snörstumpar som är för korta att –”

”En dag”, sa Donna och slängde med sitt långa svarta hår medan hon gled ur skinnjackan, ”kommer jag att gifta mig, och då behöver jag allt som jag har sparat. När man gifter sig behöver man allt man kan få tag på. Alltså, till exempel, vi såg den här stora spegeln i grannträdgården, vi var tre stycken och det tog över en timme att få den över staketet. En dag –”

”Hur mycket av allt som du har samlat på dig har du köpt”, frågade han, ”och hur mycket har du stulit?”

”Köpt?” Hon granskade honom osäkert. ”Vad menar du med köpt?”

”Som när man köper knark”, sa han. ”En knarkaffär. Som nu.” Han plockade fram plånboken. ”Jag ger dig pengar, eller hur?”

Donna nickade, tittade lydigt på (eller artigt snarare), men med viss värdighet. Viss reservation.

”Och sen ger du mig en hög med knark i utbyte”, sa han och höll fram sedlarna. ”Det jag menar med köpa är en förlängning av det som händer mellan oss båda, våra knarkaffärer, ut i den vidare omvärlden och alla affärstransaktioner som äger rum där.”

”Jag tror jag förstår”, sa hon, de stora mörka ögonen var lugna men uppmärksamma. Hon var villig att lära sig.

”Hur många – liksom, när du snodde från den där Coca-Cola-lastbilen du körde efter den där gången – hur många Colaflaskor snodde du? Hur många backar?”

”Så det räckte en månad”, sa Donna. ”För mig och mina polare.”

Han gav henne en förebrående blick.

”Det är en sorts byteshandel”, sa hon.

”Vad ger –” Han började skratta. ”Vad ger du i utbyte?”

”Jag ger av mig själv.”

Nu skrattade han högt. ”Till vem då? Till lastbilschauffören, som förmodligen var tvungen att ersätta –”

”Coca-Cola är ett kapitalistiskt monopolföretag. Ingen annan får tillverka Coca-Cola, det är som med telebolaget när man vill ringa nån. De är kapitalistiska monopol allihop. Vet du” – de mörka ögonen gnistrade – ”att receptet på Coca-Cola är en välbevarad hemlighet som har gått i arv i generationer, som bara några få personer i en enda släkt känner till, och när den sista personen dör så kommer det inte att finnas nån mer Cola? Så de har ett nerskrivet recept i reserv, i ett kassaskåp nånstans”, tillade hon tankfullt. ”Jag undrar var det är”, funderade hon för sig själv, och ögonen glittrade.

”Du och dina tjuvpolare kommer aldrig att hitta Coca-Colareceptet, inte på tusen år.”

”MEN VEM FAN VILL TILLVERKA COCA-COLA NÄR MAN KAN SNO DET DIREKT FRÅN LASTBILARNA? De har hur många bilar som helst. Man ser dem överallt, de kör hur sakta som helst. Jag kör skitnära, alldeles bakom flaket så ofta jag kan, de blir asförbannade.” Hon log ett hemlighetsfullt, listigt, ljuvligt litet okynnigt leende mot honom, som för att locka in honom i sin egen sällsamma verklighet, där hon körde alldeles bakom en långsam lastbil i en evighet och blev mer och mer irriterad och otålig och sedan, när den svängde av, i stället för att blåsa om som alla andra skulle ha gjort, också svängde av, och stal så mycket hon kunde från flaket. Inte för att hon var en tjuv direkt, eller ens för att ge igen, utan för att hon hade stirrat på Cola-backarna så länge när lastbilen väl svängde av, att hon redan hunnit fundera ut vad hon skulle göra med dem. Hennes otålighet hade förvandlats till påhittighet. Hon hade lastat bilen full – inte sin MG utan en stor Camaro som hon körde på den tiden, innan hon kvaddade den – med back efter back, och i en hel månad hade hon och hennes puckopolare druckit så mycket Cola de ville, och sedan –

Sen hade hon pantat tomflaskorna i ett antal olika butiker för att det inte skulle verka misstänkt.

”Vad gjorde du med kapsylerna?” hade han frågat en gång. ”Svepte du in dem i muslintyg och sparade dem i din brudkista?”

”Jag slängde dem”, sa Donna trumpet. ”Det finns inget man kan göra med Colakapsyler. Inga tävlingar eller nåt sånt längre.” Nu försvann hon in i det andra rummet, och var snart tillbaka med ett antal plastpåsar. ”Vill du räkna dem?” frågade hon. ”Det är minst tusen. Jag vägde dem på min apoteksvåg innan jag betalade.”

”Det är okej”, sa han. Han tog emot påsarna och hon tog emot pengarna och han tänkte, nu skulle jag kunna sätta dit dig igen, men det kommer jag förmodligen aldrig att göra. Det spelar ingen roll vad du tar dig till, inte ens om det är mig du jävlas med, för det är nåt så underbart och levande med dig som är så fint att jag aldrig vill förstöra det. Jag begriper det inte, men så är det.

”Kan jag få tio?” frågade hon.

”Tio? Tio tabletter tillbaka? Visst.” Han öppnade en av påsarna – den var svår att få upp, men han var fingerfärdig – och räknade upp exakt tio. Och så tio till sig själv. Och stängde påsen. Och bar sedan ut alla påsarna till sin jacka i garderoben.

”Vet du vad de gör i kassettbutikerna nu?” sa Donna ivrigt när han kom tillbaka. De tio tabletterna syntes inte till, hon hade redan stoppat undan dem. ”Med banden?”

”Man åker i buren”, sa han, ”om man snor dem.”

”Så har det alltid varit. Men vad de gör nu – du vet när man går fram med en LP-skiva eller ett band till kassan och expediten tar bort den lilla prislappen? Jo alltså, vet du. Vet du vad jag upptäckte, och det var nära att det gick riktigt illa.” Hon slängde sig i en fåtölj, flinade förväntansfullt och plockade fram en liten kub inslagen i aluminiumfolie, som han kände igen som en haschbit redan innan hon hade skalat av folien. ”Det är inte bara en prislapp. Det sitter en pytteliten bit av nån sorts metallremsa i den, och om inte expediten tar bort den och man försöker gå ut, så går larmet.”

”Hur upptäckte du det så att det nästan gick riktigt illa?”

”Nån fjortis framför mig försökte gå ut med ett band under jackan och larmet gick, och de tog fast henne och snuten kom.”

”Hur många hade du under jackan?”

”Tre.”

”Hade du knark i bilen också?” sa han. ”För när de väl har satt dit dig för banden beslagtar de bilen och när du hamnar i häktet bogseras den bort på ren rutin, och då hittar de knarket och sätter dit dig för det också. Jag kan slå vad om att det inte var här i närheten heller. Jag kan slå vad om att det var på nåt ställe –” Han var nära att säga: Där du inte känner nån inom polisen som kan hjälpa dig. Fast det kunde han inte säga, för det var sig själv han menade. Om Donna någonsin åkte fast skulle han jobba häcken av sig för att hjälpa henne, så länge det hände på ett ställe där han hade det minsta inflytande. Men uppe i Los Angeles County, till exempel, kunde han inte göra något. Och om det någonsin hände, vilket det förstås skulle göra förr eller senare, så skulle det bli där, för långt borta för att han skulle höra talas om det och kunna hjälpa till. En scen började rulla i huvudet, en skräckfantasi: Donna som höll på att dö, ungefär som Luckman, utan att någon hörde eller brydde sig eller gjorde något åt det. De skulle kanske höra, men precis som Barris skulle de sitta där helt likgiltiga och låta bli att göra något förrän alltihop var över. Hon skulle inte dö bokstavligen, som Luckman hade gjort – hade gjort? Kunde ha gjort, menade han. Men hon, som var beroende av Substans D, skulle inte endast hamna i fängelse utan dessutom vara tvungen att tända av, helt tvärt bara. Och eftersom hon inte bara knarkade utan dessutom var langare – och hon skulle straffas för stölden också – så skulle hon få sitta inne ett bra tag, och en massa andra fruktansvärda saker skulle hända henne. Så när hon väl kom ut skulle hon vara en helt annan Donna. Det mjuka, omtänksamma ansiktsuttrycket han gillade så mycket, hennes värme – det skulle ha förvandlats till Gud vet vad, någonting tomt och ihåligt och utnyttjat. Donna som förvandlats till ett föremål, så gick det med dem allihop förr eller senare, men han hoppades att det inte skulle hända Donna förrän långt efter att han själv var borta. Och inte på ett ställe där han inte kunde hjälpa henne.

”Spunky”, sa han nu olyckligt, ”utan Spooky.” [Referens till Eric Bernes transaktionsanalys, där de tre delarna av barnets personlighet kan benämnas Spunky (nyfikenhet, kreativitet), Spooky (minne, analys) och Sleepy (passiv överlevnad). Övers anm.]

”Va?” Det tog ett ögonblick innan hon fattade. ”Åh, den där TA-terapin. Men när jag röker hasch…” Hon hade plockat fram sin alldeles egna lilla runda haschpipa i keramik, som liknade en mussla och som hon gjort själv, och nu tände hon den. ”Då blir jag Sleepy.” Hon blickade upp mot honom, med klara lyckliga ögon, och skrattade och sträckte fram den högt skattade pipan. ”Jag gör en supercharge på dig”, förkunnade hon. ”Sätt dig här.”

När han slog sig ner i soffan reste hon sig, puffade igång haschpipan ordentligt innan hon nerböjd vaggade fram till honom, och när han öppnade munnen – som en fågelunge, tänkte han, som alltid när de gjorde det här – andades hon ut en enorm grå kraftfull ström av haschrök i hans lungor, fyllde honom med sin egen heta, djärva och okuvliga energi, som samtidigt också var den lugnande kraft som fick dem båda att varva ner och slappna av. Hon som gav och han som tog emot.

”Jag älskar dig, Donna”, sa han. Det här var det närmaste sex han kom med henne, det substitut han fick nöja sig med, och kanske var det till och med bättre. Det betydde så mycket, var så intimt. Det var underligt när man såg det på det viset; först kunde hon fylla honom med något, och sedan, om hon ville, så fyllde han henne med något. Ett rättvist utbyte, fram och tillbaka tills haschet tog slut.

”Jo, det kan jag haja, att du är kär i mig”, sa hon och skrockade till, satte sig flinande bredvid för att ta ett bloss på pipan, för egen del den här gången.

Kapitel 9

”Du, Donna, hörru”, sa han. ”Gillar du katter?”

Hon blinkade, rödögd. ”Hala små saker. Glider omkring ett par decimeter över marken.”

”Vaddå över, nej, på marken.”

”Hala. Bakom möblerna.”

”Små vårblommor då”, sa han.

”Ja”, sa hon. ”Det gillar jag – små vårblommor, med gult i. Som kommer upp först.”

”Innan”, sa han. ”Innan nån.”

”Ja.” Hon nickade, med slutna ögon, inne i sin egen tripp. ”Innan nån trampar på dem, och de är – borta.”

”Du känner mig”, sa han. ”Du kan se mig.”

Hon lutade sig tillbaka, la ifrån sig haschpipan. Den hade slocknat. ”Inget kvar”, sa hon, och leendet bleknade sakta bort.

”Vad är det?” sa han.

”Inget.” Hon skakade på huvudet och det var allt.

”Kan jag lägga armarna om dig?” sa han. ”Jag vill hålla om dig. Okej? Krama dig, liksom. Okej?”

Hennes mörka, förstorade, ofokuserade trötta ögon öppnades. ”Nej”, sa hon. ”Nej, du är för ful.”

”Va?” sa han.

”Nej!” sa hon, med skarp röst nu. ”Jag snortar en massa kola, jag måste vara skitförsiktig för jag snortar en massa kola.”

”Ful?” upprepade han ursinnigt. ”Dra åt helvete, Donna.”

”Låt bli min kropp bara”, sa hon och stirrade på honom.

”Visst”, sa han. ”Visst.” Han kom på benen och backade undan. ”Det kan du lita på.” Han fick lust att gå ut i bilen, hämta pistolen i handskfacket och skjuta sönder ansiktet på henne, blåsa skallen och ögonen i småbitar. Och så var det över, den där vreden och haschhatet. ”Fan också”, sa han bedrövat.

”Jag gillar inte när folk tafsar på mig”, sa Donna. ”Jag måste vara försiktig, för jag tar så mycket kokain. Jag har en plan, en dag ska jag ta mig över gränsen till Kanada med två kilo kola där, i fittan. Jag säger att jag är katolik och oskuld bara. Vart ska du?” Hon blev med ens ängslig, rätade på sig i soffan.

”Jag drar”, sa han.

”Din bil står kvar hemma. Du åkte hit med mig.” Tjejen kämpade sig upp på benen, rufsig och förvirrad och nyvaken, lunkade bort mot garderoben för att hämta skinnjackan. ”Jag kör dig tillbaka. Men du fattar varför jag måste skydda fittan. Två kilo kola är värt –”

”I helvete heller”, sa han. ”Du är för stenad för att köra tio meter ens, och du låter fan aldrig nån annan köra din lilla rullskridskobil.”

Hon vände sig mot honom och skrek förbittrat: ”Men det är bara för att ingen annan kan köra min jävla bil! Det finns ingen som vet hur man gör, särskilt inte ni män! Varken med bilen eller nåt annat! Du hade fan händerna i mina –”

Och så var han ute i mörkret någonstans, vandrade iväg utan jacka, genom en okänd del av stan. Helt ensam. Så jävla ensam, tänkte han, och sedan hörde han Donna komma skyndande, hörde hur hon försökte hinna ifatt, flåsade ljudligt eftersom hon rökte så mycket gräs och hasch att lungorna var alldeles igenslammade. Han stannade, stod där och väntade utan att vända sig om, kände sig riktigt nere.

När hon kom närmare saktade Donna flämtande ner. ”Jag är hemskt ledsen att jag sårade dig. För att jag sa så där. Jag var helt väck.”

”Jodu”, sa han. ”För ful!”

”Ibland när jag har jobbat hela dan och är jättejättetrött blir jag bara helt sänkt efter första blosset. Kommer du med tillbaka? Eller? Ska vi åka till bion? Eller Southern Comfort, va? Jag kan inte köpa… de vägrar sälja till mig”, sa hon, och tystnade. ”Jag har inte åldern inne, okej?”

”Okej”, sa han. Tillsammans gick de tillbaka.

”Det är riktigt bra hasch det där, eller hur?” sa Donna.

Bob Arctor sa: ”Det är svart och klibbigt, vilket betyder att det är fullt med opiumalkaloider. Det du röker är opium, inte hasch – vet du det? Det är därför det kostar så mycket – vet du det? Han hörde hur rösten blev gäll, han stannade upp. ”Du röker inte hasch, vännen. Du röker opium, och det innebär ett livslångt beroende till en kostnad av… vad kostar ’hasch’ per kilo numera? Och du kommer att röka och nicka till och vara helt väck och lägga i fel växel på bilen och köra in i flaket på nån lastbil, och du kommer att behöva röka varenda dag innan du åker till jobbet –”

”Det gör jag redan”, sa Donna. ”Jag röker på lite innan jag åker till jobbet. Och på lunchen, och så fort jag kommer hem. Det är därför jag langar, för att kunna köpa hasch. Det är lugnt med hasch. Hasch är grejen.”

”Opium”, upprepade han. ”Vad kostar hasch numera?”

”Tjugotusen dollar kilot ungefär”, sa Donna. ”Den bra sorten.”

”Gud! Lika mycket som horse.”

”Jag skulle aldrig injicera. Det har jag aldrig gjort och det kommer jag aldrig att göra heller. Man klarar sig kanske sex månader om man börjar sila, vad man än silar. Till och med kranvatten. Man blir beroende –”

”Du är beroende.”

Donna sa: ”Det är vi allihop. Du tar Substans D. Än sen? Vad gör det för skillnad? Jag är lycklig. Är inte du lycklig? Jag får komma hem och röka förstklassigt hasch varenda kväll… det är min grej liksom. Försök inte förändra mig. Eller mina värderingar. Jag är den jag är. Och jag gillar hasch. Det är mitt liv.”

”Har du sett bilder på en gammal opiumrökare nån gång? Som i Kina förr i tiden? Eller haschrökare i Indien nu, hur de ser ut längre fram i livet?”

Donna sa: ”Jag lever nog inte så länge i vilket fall. Och än sen då? Jag vill inte vara med så länge. Vill du det? Varför då? Är den nåt att ha, den här världen? Och har du nånsin sett – Fan, tänk på Jerry Fabin bara, kolla på nån som har gått för länge på Substans D. Är den här världen nåt att ha egentligen, Bob? Det är bara en rastplats på väg till nästa, där de straffar oss för att vi föddes onda –”

”Du är katolik.”

”Vi är här för att straffas och inget annat, så om man kan få en skön tripp ibland, skit samma, gör det bara. Härom dan var det nära att jag kolade av när jag körde till jobbet. Jag hade 8-track-stereon på och rökte min haschpipa, och så var det en gammal snubbe i en Ford Imperator-84 som jag inte såg –”

”Du är så puckad”, sa han. ”Så jävla puckad.”

”Jag kommer att dö ung, det vet du. I vilket fall. Vad jag än gör. Förmodligen på motorvägen. Bromsarna på min MG är nästan helt värdelösa, hajar du? Och jag har redan fått fyra fortkörningsböter i år. Nu måste jag gå i trafikskola. Helt värdelöst. Sex jävla månader.”

”Så en dag”, sa han, ”kommer jag aldrig att få se dig igen, helt plötsligt liksom. Menar du det? Aldrig mer.”

”På grund av trafikskolan? Nej, efter sex månader –”

”Kyrkogården”, förklarade han. ”Ihjälkörd innan du ens får köpa en burk öl eller en flaska sprit enligt Kaliforniens jävla lagar.”

”Just det ja!” utbrast Donna och vaknade genast till. ”Southern Comfort! Visst fan! Ska vi köpa ett helrör och kolla Apornas planet-filmerna? Ska vi det? Det är fortfarande kanske åtta kvar, inklusive den –”

”Lyssna nu”, sa Bob Arctor och tog tag i hennes axlar. Hon drog sig instinktivt undan.

”Nej”, sa hon.

”Vet du vad de borde låta dig göra, en enda gång? Kanske en enda gång bara? Låta dig gå in helt lagligt, en gång bara, och köpa en burk öl.”

”Varför då?” sa hon undrande.

”Som en present för att du är en sån fin människa”, sa han.

”Jag blev faktiskt serverad en gång!” utbrast Donna glatt. ”På en bar! Cocktailservitrisen – jag var uppklädd och var där med några andra liksom – hon frågade vad jag ville ha, och jag sa: ’Kan jag få en vodka collins”, och det fick jag. Det var på La Paz dessutom, det är ett riktigt fint ställe. Wow liksom, fattar du? Vodka collins, jag hade memorerat det från en reklamannons. Så jag skulle låta cool om jag nånsin fick den frågan i en bar. Fattar du?” Hon tog plötsligt hans arm och kramade om honom medan de gick, något hon nästan aldrig gjorde. ”Det var det häftigaste som hänt i hela mitt liv.”

”Då kan man säga att du redan har fått din present. Din enda gång.”

”Jag hajar”, sa Donna. ”Jag hajar! Fast de sa förstås åt mig efteråt – de som jag var där med – att jag skulle ha beställt en mexikansk drink, tequila sunrise kanske, för det är liksom en mexikansk bar där på La Paz. Det vet jag till nästa gång, det har jag inspelat i minnesbankarna ifall jag skulle komma dit igen. Vet du vad jag ska göra nån gång, Bob? Jag ska flytta norrut, till Oregon, och bo där i snön. Jag ska skotta snö från uppfarten varenda morgon. Och ha ett litet hus och en trädgård med grönsaker.”

Han sa: ”Då måste du börja spara. Spara så mycket du kan. Det kostar.”

Donna sneglade på honom, såg med ens förlägen ut. ”Det har han nog råd med. Han vad-heter-det.”

”Vem då?”

”Du vet.” Rösten var låg när hon avslöjade sin hemlighet. För att han, Bob Arctor, var hennes vän och hon kunde lita på honom. ”Den Rätte. Jag vet precis hur han kommer att vara – han kör en Aston Martin, och vi åker norrut i hans bil. Till ett gammaldags litet hus, i snön där uppe.” Efter en kort paus sa hon: ”Folk tycker det är fint med snö, eller hur?”

Han sa: ”Vet du inte det själv?”

”Jag har aldrig varit på nåt snöigt ställe förutom en gång i San Berdoo uppe i bergen och då var det bara slask och lera, och jag halkade fan omkull också. Jag menar inte sån snö, jag menar riktig snö.”

Bob Arctors hjärta kändes tungt på något vis. ”Är du helt säker på det här? Att det verkligen kommer att hända?”

”Det kommer det!” Hon nickade. ”Det känns liksom förutbestämt.”

Så gick de vidare under tystnad. Tillbaka till hennes hus, till hennes MG. Donna försjunken i sina egna drömmar och planer, och han – han tänkte tillbaka på Barris och Luckman och Hank, på övervakningslägenheten, och han tänkte på Fred.

”Du”, sa han, ”kan jag följa med till Oregon? När du ger dig av?”

Hon log mot honom, ett mjukt och oändligt ömsint leende som visade att svaret ändå var nej.

Och eftersom han kände henne förstod han att hon menade det. Och inte skulle ändra sig. Han ryste till.

”Fryser du?” frågade hon.

”Jo”, sa han. ”Rätt ordentligt.”

”Jag har bra värme i bilen”, sa hon, ”när vi är på drive-in-bion… då blir du varm igen.” Hon tog hans hand och kramade den, höll kvar den, och så släppte hon hastigt taget.

Men beröringen dröjde kvar, i hans hjärta. Den försvann inte. Under alla år som han hade framför sig, alla långa år utan henne, utan att träffa eller höra av henne eller veta någonting alls, om hon levde eller var lycklig eller död eller vad som helst, så fanns beröringen inpräntad i honom, bevarad där inne utan att någonsin försvinna. Just den där känslan, av hennes hand.

Han tog hem en söt liten sprutnarkoman som hette Connie den kvällen, för att sätta på henne i utbyte mot en påse texmex.

Den magra tjejen satt på sängkanten och kammade sitt långa stripiga, lite lustiga hår, det var första gången hon hade följt med honom hem – han hade träffat henne på en pundarfest – och han visste inte särskilt mycket om henne, fast han hade haft hennes telefonnummer i flera veckor. Eftersom hon silade var hon frigid av sig, men det gjorde inget, hon var ointresserad av sex på så sätt att hon inte njöt av det själv, fast å andra sidan brydde hon sig inte om vad någon annan gjorde med henne heller.

Allt det här syntes tydligt. Connie satt halvklädd, med skorna av och en hårnål i munnen, stirrade håglöst framför sig, verkade långt borta i någon alldeles egen tripp. Ansiktet som var långsmalt och benigt hade en viss kraft över sig, förmodligen för att ansiktsdragen var så tydliga, gissade han, särskilt käklinjen. På högerkinden hade hon en finne. Antingen brydde hon sig inte om det eller så hade hon inte ens märkt det, uppenbarligen betydde varken sex eller finnar särskilt mycket för henne.

Kanske märkte hon inte ens någon skillnad. För henne, som hade varit sprutnarkoman så länge, kändes kanske finnar och sex ungefär likadant, eller som exakt samma sak till och med. Vilken tanke, tänkte han, en ögonblicksbild av hur det såg ut i skallen på en sprutpundare.

”Har du en tandborste jag kan låna?” sa Connie. Hon hade börjat nicka till lite, och mumla, som sprutnarkomaner hade en tendens att göra vid den här tiden på dygnet. ”Äh, vafan… tänder är tänder. Jag kan borsta…” Rösten blev så låg att den inte hördes, fast han kunde se på läpparna att hon babblade vidare.

”Vet du var badrummet är?” frågade han.

”Vad då för badrum?”

”Här i huset.”

Hon ryckte upp sig lite, och fortsatte automatiskt att kamma håret. ”Vad är det för snubbar som sitter där ute så här sent? Rullar jointar och bara snackar och snackar? De bor väl här med dig, liksom. Det är klart de gör. Det måste de göra, såna snubbar.”

”Två av dem bor här”, sa Arctor.

Hon vred på huvudet och död-fisk-ögonen fokuserade på honom. ”Är du bög?” frågade Connie.

”Jag försöker låta bli. Det är därför du är här.”

”Och du är rätt bra på det, att låta bli?”

”Det kan du lita på.”

Connie nickade. ”Jo, det lär jag väl märka. Om du nu är nån sorts latent bög vill du väl att jag tar initiativet. Lägg dig ner så tar jag hand om det. Ska jag klä av dig? Okej, ligg där bara så tar jag hand om alltihop.” Hon sträckte handen mot hans gylf.

Senare låg han i halvmörkret och dåsade, hög på sin egen fix – så att säga. Connie låg och snarkade bredvid, på rygg med armarna utmed sidorna ovanpå täcket. Han kunde nätt och jämnt urskilja henne. De sover som greve Dracula, tänkte han, de där heroinpundarna. Stirrar rakt upp i taket tills de plötsligt sätter sig upp, som en maskin som skiftar från läge A till läge B med ett ryck. ”Det-måste-vara-morgon-nu”, säger heroinpundaren, eller inspelningen i skallen. Spelar upp instruktioner i hjärnan, medvetandet är som larmet på en klockradio liksom… det kan låta bra ibland, men det går bara igång för att man måste göra något. Musiken från klockradion sätter igång för att du ska vakna, musiken från heroinpundaren sätter igång för att du ska hjälpa honom att få tag på mer heroin, det är det enda han bryr sig om. Han, en maskin, kommer att förvandla dig till sin maskin.

Varenda heroinpundare, tänkte han, är en inspelning.

Åter dåsade han till, försjönk i de här deprimerande tankarna. Och så småningom kommer heroinpundaren, om det är en brud, inte att ha nåt annat än sin kropp att sälja. Som Connie, tänkte han, som Connie här.

Han öppnade ögonen, vände sig mot tjejen i sängen och såg Donna Hawthorne.

Han satte sig hastigt upp. Donna! tänkte han. Han såg ansiktet tydligt. Ingen tvekan. Å Gud! tänkte han och sträckte sig efter sänglampan. Fingrarna stötte till lampan som välte och föll i golvet. Men tjejen sov bara vidare. Han stirrade fortfarande på henne, och så började han gradvis se Connie igen, hennes skarpa anletsdrag, de bleka insjunkna kinderna, det magra ansiktet på en utslagen heroinpundare, Connie och inte Donna, den ena tjejen, inte den andra.

Olycklig la han sig ner och började slumra till igen, funderade över vad det kunde betyda, och så vidare och så vidare, där i mörkret.

”Jag bryr mig inte om ifall han var äcklig”, mumlade tjejen bredvid en stund senare i sömnen, med ett drömmande tonfall. ”Jag älskade honom ändå.”

Han undrade vem hon menade. En pojkvän? Sin pappa? En katt? Ett älskat kramdjur från barndomen? Allihop kanske, tänkte han. Men hon hade sagt ”jag älskade”, inte ”jag älskar”. Tydligen var han borta nu, vem eller vad det än hade varit. Kanske, funderade Arctor, hade de (vilka de nu kunde vara) tvingat henne att kasta ut honom eftersom han var så äcklig.

Så var det nog. Han undrade hur gammal hon hade varit då, den utslitna heroinpundartjejen som låg där och slumrade och mindes.

Kapitel 10

Fred satt framför en uppsättning virvlande holoinspelningar i sin distorsionsdräkt, och tittade på Jim Barris som satt i Bob Arctors vardagsrum och läste en bok om svampar. Varför svampar? undrade Fred, och spolade fram banden en timme. Barris satt fortfarande kvar, läste med stor koncentration samtidigt som han gjorde anteckningar.

Så småningom la han ifrån sig boken och lämnade huset, utom räckhåll för skanningsutrustningen. När han kom tillbaka hade han med sig en liten brun papperspåse som han satte ner på soffbordet och öppnade. Ur påsen plockade han fram ett antal torkade svampar, som han en efter en började jämföra med bilderna i boken. Med överdriven noggrannhet, ovanligt för att vara honom, jämförde han svamp efter svamp med bilderna. Till sist la han en oansenlig svamp åt sidan och stoppade tillbaka resten i påsen. Ur fickan plockade han upp en handfull tomma kapslar och började sedan med samma noggrannhet smula ner små bitar av den utvalda svampen i kapslarna innan han i tur och ordning förslöt dem.

Sedan började Barris ringa folk. Telefonavlyssningen spelade automatiskt in samtalen.

”Hallå, det är Jim.”

”Och?”

”Alltså, jag har fixat lite.”

”Åh fan.”

”Psilocybe mexicana.”

”Vad är det?”

”En sällsynt hallucinogen svamp som man använde i sydamerikanska mysteriekulter för tusentals år sen. Man flyger, blir osynlig, kan förstå vad djuren säger –”

”Nej tack.” Klick.

Slår ett nytt nummer. ”Hallå, det är Jim.”

”Jim? Vilken Jim?”

”Med skägget… gröna solglasögon, skinnbyxor. Vi träffades på den där happeningen hemma hos Wanda –”

”Ah, visst. Jim. Okej.”

”Skulle du vara intresserad av lite ekologiska hallucinogener?”

”Nja, jag vet inte…” Olust. ”Är det verkligen Jim? Du låter inte som Jim.”

”Jag har fått tag på nåt helt otroligt, en sällsynt ekologisk svamp från Sydamerika, som användes i indianska mysteriekulter för tusentals år sen. Man flyger, blir osynlig, ens bil försvinner, man kan förstå vad djuren säger –”

”Min bil försvinner hela tiden. När jag parkerar fel och de bogserar bort den. Haha.”

”Jag kan ge dig kanske sex kabbar av den här psilocyben.”

”Hur mycket?”

”Fem dollar per kabbe.”

”Fantastiskt! Menar du det? Du, vi kan ses nånstans.” Sedan misstänksamhet. ”Du, jag tror jag kommer ihåg dig nu – du blåste mig en gång. Var fick du tag på den här svampen? Hur vet jag att det inte är dålig syra bara?”

”Den smugglades in i landet i en lerstaty”, sa Barris. ”Den kom med en välbevakad last konstföremål till ett museum, med en hemlig markering på just den här gudabilden. Tullsnutarna misstänkte ingenting.” Barris tillade: ”Om du inte blir hög som fan får du pengarna tillbaka.”

”Jo, fast det spelar ingen roll ifall hjärnan är helt paj och jag svingar mig fram mellan trädtopparna.”

”Jag tog en själv för två dar sen”, sa Barris. ”För att testa. Bästa trippen jag varit med om – massor med färger. Bättre än meskalin, jag lovar. Jag vill inte att mina kunder ska känna sig blåsta. Jag testar alltid grejerna själv först. Garanterat.”

En annan distorsionsdräkt hade ställt sig bakom Fred, för att titta på hans holomonitor. ”Vad försöker han kränga? Sa han meskalin?”

”Han har fyllt några kapslar med svamp”, sa Fred, ”som antingen han själv eller nån annan har plockat, här i närheten.”

”En del svampar kan vara extremt giftiga”, sa distorsionsdräkten bakom Fred.

En tredje distorsionsdräkt lämnade sin egen hologranskning för en stund, och kom fram till dem. ”Vissa flugsvampar innehåller fyra olika toxiner som bryter ner de röda blodcellerna. Det tar två veckor att dö och det finns inget motgift. Det är fruktansvärt smärtsamt. Det krävs en expert för att veta säkert vilka svampar man plockar när de växer vilt.”

”Jag vet”, sa Fred, och noterade ID-numren för det här bandavsnittet, för avdelningens räkning.

Barris slog ett nytt nummer.

”Vad är brottsrubriceringen för det här?” sa Fred.

”Vilseledande marknadsföring”, sa en av de andra distorsionsdräkterna, och båda skrattade och återvände till sina egna stationer. Fred tittade vidare.

På holomonitor fyra öppnades husets ytterdörr och Bob Arctor kom in. Han såg nedstämd ut. ”Hej.”

”Tjena”, sa Barris, samlade ihop sina kapslar och stoppade hastigt ner dem i fickan. ”Hur gick det med Donna?” Han skrockade till. ”På flera sätt kanske, va?”

”Okej, dra åt helvete”, sa Arctor och försvann från holomonitor fyra för att i nästa stund fångas upp av skanner fem, i sitt eget rum. Där, efter att ha sparkat igen dörren, plockade Arctor fram ett antal plastpåsar fyllda med vita tabletter, osäkert stannade han upp ett ögonblick innan han stoppade in dem under överkastet på sängen, så att de inte syntes. Och tog av sig jackan. Han såg trött och olycklig ut. Ansiktet var tärt och spänt.

En kort stund satt Bob Arctor bara där på kanten till sin obäddade säng, alldeles för sig själv. Till sist skakade han på huvudet, reste sig, stod där osäkert ett par sekunder… och så slätade han till håret och lämnade rummet, för att fångas upp av den centralt placerade vardagsrumsskannern när han kom ut till Barris igen. Under tiden hade skanner två bevittnat hur Barris gömde den bruna påsen med svamp under soffkuddarna och satte tillbaka svampboken i bokhyllan, där man inte la märke till den.

”Vad har du haft för dig?” frågade Arctor.

”Forskat”, förkunnade Barris.

”På vad då?”

”Egenskaperna hos vissa mykologiska existenser, av ytterst känslig natur”, skrockade Barris. ”Så det gick inget vidare med din lilla tuttfia, gissar jag?”

Arctor betraktade honom, och gick sedan ut i köket för att sätta i sladden till kaffebryggaren.

”Bob”, sa Barris och följde efter i maklig takt, ”jag är ledsen om jag sa nåt som fick dig att ta illa upp.” Han hängde kvar medan Arctor väntade på att kaffet skulle bli klart, trummade och hummade om vartannat.

”Var är Luckman?”

”Ute och försöker sno mynten ur en telefonautomat nånstans tror jag. Han tog med din hydrauliska domkraft. Det betyder oftast att han försöker råna en telefonautomat, eller hur?”

”Min domkraft”, upprepade Arctor.

”Du”, sa Barris, ”jag skulle gärna erbjuda min professionella hjälp angående dina försök att få lilla fröken –”

Fred drog upp farten och spolade fram bandet. Mätaren visade att två timmar hade passerat.

” – betala den jävla hyran du är skyldig eller börja jobba på det jävla cephoskopet”, sa Arctor ilsket till Barris.

”Jag har redan beställt resistorer som –”

Fred spolade fram bandet igen. Ytterligare två timmar passerade.

Nu visade holomonitor fem att Arctor var i sovrummet, i sängen, där klockradion var inställd på KNX och spelade folkrock på låg volym. Monitor två i vardagsrummet visade den ensamme Barris, som åter läste om svampar. Ingen av männen gjorde något särskilt på ett bra tag. Vid ett tillfälle vaknade Arctor till, och sträckte ut armen för att höja volymen på klockradion när en ny låt började, en som han gillade tydligen. I vardagsrummet fortsatte Barris att läsa och läsa, han rörde sig knappt. Arctor la sig ner i sängen igen och låg där orörlig.

Telefonen ringde. Barris sträckte sig efter luren och satte den till örat. ”Hallå?”

Avlyssningen fångade upp en mansröst. ”Mr Arctor?”

”Ja, det är jag”, sa Barris.

Men vad fan nu då, din falske jävel, sa Fred till sig själv. Han sträckte sig för att vrida upp volymen.

”Mr Arctor”, sa den oidentifierade personen med en långsam, låg röst, ”jag är ledsen att behöva ringa och störa så sent, men den där checken som inte godkändes –”

”Visst ja”, sa Barris. ”Jag tänkte ringa er angående den saken. Så här ligger det till. Jag har haft ett svårartat fall av maginfluensa, med sänkt kroppstemperatur, spasmer i buken, kramp… Jag har faktiskt inte möjlighet att betala den där lilla tjugodollarschecken just nu, och ärligt talat tänker jag aldrig göra det.”

”Va?” sa mannen, med en röst som inte lät överraskad utan bara behärskad. Olycksbådande.

”Just det”, sa Barris och nickade. ”Ni hörde rätt.”

”Mr Arctor”, sa mannen, ”checken har returnerats av banken två gånger redan, och de här influensasymptomen ni beskriver –”

”Jag tror det var nån som lurade i mig nåt dåligt”, sa Barris, med ett brett flin på läpparna.

”Jag tror”, sa mannen, ”att ni är en sån där –” Han letade efter det rätta ordet.

”Tro vad ni vill”, sa Barris, som fortfarande flinade.

”Mr Arctor”, sa mannen, och hans andetag hördes tydligt i telefonen, ”jag kommer att lämna över checken till åklagaren, och nu när jag har er på telefon är det några saker till jag vill tala om –”

”Turn on, tune in, hejdå”, sa Barris och la på.

Avlyssningsenheten hade automatiskt registrerat det inkommande telefonnumret, det avkändes elektroniskt via en ohörbar signal som genererades så snart samtalet kopplades fram. Fred läste numret som nu syntes på en teckenskärm, stoppade sedan uppspelningen av alla sina holoband, lyfte luren till polistelefonen och beställde en adressökning på numret.

”Englesohns Låssmedsbutik, 1343 Harbor, i Anaheim”, sa polisens informationstelefonist.

”En låssmed alltså”, sa Fred. ”Okej.” Han hade skrivit ner adressen, och nu la han på. En låssmed… tjugo dollar, en nätt summa, det tydde på ett jobb någon annanstans än i själva butiken – förmodligen hade de åkt ut för att göra en ny nyckel. Eftersom ”ägaren” tappat bort originalnyckeln.

Teori: Barris hade låtsats vara Arctor, ringt Englesohns Låssmedsbutik för att i hemlighet få en ”kopia” av nyckeln, antingen till huset eller bilen, eller till båda två. Sagt åt Englesohn att han tappat bort hela nyckelknippan… men så hade låssmedden gjort en säkerhetskontroll och bett Barris om en check som identitetsbevis. Barris hade gått in i huset och snott ett oanvänt checkhäfte från Arctor och skrivit ut en check till låssmeden. Checken hade returnerats av banken. Men varför? Arctor hade alltid gott om pengar på kontot, en sådan liten summa skulle gå igenom utan problem. Fast om den gjorde det skulle det synas på kontoutdraget och då skulle Arctor se att det inte var han som hade undertecknat den, utan Jim Barris. Så Barris hade rotat runt i Arctors garderober och lyckats hitta – vid ett tidigare tillfälle, förmodligen – ett gammalt checkhäfte från ett konto som numera var avslutat, och använt det. Eftersom kontot var avslutat hade utbetalningen avslagits. Nu låg Barris illa till.

Men varför åkte han inte bara dit och betalade kontant? Som det nu såg ut var fordringsägaren redan förbannad och ringde för att kräva in pengarna, och så småningom skulle han gå till åklagaren. Arctor skulle upptäcka vad som hänt. Barris skulle verkligen hamna i skiten. Men som Barris hade betett sig nyss, fast fordringsägaren redan var så uppretad… han hade helt avsiktligt gjort honom ännu argare, så att det nu var omöjligt att veta vad låssmeden skulle ta sig till. Och ännu värre – som Barris beskrev sin ”influensa” lät den precis som en heroinavtändning, vilket alla som hade minsta koll skulle inse. Och Barris hade avslutat samtalet med en lättolkad antydan om att han var en tung missbrukare, skit samma liksom. Allt detta i rollen som Bob Arctor.

Låssmeden var vid det här laget säker på att den här knarkaren hade gett honom en värdelös check och sket fullståndigt i det, och inte hade minsta avsikt att betala av sin skuld.

Att knarkaren betedde sig på det viset för att han var så hög och väck och flippad av alla droger att han inte brydde sig. Och detta var en förolämpning mot själva Amerika. Avsiktlig och avskyvärd.

Faktum var att Barris avskedsord var ett direkt citat av Tim Learys ursprungliga, helsköna ultimatum till etablissemanget och alla vanliga svenssons. Och det här var Orange County. Fullt av ultrakonservativa extremister som Birchers och Minutemen. Beväpnade. Som bara väntade på den här sortens uppkäftighet från skäggiga pundartyper.

Barris hade gjort så att Bob Arctor riskerade att bli brandbombad. Eller åtminstone riskerade att åka dit för den ogiltiga checken, men i värsta fall en brandbomb eller någon annan våldsam vedergällning, utan att Arctor hade en aning om vad som var på gång.

Varför? undrade Fred. Han skrev ner ID-koden för bandsekvensen i anteckningsblocket, och telefonavlyssningskoden också. Vad var det Barris ville ge igen för egentligen? Vad i helvete hade Arctor haft för sig? Arctor måste verkligen ha jävlats med honom, tänkte Fred, för att det skulle gå så här långt. Det här är ren illvilja. Lågt, elakt och ondsint.

Den här Barris, tänkte han, är en riktig jävel. Han kommer att ta livet av nån.

En av de andra distorsionsdräkterna i lägenheten avbröt grubblerierna. ”Känner du de där killarna personligen?” Dräkten gjorde en gest mot de nu tomma holomonitorerna framför Fred. ”Umgås du med dem, under täckmantel?”

”Jepp”, sa Fred.

”Det skulle nog inte skada att försöka varna dem på nåt sätt, om den där giftsvampen han utsätter dem för, langarpajasen med de gröna glasögonen. Kan du ge dem nån sorts varning utan att riskera att bli avslöjad?”

Den andra distorsionsdräkten i båset intill ropade från sin snurrstol: ”Om nån av dem blir våldsamt illamående helt plötsligt – det kan vara ett tecken på svampförgiftning.”

”Finns det nån likhet med stryknin?” sa Fred. En iskall insikt dök upp i huvudet, en repris av den där dagen med Kimberly Hawkins och hundskiten, när han hade spytt i bilen efter att –

Han.

”Jag kan berätta för Arctor”, sa han. ”Jag kan få honom att haja. Utan att han fattar vem jag är. Han är harmlös.”

”Ful också”, sa en av distorsionsdräkterna. ”Var det han som kom in och såg alldeles hängig och bakfull ut?”

”Åh”, sa Fred, och snurrade tillbaka mot monitorerna på sin stol. Helvete också, tänkte han, den där dagen när vi fick tabletterna av Barris vid vägkanten – tankarna virvlade runt i alla möjliga riktningar tills det var som om medvetandet stack iväg åt två olika håll, klövs på mitten. I nästa stund befann han sig inne på övervakningslägenhetens toalett, där han kunde tänka i fred. Han sköljde ur munnen med en mugg vatten. Egentligen är det faktiskt jag själv som är Arctor, tänkte han. Det är jag som är mannen på inspelningarna, den misstänkte som Barris försökte sätta dit med sitt konstiga samtal med låssmeden. Och ändå frågade jag mig själv nyss: Vad har Arctor haft för sig för att Barris ska jävlas med honom på det viset? Jag är såsig i skallen, hjärnan är helt jävla såsig. Det är inte på riktigt. Jag kan inte tro det, att det är mig själv jag ser, det är Fred – det är Fred där nere utan distorsionsdräkt, det är så Fred ser ut utan dräkten!

Och häromdan var det mycket möjligt att Fred nästan gick åt, av pulvriserad giftsvamp, insåg han. Det var nära att han inte klarade sig, och kunde ta sig hit och börja kolla på inspelningarna. Men nu har han gjort det.

Nu har Fred en chans. Men bara nätt och jämnt.

Sjukt jävla jobb de har gett mig, tänkte han. Men om inte jag gjorde det skulle nån annan ta över, och de skulle kanske missuppfatta hela situationen. De skulle sätta dit honom – sätta dit Arctor. De skulle sätta fast honom för pengarnas skull, de skulle plantera knark för att få belöningen när han åkte dit. Om nån ska bevaka det där huset, tänkte han, så är det definitivt bäst att jag gör det, trots alla nackdelar, om inte annat för att skydda alla mot den där sjuka jävla Barris.

Och om nån annan polis som övervakar Barris aktiviteter ser det jag förmodligen kommer att få se, så kommer han att dra slutsatsen att Arctor är den värsta knarksmugglaren i västra USA och rekommendera – Gud! – en diskret utradering. Med hjälp av våra inofficiella styrkor. De svartklädda som vi lånar in från östkusten, som smyger omkring med Winchester 803-gevär med kikarsikte. De nya infraröda krypskyttesiktena, som synkar med den EE-tropiska ammunitionen. Det är snubbar som inte ens får betalt, inte ur en Dr-Pepper-automat ens, de får bara dra lott om vem av dem som ska bli USAs nästa president. Gud, tänkte han, de där jävlarna kan skjuta ner ett plan i flykten. Och få det att se ut som om en fågelflock flög in i jetmotorn. De där EE-tropiska kulorna – fan alltså, tänkte han, de skulle lämna spår av fjädrar i motorspillrorna, de preparerar dem på det viset.

Det är fruktansvärt, tänkte han, att behöva tänka på det här viset. Inte Arctor som misstänkt utan Arctor som… vafan. Måltavla. Jag måste fortsätta med övervakningen, Fred får fortsätta att göra sin Fred-grej, jag kan göra det mycket bättre, klippa och tolka och dra en massa ”Bäst att vänta tills han faktiskt” och så vidare, och när han hade kommit fram till den slutsatsen slängde han pappmuggen och lämnade toaletten.

”Du ser helt slut ut”, sa en av distorsionsdräkterna.

”Jo, alltså”, sa Fred, ”det hände en lustig grej på väg till min begravning.” I huvudet fick han en bild av den högfokuserade överljudsprojektor som fått en fyrtionioårig distriktsåklagare att avlida av hjärtstillestånd, precis som han var på väg att återuppta utredningen av ett ouppklarat, omtalat och blodigt politiskt mord som ägt rum i Kalifornien. ”Jag kom nästan fram”, sa han högt.

”Nästan är bara nästan”, sa distorsionsdräkten. ”Inte hela vägen.”

”Åh”, sa Fred. ”Jo. Det är klart.”

”Sätt dig”, sa distorsionsdräkten, ”och jobba på bara, annars lär du snart inte ha nåt jobb längre.”

”Kan ni tänka er hur den här arbetserfarenheten skulle se ut på en –” började Fred, men de båda andra dräkterna verkade inte roade, de lyssnade faktiskt inte ens. Så han satte sig och tände en cigarett. Och slog på alla holoprojektionerna igen.

Vad jag borde göra, tänkte han, är att gå iväg till huset nu med en gång medan jag fortfarande har alltihop klart för mig, innan jag kommer av mig, och ta Barris på bar gärning och skjuta honom.

I tjänsten.

Jag kan säga: ”Du, fan, jag mår skitkasst – har du nåt jag kan ta? Jag betalar senare.” Och så ger han mig nåt, och jag griper honom och släpar ut honom till bilen, kör ut på motorvägen, slår honom på käften med pistolen och slänger ut honom framför en lastbil i farten. Så kan jag säga att han tog sig loss och försökte fly. Händer hela tiden.

För om jag inte gör det kan jag inte äta eller dricka ur en enda öppnad förpackning där hemma utan att riskera att dö av svampgift, och inte Luckman eller Donna eller Freck heller, och Barris kommer bara att hävda att vi var ute i skogen allihop och plockade alla möjliga svampar som vi åt fast han försökte få oss att låta bli, men vi vägrade lyssna eftersom vi inte hade gått på college.

Även om rättspsykiatrikerna slår fast att han är fullständigt utbränd och rubbad och syr in honom för alltid, så kommer han ändå att ha hunnit döda någon. Donna, till exempel, tänkte han. Hon kommer kanske förbi, alldeles haschdimmig, för att fråga efter de där vårblommorna jag lovade henne, och så bjuder Barris på en skål Jell-O som han gjort alldeles själv bara för hennes skull, och tio dar senare ligger hon och vrider sig i smärta på intensiven och då spelar det ingen roll vad jag gör längre.

Om det händer, tänkte han, så ska jag fan koka honom i Drāno, i badkaret, i kokhett jävla Drāno tills bara benen finns kvar, och sen skickar jag benen till hans mamma eller hans barn, vad han nu har, och om han inte har nån familj slänger jag dem till hundarna på gatan bara. Men det kommer ändå att vara kört för tjejen.

Ursäkta, sa han i en fantasiscen i huvudet, till de båda andra distorsionsdräkterna. Var kan jag köpa en femtiokilosburk med Drāno vid den här tiden på dygnet?

Jag har fan fått nog, tänkte han, och startade inspelningarna för att inte dra till sig ytterligare uppmärksamhet från de andra.

På monitor två pratade Barris med Luckman, som tydligen hade kommit hem redlös, troligen på Ripple, riktigt billigt vin. ”Fler människor i USA är beroende av alkohol”, sa Barris till Luckman, som försökte hitta dörren till sitt rum för att kunna stupa i säng, och hade enorma problem med det, ”än av alla andra droger tillsammans. Och hjärnskador och leverskador från alkoholen, plus diverse orenheter –”

Luckman försvann utan att ens märka att Barris var där. Jag hoppas han klarar sig, tänkte Fred. Fast det hjälper inte långt. För den där jäveln finns där hela tiden.

Men nu är Fred här också. Fast Fred kan bara se vad som hänt i efterhand. Om jag inte kan köra holobanden baklänges på nåt sätt förstås, tänkte han. Då skulle jag vara där först, före Barris. Det jag gör kommer att hända innan Barris hinner göra nåt. Om han ens får chansen att göra nånting alls, när jag har varit där först.

Och sedan öppnade sig andra sidan av huvudet och talade till honom med en mycket lugnare röst, som om ett annat jag med ett enklare budskap förklarade hur han skulle hantera det hela.

”Bästa sättet att ordna upp det där med checken”, sa rösten, ”är att åka ner till låssmeden i Harbor tidigt i morgon bitti och lösa ut den, så du får tillbaka själva checken. Gör det först, innan du gör nånting annat. På så vis reder du ut den situationen. Och sen kan du ta hand om de andra, allvarligare grejerna, när det väl är avklarat. Okej?” Okej, tänkte han. På så sätt kan jag ta mig ur det här underläget. Det är där jag måste börja.

Han snabbspolade bandet, fortsatte tills räknarna visade att det var natt och alla borde ha gått och lagt sig. För att få en anledning att avsluta sin arbetsdag här i övervakningslägenheten.

På monitorerna var lamporna släckta, skannrarna gick i infraläge. Luckman till sängs i sitt rum, Barris i sitt, och i sitt eget rum: Arctor tillsammans med en brud, de sov båda två.

Få se nu, tänkte Fred. Connie nånting. Vi har henne i registret, tung missbrukare som prostituerar sig och langar också. Ett riktigt hopplöst fall.

”Du var i alla fall inte tvungen att se på när ditt övervakningsobjekt hade samlag”, sa en av distorsionsdräkterna, som gick förbi och kastade en blick över hans axel.

”Alltid något”, sa Fred, och fortsatte att stirra på de båda sovande gestalterna i sängen. Han tänkte på låssmedsbutiken och vad han behövde göra där. ”Jag avskyr alltid att behöva –”

”Kul att göra själv”, sa distorsionsdräkten, ”men inte så kul att kolla på.”

Arctor sover, tänkte Fred. Med sitt fnask. Ja, jag kan nog packa ihop här snart, de kommer säkert att knulla när de vaknar, men det är nog allt.

Fast han fortsatte att titta. Synen av Bob Arctor som sov… bara sov och sov, tänkte Fred, timme efter timme. Och så la han märke till något han inte hade sett tidigare. Det där ser precis ut som Donna Hawthorne! tänkte han. Där i sängen, tillsammans med Arctor.

Det går inte ihop, tänkte han och sträckte ut handen för att stoppa bandet. Han spolade tillbaka, och spelade upp det igen. Bob Arctor och en brud, men inte Donna! Det var den där pundarbruden Connie! Han hade haft rätt. De båda figurerna låg där sida vid sida, de sov djupt.

Och så, medan Fred såg på, löstes Connies hårda anletsdrag upp och tonade över i mjukhet, förvandlades till Donna Hawthornes ansikte.

Han stoppade bandet igen. Satt där, förundrad. Jag fattar inte, tänkte han. Det är som – vad kallas det? Som en jävla övertoning! En filmeffekt. Fan, vad är det frågan om egentligen? Nån sorts förklippt TV-version? Av en regissör, med specialeffekter?

Ännu en gång spolade han tillbaka bandet, och körde det igen. När Connies anletsdrag började förändras pausade han inspelningen, lät stillbilden fylla hologrammet.

Han vred på förstoringsratten. Alla de andra kuberna slocknade, en enda enorm kub formades av de åtta som nyss hade projicerats där. En enda nattlig scen: Bob Arctor i sin säng, orörlig, med den lika orörliga tjejen bredvid. Fred reste sig och gick in i holokuben, in i den tredimensionella projektionen, och ställde sig alldeles intill sängen för att granska flickans ansikte.

Precis halvvägs, konstaterade han. Fortfarande till hälften Connie, redan till hälften Donna. Bäst jag lämnar över det här till labbet, inspelningen måste ha manipulerats av en expert. Jag har fått ett förfalskat band.

Men av vem? tänkte han. Han klev ut ur holokuben, zoomade ut till de åtta mindre kuberna igen. Satt där och funderade.

Någon hade klippt in Donna. Tonat in henne över Connie. Ett förfalskat bevis på att Arctor låg med Hawthorne-tjejen. Varför? Det var något en skicklig tekniker kunde göra med både audio- och videoband, och nu också – uppenbarligen – holoband. Svårt att genomföra, men…

Om det hade varit en intervallskanning, av och på bara, tänkte han, så skulle vi ha en sekvens med Arctor som plötsligt bara låg där med en tjej han egentligen aldrig fått i säng, och förmodligen aldrig skulle få till det med heller, men där är hon nu ändå, på bandet.

Eller så handlar det kanske om nån sorts bildstörning eller elektronisk påverkan, resonerade han. Det som kallas kopieringseffekt. Holo-kopiering: från en sektion av bandminnet till en annan. Om bandet ligger oanvänt för länge, om signalen är för stark redan från början, så kan inspelningen kopieras till en annan sektion. Jäklar, tänkte han. Den kopierade Donna från en scen längre fram eller längre bak, från vardagsrummet kanske.

Jag önskar att jag visste mer om den tekniska sidan av det här, funderade han. Det är bäst jag tar reda på lite mer innan jag drar några förhastade slutsatser. Som när man hör ljudet från en annan kanal på radion liksom, en störning –

Överhörning, beslöt han. Så var det. En ren slump.

Som spökgestalter på en TV-skärm. Någonting tekniskt, ett tekniskt fel. En omvandlare som fått ett tillfälligt överslag.

Ännu en gång spelade han upp bandet. Connie igen, det fortsatte att vara Connie. Och sedan… åter såg Fred Donnas ansikte tona fram, och den här gången vaknade den sovande mannen bredvid henne i sängen, Bob Arctor, och satte sig hastigt upp innan han famlade efter sänglampan. Lampan föll i golvet och Arctor satt och stirrade och stirrade på den sovande flickan, den sovande Donna.

När Connies ansikte tonade fram igen slappnade Arctor av, och till sist sjönk han ner i sängen och somnade om. Men han sov oroligt.

Ja, det där sänker teorin om ”tekniska störningar”, tänkte Fred. Varken kopieringseffekt eller överhörning. Arctor såg det också. Vaknade, såg det, stirrade, och gav upp.

Gud, tänkte Fred, och stängde av apparaterna helt. ”Det får nog räcka för den här gången”, konstaterade han, och reste sig på darrande ben. ”Jag har fått nog.”

”Fick se lite bisarrt sex, va?” sa en av distorsionsdräkterna. ”Du vänjer dig med tiden.”

”Jag kommer aldrig att vänja mig vid det här jobbet”, sa Fred. ”Det är då ett som är säkert.”

Kapitel 11

Nästa morgon efter en taxiresa, eftersom inte bara cephoskopet utan också bilen behövde repareras, stod han utanför dörren till låssmedsbutiken med fyrtio dollar på fickan och en hel del oro bultande i hjärtat.

Butiken hade en gammaldags, träaktig känsla över sig, med en modern skylt men en massa små låsprylar i mässing uppradade i fönstren: lustiga utsirade brevlådor, utflippade dörrhantag formade som människohuvuden, stora svarta låtsasnycklar i järn. Han gick in i den halvmörka lokalen. Som en knarkarkvart, tänkte han, och uppskattade ironin.

Från disken, där två enorma nyckelslipmaskiner tornade upp sig och tusentals nyckelämnen dinglade från sina krokar, hälsades han av en mullig äldre dam. ”God morgon. Vad kan jag stå till tjänst med?”

Arctor sa: ”Jag är här…

Ihr Instrumente freilich spottet mein,

Mit Rad und Kämmen, Walz’ und Bügel,

Ich stand am Tor, ihr solltet Schlüssel sein,

Zwar euer Bart ist kraus, doch hebt ihr nicht die Riegel.

…för att betala för en check som returnerades av banken. Den var på tjugo dollar, vill jag minnas.”

”Åh.” Damen lyfte välvilligt fram en låst dokumentlåda i plåt, letade efter nyckeln, och upptäckte sedan att lådan inte alls var låst. Hon öppnade den och hittade checken med en gång, tillsammans med en lapp. ”Mr Arctor?”

”Ja”, sa han, och höll redan fram pengarna.

”Ja, tjugo dollar var det.” Hon tog loss papperslappen och började omsorgsfullt skriva, antecknade att han hade kommit in och löst ut checken.

”Jag vill verkligen be om ursäkt”, sa han, ”men jag råkade ge er en check från ett avslutat konto av misstag, i stället för det jag använder numera.”

”Hm”, sa kvinnan, och log medan hon skrev.

”Dessutom”, sa han, ”skulle jag uppskatta om ni kunde tala om det för er make, som ringde mig häromdagen –”

”Min bror Carl, faktiskt”, sa damen. Hon kastade en blick över axeln. ”Om ni pratade med Carl…” Hon gestikulerade leende. ”Han kan hetsa upp sig ibland, över checkar och så… Jag får be om ursäkt ifall han uttryckte sig… ni vet.”

”Tala om för honom”, sa Arctor, som hade memorerat vad han skulle säga, ”att jag själv var ganska uppriven när han ringde, och att jag också vill be om ursäkt.”

”Jag vill minnas att han sa något om det, ja.” Hon la fram checken, han gav henne tjugo dollar.

”Någon extra avgift?” sa Arctor.

”Ingen extra avgift.”

”Jag var uppriven”, sa han och sneglade hastigt på checken innan han stoppade den i fickan, ”eftersom en vän till mig precis hade gått bort, helt oväntat.”

”Kära nån”, sa damen.

Arctor dröjde kvar. ”Han kvävdes till döds av en bit kött, ensam på sitt rum. Det var ingen som hörde honom.”

”Vet ni, mr Arctor, att det är fler som dör på det sättet än folk tror? Jag läste att om man äter middag med en vän, och han eller hon inte säger något på ett tag utan bara sitter där, så ska man luta sig fram och fråga om han kan prata. För det är möjligt att han inte kan det. Han kanske håller på att kvävas fast han inte kan tala om det.”

”Ja”, sa Arctor. ”Tack. Det är sant. Och tack för det här med checken.”

”Jag är ledsen för er väns skull”, sa damen.

”Ja”, sa han. ”Han var nog den bästa vän jag hade.”

”Så förfärligt”, sa damen. ”Hur gammal var han, mr Arctor?”

”Drygt trettio bara”, sa Arctor, vilket var sant, Luckman var trettiotvå.

”Åh, så fruktansvärt. Jag ska tala om det för Carl. Och tack för att ni åkte hela vägen hit.”

”Tack själv”, sa Arctor. ”Och tacka mr Englesohn också, från mig. Tack så mycket, båda två.” Han lämnade butiken, stod åter ute på den varma förmiddagstrottoaren, blinkade i det starka ljuset och den stinkande luften.

Han ringde efter en taxi, och på vägen hem satt han och berömde sig själv för hur skickligt han hade tagit sig ur fällan som Barris gillrat, utan att råka ut för några ytterligare problem. Kunde ha varit betydligt värre, påpekade han för sig själv. Jag fick tillbaka checken. Och jag behövde inte konfrontera själva snubben heller.

Han tog fram checken för att se hur väl Barris hade lyckats förfalska hans namnteckning. Ja, det var ett gammalt konto, han kände igen färgen på checken med en gång, kontot var avslutat för länge sedan, banken hade till och med stämplat KONTOT AVSLUTAT på den. Inte konstigt att låssmeden hade blivit vansinnig. Och sedan, när han granskade checken närmare där han satt i taxin, såg Arctor att den var skriven med hans egen handstil.

Den liknade inte Barris alls. En perfekt förfalskning. Han skulle aldrig ha anat att det inte var hans, fast han mindes tydligt att han inte hade skrivit ut checken.

Barris är ett geni, tänkte han. Å andra sidan har han förmodligen bara kalkerat av den, eller gjort det mekaniskt på nåt vis. Men jag har aldrig skrivit nån check till Englesohns Låssmedsbutik, så hur skulle han ha kunnat kalkera av den? Det här är en unik check. Jag lämnar in den till grafologerna nere på avdelningen, tänkte han, så kan de lista ut hur han gjorde. Bara övning kanske, massor med övning.

Och vad gäller svampgrejen – jag får snacka med honom och säga att jag har hört av folk jag känner att han har försökt sälja svamp till dem. Och att han måste lägga av. Jag hörde det av nån som var orolig, som vem som helst borde bli.

Men, tänkte han, det här är bara lösryckta exempel på vad han håller på med, som jag upptäckte första gången jag tittade på banden. Det är bara ett smakprov på vad jag har att göra med. Gud vet vad han har gjort mer. Han har all tid i världen att sitta och slöa och läsa faktaböcker och fantisera ihop historier och intriger och konspirationer och så vidare… Kanske, tänkte han med ens, är det bäst att jag får min egen telefon kollad med en gång, för att ta reda på om den är avlyssnad. Barris har en låda elektronikverktyg, och till och med Sony säljer grejer, en induktionsspole till exempel, som kan användas till telefonavlyssning. Förmodligen är den avlyssnad. Har säkert varit det ett bra tag.

Jag menar, tänkte han, utöver min egen – nödvändiga – nyligen installerade avlyssning.

Åter granskade han checken medan taxin vaggade vidare, och plötsligt tänkte han: Tänk om jag skrev ut den själv? Tänk om det var Arctor som skrev det här? Jag tror faktiskt det, tänkte han, jag tror det är Arctor, den hispiga jäveln, som har skrivit den här checken i all hast – de sneda bokstäverna – för att han hade bråttom av nån anledning, han tog fel check i farten, krafsade ner det här och glömde bort alltihop efteråt, glömde att det ens hade hänt.

Glömde, tänkte han, den där gången när Arctor…

Was grinsest du mir, hohler Schädel, her?

Als dass dein Hirn, wie meines, einst verwirret

Den leichten Tag gesucht und in der Dämmrung schwer,

Mit Luft nach Wahrheit, jämmerlich geirret.

…kom utglidande från den där enorma knarkhappeningen i Santa Ana, där han träffade den där lilla blonda bruden med sneda tänder, som hade långt blont hår och stor häck, och var så ivrig och snäll och fin… han kunde inte få igång bilen, han var hög som ett hus. Han bara fumlade – så mycket droger som togs och silades och snortades den natten, och det höll på nästan till gryningen. Så mycket Substans D, och av bra kvalitet. Riktigt bra kvalitet. Hans grejer.

Han lutade sig fram och sa: ”Sväng in vid Shellmacken. Jag kan gå ur där.”

Han klev ur bilen, betalade chauffören, och gick sedan in i en telefonkiosk, slog upp numret till låssmeden och ringde.

Den gamla damen svarade. ”Englesohns Låssmedsbutik, god –”

”Det här är mr Arctor igen, ursäkta att jag stör. Vad har ni för adress för det där jobbet, det jag betalade för med checken?”

”Ja, få se nu. Ett ögonblick bara, mr Arctor.” Ett dunsande hördes när hon la ifrån sig luren.

En dämpad mansröst på avstånd: ”Vem är det? Den där Arctor?”

”Ja, Carl, men säg inget är du snäll. Han kom precis in –”

”Låt mig prata med honom.”

Tystnad. Sedan den gamla damen igen. ”Så, här är adressen, mr Arctor.” Hon läste upp hans hemadress.

”Var det dit han åkte, er bror? För att tillverka nyckeln?”

”Vänta ett ögonblick. Carl? Kommer du ihåg vart du åkte med skåpbilen när du gjorde en nyckel åt mr Arctor?”

Avlägset mumlande mansröst: ”Till Katella.”

”Inte hemadressen?”

”Till Katella!”

”Någonstans på Katella, mr Arctor. I Anaheim. Nej, vänta – Carl säger att det var i Santa Ana, på Main. Kan det –”

”Tack”, sa han och la på. Santa Ana. Main. Det var där den förbannade knarkfesten var, och jag måste ha rapporterat in minst trettio namn och lika många registreringsskyltar den natten, det var ingen vanlig fest. En stor leverans hade kommit in från Mexiko. Köparna delade upp den, och som vanligt när det gällde köpare så testade de varorna också. Vid det här laget hade förmodligen hälften åkt fast, när agenterna i sin tur skickades ut för att köpa av dem… Wow, tänkte han, jag kommer fortfarande ihåg – eller kommer aldrig riktigt att komma ihåg – den natten.

Men det är ändå ingen ursäkt för Barris att låtsas vara Arctor på telefon så där, i ett överlagt och uppsåtligt försök att smutskasta honom. Fast nu visade det sig förstås att Barris hade gjort det helt spontant – ren improvisation. Skit också, Barris kanske var påtänd den kvällen och bara gjorde som de flesta påtända: slappnade av och tog allt som det kom, liksom.

Det var uppenbart att Arctor hade skrivit checken, Barris råkade bara svara i telefon. Tyckte, i sin flummiga skalle, att det var ett kul skämt. Var lite oansvarig, inget värre än så.

Och Arctor hade inte varit särskilt ansvarsfull när det gällde den där checken, tänkte han medan han ringde efter en ny taxi, fast det hade dröjt så länge. Vems fel var det? Han plockade fram checken igen och kollade datumet. En och en halv månad sen. Gud, snacka om oansvarigt! Arctor hade mycket väl kunnat åka in för det, det var rena turen att den där stollen Carl inte hade gått till åklagaren redan. Förmodligen hade hans snälla gamla syster hejdat honom.

Det är nog bäst att Arctor skärper till sig, fastslog han, han har gjort en del tveksamma grejer själv som jag inte kände till förrän nu. Barris är inte den enda, kanske inte ens den viktigaste. Framför allt har jag fortfarande ingen förklaring till Barris intensiva, målmedvetna illvilja mot Arctor. Man ägnar inte så mycket tid åt att jävlas med nån helt utan anledning. Och Barris försöker inte jävlas med nån annan heller, inte Luckman eller Charles Freck eller Donna Hawthorne till exempel. Han gjorde mer för att få in Jerry Fabin på federala kliniken än nån annan, och han är snäll mot alla djuren där hemma.

En gång hade Arctor tänkt skicka en av hundarna – vad fan hette den lilla svarta nu igen, Popo eller nåt sånt? – till veterinären för avlivning, det var omöjligt att få henne rumsren, och Barris hade tillbringat många timmar, flera dagar faktiskt, med Popo, hade varsamt tränat henne och pratat med henne tills hon lugnade ner sig och blev rumsren till sist och inte behövde bli avlivad. Om Barris bara hade avskytt precis allt och alla så skulle han inte ha gjort såna grejer, såna fina grejer.

”Yellow Cab”, sa rösten i telefonen.

Han gav dem adressen till Shellmacken.

Och om låssmeden Carl hade antagit att Arctor var en tung missbrukare, tänkte han medan han dystert stod och hängde i väntan på taxin, så var det inte heller Barris fel, när Carl kom körande i sin skåpbil klockan 05:00 för att göra en ny nyckel till Arctors Oldsmobile vinglade Arctor förmodligen omkring på trottoarerna hög av Jell-O, vandrade uppför väggarna och viftade efter flygande fiskögon och var helt borta i sin egen sköna tripp. Det var då Carl drog sina slutsatser. Medan Carl slipade den nya nyckeln svävade Arctor förmodligen omkring upp och ned eller studsade runt på huvudet och pratade baklänges. Inte konstigt att Carl hade varit måttligt road.

Det är faktiskt möjligt, tänkte han, att Barris försöker täcka upp för alla Arctors jävla tabbar, som bara blir fler och fler. Arctor lyckas inte hålla bilen i säkert skick längre, han skriver ut ogiltiga checkar, inte medvetet utan för att hjärnan är helt jävla slaskig av knarket. Men det är nästan ännu värre. Barris gör vad han kan, det är mycket möjligt. Fast hans hjärna är också slaskig. Allas hjärnor är…

Dem Wurme gleich’ ich, der den Staub durchwühlt,

Den, wie er sich im Staube nährend lebt,

Des Wandrers Tritt vernichtet und begräbt.

…slaskiga och samverkar på ett slaskigt sätt. En slaskig som leder en slaskig. Rakt i fördärvet.

Kanske, spekulerade han, var det Arctor själv som kapade och böjde sladdarna och skapade en massa kortslutningar i sitt eget cephoskop. Mitt i natten. Men varför skulle han göra det?

Det var den svåraste frågan: varför? Men med en slaskig hjärna var allt möjligt, vilka trassliga – som själva sladdarna – motiv som helst. I sitt jobb som polisinfiltratrör hade han sett det många, många gånger. Den här tragedin var inget nytt. I polisens dataregister skulle det bara vara ännu ett fall i mängden. Det här var den fas som inträdde innan det bar av till federala kliniken, som med Jerry Fabin.

Alla de här knarkarna gick omkring på samma spelplan, de befann sig på olika rutor med varierande avstånd till målet, och skulle nå fram vid olika tidpunkter. Men förr eller senare skulle de nå fram allihop, till de federala klinikerna.

Det var inpräntat i deras nervceller. Eller vad som återstod av dem. Inget kunde hejda eller vända den utvecklingen.

Och det gällde framför allt Bob Arctor, hade han börjat inse. Det var det som precis hade börjat gå upp för honom, och det hade inget med Barris förehavanden att göra. En nyväckt, yrkesmässig insikt.

Dessutom hade hans överordnade på Orange Countys Polismyndighet beslutat sig för att prioritera Bob Arctor. De hade utan tvekan sina skäl, som han själv inte kände till. Kanske bekräftade dessa fakta varandra: deras växande intresse för Arctor – det hade trots allt kostat en skaplig summa att installera holoskannrarna i Arctors hus, att betala honom för att analysera inspelningarna och andra högre upp i hierarkin för att bedöma det material han med jämna mellanrum lämnade in – stämde med Barris ovanliga uppmärksamhet för Arctor, båda parter hade valt att fokusera just på honom. Men vad hade han själv sett i Arctors beteende som verkade annorlunda? Personligen, oberoende av dessa båda parter?

Medan han åkte iväg i taxin tänkte han att han förmodligen skulle behöva fortsätta övervakningen ett tag innan han upptäckte något. Det skulle inte uppenbara sig på monitorerna i första taget. Han fick ha tålamod, han var helt enkelt tvungen att acceptera det faktum att granskningen var ett långsiktigt projekt, och ställa in sig på att vänta och se.

Men när han väl såg något på inspelningarna, att Arctor betedde sig underligt eller misstänkt på något vis, så skulle han ha en trefaldig indikation, ett tredje belägg för att de andras intresse var befogat. Det skulle utgöra en tveklös bekräftelse. Det skulle berättiga de resurser och den tid som de alla hade lagt ner på det hela.

Jag undrar vad Barris vet som vi inte känner till, tänkte han. Vi borde kanske plocka in honom och fråga. Men – säkrast att skaffa bevis som erhållits helt oberoende av Barris, annars skulle det bara bli en kopia av materialet från Barris, vem han nu var eller jobbade för.

Och sedan tänkte han: Vad fan är det jag säger egentligen? Jag måste vara galen. Jag känner Bob Arctor, det är en bra kille. Han håller inte på med nånting. Inget skumt åtminstone. I själva verket jobbar han för Orange Countys polismyndighet, i hemlighet. Och det är förmodligen…

Zwei Seelen wohnen, ach! in meiner Brust,

Die eine will sich von der andern trennen,

Die eine hält, in derber Liebeslust,

Sich an die Welt mit klammernden Organen,

Die andre hebt gewaltsam sich vom Dust

Zu den Gefilden hoher Ahnen.

…därför Barris är ute efter honom.

Men, tänkte han, det förklarar inte varför Orange Countys polismyndighet är ute efter honom – särskilt inte till den grad att de installerade all den där skannerutrustningen och satte en polisassistent på att övervaka och rapportera om honom, på heltid. Det ger ingen förklaring till den saken.

Det går inte ihop, tänkte han. Det är mer, så mycket mer, som pågår i det där huset, det där förfallna skräpiga huset med sin vildvuxna trädgård och en kattklåda som aldrig blir tömd och husdjur som hoppar upp på köksbordet och sopor överallt som ingen nånsin bär ut.

Vilket slöseri, tänkte han, med ett sånt fint hus. Man skulle kunna göra så mycket med det. En familj, fru och barn, skulle kunna bo där. Det var byggt för det: tre sovrum. Vilket slöseri, vilket jävla slöseri! De borde ta ifrån honom huset, tänkte han, gå in och beslagta egendomen bara. Det kommer de kanske att göra också. Och se till att det kommer till bättre användning, huset förtjänar verkligen det. Det där huset har varit i så mycket bättre skick, en gång i tiden. Så kan det bli igen. Om en annan sorts människa får ta över och ta hand om det.

Särskilt trädgården, tänkte han, när taxin svängde in på den tidningsbeströdda uppfarten.

Han betalade chauffören, plockade upp husnyckeln ur fickan och gick in.

Omedelbart kände han sig iakttagen: holoskannrarnas blickar. Så snart han klev över tröskeln till sitt eget hus. Ensam – ingen var hemma. Osant! Han och skannrarna, lömska och undangömda, som spanade och spelade in. Allt han gjorde. Allt han yttrade.

Som väggklottret på en offentlig pissoar, tänkte han. LE! DU ÄR MED I DOLDA KAMERAN! Det är jag, så snart jag sätter foten i det här huset. Det är kusligt. Han gillade det inte. Han kände sig självmedveten. Känslan hade tilltagit sedan de kommit hem första dagen – ”hundskitdagen” som han tänkte på den, inte kunde låta bli att tänka på den. För varje dag hade upplevelsen av skannrarna växt sig starkare.

”Ingen hemma, antar jag”, sa han högt som vanligt, och var medveten om att skannrarna spelade in det. Men han måste vara försiktig; det var inte meningen att han skulle veta att de fanns där. Som en skådespelare framför en filmkamera, tänkte han, man måste bete sig som om kameran inte existerar, annars är det klippt. Då är det över.

Och när det gäller den här skiten får man ingen andra tagning.

I stället är man fullständigt körd. Jag menar, jag är körd. Inte de som har ansvar för skannrarna, bara jag.

Vad jag borde göra för att ta mig ur det här, tänkte han, är att sälja huset, det är ändå så förfallet. Men… jag älskar det här huset. Inte en chans!

Det är mitt hus.

Ingen kan köra ut mig härifrån.

Oavsett vilka skäl de kan tänkas ha.

Förutsatt att det alls finns några ”de”.

Vilket förstås kan vara ren inbillning, att ”de” övervakar mig. Paranoia. Eller ”det”, snarare. Det avpersonifierade det.

Vad det än är som övervakar mig så är det inte en människa.

Inte enligt min egen måttstock åtminstone. Inte som jag skulle se det.

Hur fånigt det än kan verka så är det skrämmande, det här, tänkte han. Jag utsätts för nåt av nånting som bara är en sak, här i mitt eget hus. Inför mina egna ögon.

Inför någontings ögon, inför blicken från nån sorts sak. Som, till skillnad från lilla mörkögda Donna, aldrig nånsin blinkar. Vad ser en skanner egentligen? frågade han sig. Jag menar: vad är det den verkligen ser? In i huvudet? Ända in i hjärtat? En passiv infraröd skanner som de använde förr, eller en holoskanner av kubtyp som de har numera, den senaste tekniken, när den blickar in i mig – in i oss – ser den klart eller dunkelt? Jag hoppas verkligen att den ser klart, tänkte han, för jag kan inte se in i mig själv längre. Jag ser bara mörker. Mörker utanför, mörker där inne. Jag hoppas, för allas vår skull, att skannrarna gör ett bättre jobb. För om skannern bara ser samma dunkel som jag själv ser, då är vi förlorade, lika hopplöst förlorade som vi alltid har varit, och vi kommer att dö på det viset, med en ytterst begränsad kunskap, och till och med detta lilla brottstycke har vi missförstått.

Ur bokhyllan i vardagsrummet tog han ner en bok på måfå, det visade sig vara Den sexuella kärleken i bilder. Han slog upp den på måfå, fick se en bild – där en man glatt nafsade i högra bröstet på en brud, så att bruden stönade – och sa högt, som om han läste för sig själv ur boken, som om han citerade något berömt gammalt filosofiskt snille, vilket han inte alls gjorde:

”Den enskilda människan kan bara se en liten del av den totala sanningen, och mycket ofta, nästan…

Weh! steck’ ich in dem Kerker noch?

Verfluchtes dumpfes Mauerloch,

Wo selbst das liebe Himmelslicht

Trüb durch gemalte Scheiben bricht!

Beschränkt mit diesem Bücherhauf,

Den Würme nagen, Staub bedeckt,

Den bis ans hohe.

…alltid faktiskt, bedrar hon sig även vad gäller detta lilla ovärderliga brottstycke. Delvis vänder hon sig emot sig själv och beter sig som en annan person, förgör sig själv inifrån. En människa inuti en människa. Vilket inte är någon människa alls.”

Han nickade som om han blev rörd av visdomen i de ickeexisterande orden där på sidan, slog igen den stora inbundna, guldpräglade Den sexuella kärleken i bilder, och satte tillbaka den i hyllan. Jag hoppas att skannrarna inte zoomar in omslaget, tänkte han, och genomskådar bluffen.

Charles Freck, som blivit allt mer deprimerad av vad som höll på att hända med alla han kände, bestämde sig till sist för att ta livet av sig. Det var inte svårt, i de kretsar där han umgicks, att begå självmord. Man bara köpte en större mängd barbiturater och sköljde ner dem med lite billigt vin, sent på kvällen, med telefonluren avlagd så att ingen skulle avbryta det hela.

Det man behövde planera var vilka föremål man ville att framtida arkeologer skulle hitta tillsammans med kroppen. Så de skulle veta vilket kulturlager man kom från. Och dessutom kunde lista ut hur det hade stått till i skallen när man gjorde det.

Han ägnade ett antal dagar åt att fundera över föremålen. Betydligt längre tid än han ägnat åt själva beslutet att ta livet av sig, och ungefär lika lång tid som krävdes för att få tag på så mycket nedåttjack. Han skulle bli hittad liggande på rygg, i sängen, med ett exemplar av Ayn Rands Urkällan (vilket visade att han hade varit en missförstådd övermänniska som blivit ratad av de stora massorna, och därför, på sätt och vis, också hade mördats av deras förakt) och ett oavslutat brev till Exxon där han protesterade mot att de dragit in hans bensinkort. På så sätt skulle han lägga skulden på systemet och åstadkomma något större genom sin död, utöver det som döden i sig skulle uppnå.

Han var faktiskt inte riktigt lika klar över vad själva döden skulle uppnå som vad de båda föremålen uppnådde, men det kändes ändå som om det gick ihop på något vis, och han började förbereda sig, likt ett djur som känner på sig att dess tid snart är ute och låter instinkten ta över, programmerad av naturen själv, när det oundvikliga slutet närmar sig.

I sista stund (när slutet kom allt närmare) ändrade han sig på en avgörande punkt och beslöt sig för att skölja ner tabletterna med ett årgångsvin i stället för Ripple eller Thunderbird, så han gav sig ut på en sista åktur, över till Trader Joe’s, som hade ett bra sortiment av finare viner, och köpte en flaska Mondavi Cabernet Sauvignon 1971, som kostade nästan trettio dollar – allt han hade.

När han var hemma igen korkade han upp vinet, lät det andas, drack ett par glas, ägnade några minuter åt att begrunda sin favoritbild i Den illustrerade boken om sex, där tjejen satt ovanpå, innan han placerade plastpåsen med nedåttjack på sängen, la sig ner med Ayn Rand-boken och det oavslutade protestbrevet till Exxon, försökte tänka på något meningsfullt men misslyckades, mindes i stället bilden med tjejen upprepade gånger, och sedan, med ett glas Cabernet Sauvignon, klunkade han i sig alla kapslarna på en gång. Därefter, när gärningen var fullbordad, lutade han sig tillbaka med Ayn Rand-boken och brevet på bröstet, och väntade.

Han hade dock blivit blåst. Kapslarna var inte barbiturater, som langaren hade påstått. Det var någon sorts konstig psykedelika, av en typ han aldrig hade tagit förr, förmodligen en blandning, helt ny på marknaden. I stället för att kvävas i stilla ro började Charles Freck hallucinera. Nåja, tänkte han resignerat, det är just typiskt mig. Blir alltid lurad. Han var helt enkelt tvungen att acceptera faktum – med tanke på hur många kapslar han hade svalt – att det skulle bli en ordentlig tripp.

I nästa ögonblick stod en varelse från en plats mellan dimensionerna vid sängen och tittade missnöjt ner på honom.

Varelsen hade mängder med ögon över hela kroppen, ultramoderna påkostade kläder, och den var två och en halv meter lång. Dessutom bar den på en enorm skriftrulle.

”Du är här för att läsa upp mina synder”, sa Charles Freck.

Varelsen nickade, och öppnade rullen.

Freck sa, där han låg hjälplös i sängen: ”och det kommer att ta hundratusen timmar”.

Den utomdimensionella varelsen fixerade sina många ögon vid honom och sa: ”Vi befinner oss inte längre i det normala universum. För dig gäller inte längre den materiella existensens lägre kategorier, som ’rum’ och ’tid’. Du har blivit upphöjd till den transcendenta sfären. Dina synder kommer att läsas upp utan uppehåll, i skift, i evighet. Listan kommer aldrig att ta slut.”

Känn din langare, tänkte Charles Freck, och önskade att han kunde ta tillbaka den senaste halvtimmen av sitt liv.

Tusen år senare låg han fortfarande kvar på sängen med Ayn Rand-boken och brevet på bröstet, och lyssnade medan de läste upp hans synder. De hade hunnit till första klass i grundskolan, när han var sex år gammal.

Tiotusen år senare var de framme vid sjätte klass.

Det var det året han hade lärt sig onanera.

Han slöt ögonen, men kunde fortfarande se den mångögda, två och en halv meter höga varelsen med sin ändlösa skriftrulle, som läste och läste.

”Och därefter –” sa den.

Charles Freck tänkte: Jag fick i alla fall tag på ett gott vin.

Kapitel 12

Två dagar senare betraktade Fred förbryllat holoskanner tre där övervakningsobjektet Robert Arctor plockade ut en bok, synbarligen helt på måfå, ur bokhyllan i husets vardagsrum. Har han gömt knark där bakom? undrade Fred, och zoomade med skannerobjektivet. Eller har han antecknat ett telefonnummer eller en adress i boken? Han kunde se att Arctor inte hade tagit ut boken för att läsa, han hade precis kommit in genom ytterdörren och hade fortfarande jackan på. Det var något underligt över honom, han verkade spänd och nedslagen på samma gång, en sorts kraftlös iver.

Skannerns zoomobjektiv visade ett foto på den uppslagna sidan, av en man som satte tänderna i en kvinnas högra bröstvårta, där båda personerna var nakna. Kvinnan var tydligen mitt i en orgasm, ögonen var halvslutna och munnen hängde öppen i ett ljudlöst stönande. Kanske är det nånting Arctor tänder på bara, tänkte Fred medan han såg på. Men Arctor verkade inte bry sig om bilden, i stället deklamerade han med knarrig röst någon sorts mystisk text som delvis var på tyska, uppenbarligen för att förvirra alla som möjligen skulle råka höra honom. Kanske gissade han att de andra befann sig någonstans i huset och försökte lura fram dem, tänkte Fred.

Ingen dök upp. Luckman, det visste Fred efter att ha suttit framför monitorerna ett bra tag, hade tagit en massa barbiturater blandade med Substans D och tuppat av fullt påklädd på sitt rum, några steg från sängen bara. Barris hade lämnat huset.

Vad håller Arctor på med egentligen? undrade Fred, och antecknade tidskoden för sekvenserna. Han blir bara konstigare och konstigare. Nu förstår jag vad den där angivaren menade, som ringde och berättade om honom.

Eller så skulle de där meningarna Arctor läser upp kunna vara ett röstkommando, funderade han, till nån sorts elektronisk apparat som han har installerat i huset. Starta eller stoppa. Kanske för att skapa ett störningsfält mot övervakning till och med … som den här. Fast det tvivlade han på. Tvivlade på att det här beteendet var det minsta rationellt eller hade någon mening alls, förutom för Arctor själv.

Killen är rubbad, tänkte han. Allvarligt rubbad. Ända sen dagen när han upptäckte att cephoskopet hade blivit saboterat – och definitivt efter att han kommit hem med bilen alldeles sabbad, så jävla sabbad att det nästan tagit livet av honom – hade han varit hispig. Och i viss mån innan dess också, tänkte Fred. Men åtminstone sen ”hundskitdagen”, som han visste att Arctor kallade den.

Han kunde faktiskt inte förebrå honom. Nåt sånt, funderade Fred medan han såg på hur Arctor trött drog av sig jackan, skulle få vem som helst att flippa ut. Men de flesta skulle landa igen efter ett tag. Det har han inte gjort. Han blir bara värre. Läser upp meddelanden som inte existerar för ingen alls på ett främmande språk.

Om han inte bara driver med mig, tänkte Fred olustigt. Han kanske har listat ut att han är övervakad på nåt vis och bara… försöker dölja det han egentligen håller på med? Eller spelar nån sorts sjukt spel med oss? Det kan bara tiden utvisa.

Jag skulle gissa att han driver med oss, beslutade Fred. Vissa människor känner på sig när de är iakttagna. Ett sjätte sinne. Inte paranoia, utan en primitiv instinkt, samma instinkt som hos en mus, som hos alla jagade djur. Vet när något smyger sig på dem. Känner det. Den här skiten gör han för vår skull, han jävlas med oss bara. Fast – man kan aldrig veta. Det finns blåsningar som gömmer nya blåsningar. Lager på lager.

Ljudet när Arctor läste sin underliga text hade väckt Luckman, vilket syntes på skannern som bevakade hans rum. Han satte sig omtöcknat upp och lyssnade. Så hörde han ljudet av en galge som Arctor tappade när han skulle hänga upp jackan. Luckman drog in sina långa muskulösa ben under kroppen och plockade i samma rörelse åt sig en liten yxa som han förvarade på nattduksbordet. Han reste sig och rörde sig på ett djursmidigt vis mot sovrumsdörren.

Ute i vardagsrummet plockade Arctor upp posten från soffbordet och började titta igenom brevbunten. Han slängde en stor reklamkatalog mot papperskorgen. Han missade.

Inne i sovrummet hörde Luckman ljudet. Han stelnade till och höjde huvudet som för att sniffa i luften.

Arctor, som granskade breven, rynkade plötsligt på ögonbrynen och utbrast: ”Nä, dra mig baklänges.”

I sovrummet slappnade Luckman av, la ifrån sig yxan med ett svagt klingande, slätade till håret, öppnade dörren och gick ut. ”Hej. Vad har du för dig?”

Arctor sa: ”Jag körde förbi lokalerna för Maylar Mikropunkt AB.”

”Du skämtar.”

”Och”, sa Arctor, ”de höll på med en inventering. Men en av de anställda hade tydligen råkat trampa i varorna så att en massa mikropunkter fastnade under hans skor och följde med när han gick ut. Så nu var de ute på parkeringen utanför Maylar Mikropunkt AB allihop med pincetter och en massa små förstoringsglas. Och papperspåsar.”

”Nån hittelön?” sa Luckman, gäspade och trummade med handflatorna mot sin platta muskulösa mage.

”De hade en hittelön ett tag”, sa Arctor. ”Men de tappade bort den också. Det var en pytteliten penny.”

Luckman sa: ”Ser du många såna här grejer när du kör omkring?”

”Bara i Orange County”, sa Arctor.

”Hur stor är byggnaden där Maylar Mikropunkt AB ligger?”

”Ungefär tre centimeter hög”, sa Arctor.

”Hur mycket skulle du uppskatta att den väger?”

”Inklusive de anställda?”

Fred drog upp farten och spolade fram bandet. När en timme hade gått, enligt räknaren, saktade han ner det igen.

” – cirka fem kilo”, sa Arctor.

”Ja, men hur kan du se den när du åker förbi då, om den bara är tre centimeter hög och bara väger fem kilo?”

Arctor, som nu satt i soffan med fötterna på bordet, sa: ”De har en stor skylt.”

Gud! tänkte Fred, och spolade fram bandet igen. Han stannade det efter bara tio minuter, av en ren ingivelse.

” – hur ser skylten ut?” sa Luckman precis. Han satt på golvet och rensade en låda gräs. ”Neon och så? Färger? Jag undrar om jag har sett den. Är den lätt att få syn på?”

”Här, jag kan visa”, sa Arctor och stack ner handen i skjortfickan. ”Jag tog med den hem.”

Åter snabbspolade Fred bandet framåt.

” – vet du hur man skulle kunna smuggla in mikropunkter i ett land utan att nån märkte det?” sa Luckman nu.

”På vilket sätt som helst, i stort sett”, sa Arctor och lutade sig tillbaka, rökte en joint. Luften var disig.

”Nej, jag menar ett sätt de aldrig skulle haja”, sa Luckman. ”Det var Barris som berättade det häromdan, i förtroende, jag får egentligen inte tala om det för nån, för han ska ha med det i sin bok.”

”Vad då för bok? Vanliga hushållsdroger och –”

”Nej. Enkla sätt att smuggla föremål in i eller ut ur USA, beroende på i vilken riktning man reser. Man smugglar in dem i en knarklast. Som heroin till exempel. Mikropunkterna ligger inne i heroinpaketen. Ingen skulle märka nåt, de är så små. De skulle inte –”

”Men då skulle nån pundare råka sila en blandning med hälften horse och hälften mikropunkter.”

”Ja, alltså, då skulle han bli den mest välutbildade jävla pundaren nånsin.”

”Beroende på vad det var på mikropunkterna.”

”Barris hade ett annat sätt att smuggla knark över gränsen också. Du vet hur tullsnubbarna, hur de säger åt en att tala om vad man har med sig? Och man kan inte säga knark, för då –”

”Okej, hur då?”

”Jo, alltså, man tar en enorm klump med hasch och täljer till den så att den liknar en människa. Sen holkar man ur den tillräckligt för att få in en motor man kan vrida upp som ett urverk, och ett litet kassettband, och ställer sig i tullkön med haschklumpen, och sen alldeles innan man kommer fram vrider man upp den, och den går fram till tulltjänstemannen som säger: ’Har du något att förtulla?’ och haschklumpen säger: ’Nej, det har jag inte’, och går vidare. Tills den stannar på andra sidan gränsen.”

”Man skulle kunna sätta i ett soldrivet batteri i stället för urverket så kunde den fortsätta gå i åratal. För evigt.”

”Vad är det för vits med det? Förr eller senare skulle den antingen komma fram till Stilla havet eller Atlanten. Den skulle faktiskt trilla över kanten på jorden, när den –”

”Tänk dig en eskimåby, och en haschklump på en och åttio, värd kanske – hur mycket skulle det vara värt?”

”En miljard dollar ungefär.”

”Mer. Två miljarder.”

”Eskimåerna sitter där och tuggar läder och karvar benspjut, och den här haschklumpen värd två miljarder dollar kommer traskande genom snön och säger: ’Nej, det har jag inte’ gång på gång.”

”De skulle undra vad den menade.”

”Det skulle vara ett olösligt mysterium. Det skulle uppstå legender.”

”Tänk dig när nån berättar för barnbarnen: ’Jag såg med egna ögon hur den nästan två meter långa haschklumpen uppenbarade sig i den täta dimman och gick förbi åt det där hållet, värd två miljarder dollar, medan den sa: ’Nej, det har jag inte’. Barnbarnen skulle få honom inlagd.”

”Nej, du vet, legender bara växer med tiden. Efter några hundra år skulle de säga: ’På mina förfäders tid kom en tjugofem meter hög klump med afganskt hasch av högsta kvalitet värt åtta biljoner dollar stormande mot oss, den sprutade eld omkring sig och vrålade: ’Dö, era smutsiga eskimåhundar!’ och vi slogs och kämpade mot den med våra spjut, och till sist tog vi död på den.”

”Ungdomarna skulle inte tro på det heller.”

”Ungdomar tror inte på nånting längre.”

”Det är trist att berätta nåt alls för dagens ungdom. En gång var det en kille som frågade mig: ’Hur var det att se den första bilen?’ Fan alltså, jag föddes 1962.”

”Gud”, sa Arctor. ”En snubbe jag kände som var helt utbränd på syra frågade mig det en gång. Han var tjugosju. Jag var bara tre år äldre. Han visste ingenting längre. Senare tog han mer syra – eller langaren påstod att det var syra i alla fall – och sen pissade och sket han på golvet, och när man sa nåt till honom, som ’Hur är läget, Don?’, så härmade han det bara, som en fågel. ’Hur är läget, Don?’”

Därefter tystnad. Mellan de båda jointrökande männen i det disiga vardagsrummet. En lång, tungsint tystnad.

”Bob, vet du en grej…” sa Luckman till sist. ”En gång i tiden var jag lika gammal som alla andra.”

”Jag också, tror jag”, sa Arctor.

”Jag vet inte vad som hände.”

”Jodå, Luckman”, sa Arctor, ”du vet precis vad som hände, med oss allihop.”

”Jo, men nu pratar vi inte mer om det.” Han fortsatte att andas in ljudligt, det långsmala ansiktet var gulblekt i det dämpade middagsljuset.

En av telefonerna i övervakningslägenheten ringde. En av distorsionsdräkterna svarade, och höll sedan fram luren mot Fred. ”Fred.”

Han stängde av monitorerna och tog emot luren.

”Kommer du ihåg när du var nere på högkvarteret förra veckan?” sa en röst. ”Och gjorde det där DM-testet?”

Efter en kort tystnad svarade Fred: ”Ja”.

”Det var meningen att du skulle komma tillbaka.” En paus efter den meningen också. ”Vi har behandlat nyare material från dig… Jag har tagit på mig uppgiften att boka in dig för en fullständig standardsekvens med perceptionsprover, plus en del ytterligare test. Du behöver vara här i morgon, klockan tre på eftermiddagen, samma rum. Det kommer att ta cirka fyra timmar allt som allt. Kommer du ihåg rumsnumret?”

”Nej”, sa Fred.

”Hur mår du?”

”Okej”, sa Fred behärskat.

”Inga problem? På jobbet eller fritiden?”

”Jag bråkade med min tjej.”

”Någon förvirring? Har du upplevt svårigheter med att identifiera personer eller föremål? Har något du sett verkat spegelvänt eller upp och ned? Och när jag ändå frågar, någon förvirring vad gäller plats, tid, eller språk?”

”Nej”, sa han trumpet. ”Svaret på alla frågorna är nej.”

”Då ses vi i morgon i rum 203”, sa polispsykologen.

”Vad var det för material som gjorde att ni –”

”Vi kan prata om det i morgon. Var där i tid. Okej? Och Fred, tappa inte sugen.” Klick.

Jaha, klick på dig också, tänkte han och la på.

Med viss irritation, en känsla av att de pressade honom och försökte få honom att göra något han inte alls ville, slog han på holouppspelningen igen: Kubernas färger lyste upp och de tredimensionella scenerna där inne började röra sig. Från ljudavlyssningen hördes ännu mer babbel, meningslöst och frustrerande – för Fred åtminstone:

”Den här bruden”, malde Luckman på, ”hade blivit på smällen, och hon ansökte om abort eftersom hon hade missat sin mens kanske fyra gånger och började svälla upp på ett ganska uppenbart sätt. Hon gjorde inget annat än att klaga på hur dyrt det skulle bli, hon kunde inte få hjälp från socialen av nån anledning. En dag var jag hemma hos henne, och hennes tjejkompis var också där och sa att hon bara hade en skengraviditet. ’Du bara vill tro att du är gravid’, påstod hennes polare. ’Det handlar bara om dåligt samvete. Och aborten, och all deg det kommer att kosta, det är bara för att du tror du måste betala för dina synder.’ Så bruden – jag gillade henne som fan – hon tittar upp helt lugnt och säger: ’Okej, om det är en skengraviditet så gör jag en skenabort då, och betalar med skenpengar.’”

Arctor sa: ”Jag undrar vems ansikte det är på sken-fem-dollarsedlarna.”

”Jadu, har vi haft nån skenpresident?”

”Bill Falkes. Han bara trodde att han var president.”

”När trodde han att det var?”

”Han inbillade sig att han var president i två mandatperioder runt 1882. Sen, efter en del terapi, började han inbilla sig att det bara var en mandatperiod –”

Ursinnigt smällde Fred till kontrollerna och spolade fram inspelningen två och en halv timme. Hur länge håller den här dyngan på? frågade han sig. Hela dan? För alltid?

” – så du tar med ditt barn till doktorn, till psykologen, och du berättar att barnet skriker hela tiden och får vredesutbrott.” Luckman hade två lock med gräs framför sig på soffbordet plus en burk öl. Han inspekterade gräset. ”Och ljuger, ungen ljuger. Hittar på överdrivna historier. Och psykologen undersöker ungen och hans diagnos är: ’Frun, ert barn är hysteriskt. Ni har ett hysteriskt barn. Jag vet inte vad det beror på.’ Och då har du, mamman, då har du din chans och du talar om det: ’Jag vet varför, doktorn. Det är för att jag hade en skengraviditet.’” [skengraviditet = hysterical pregnancy. Övers anm.] Både Luckman och Arctor skrattade, och Jim Barris också, han hade kommit hem någon gång under de senaste timmarna och satt där med de andra, jobbade vidare på sin lustiga haschpipa, lindade sin vita tråd.

Åter snabbspolade Fred bandet framåt, en hel timme.

” – den här snubben”, sa Luckman, han höll på och rensade en hel låda gräs, satt lutad över lådan medan Arctor satt mitt emot och verkade titta på, ”var med på TV och hävdade att han var en världsberömd bedragare. Vid olika tillfällen, berättade han för intervjuaren, så hade han utgett sig för att vara en framstående kirurg vid Johns Hopkins medicinska högskola, en teoretisk submolekylär höghastighetspartikelfysiker med statliga anslag vid Harvard, en finsk romanförfattare som vunnit nobelpriset i litteratur, en avsatt Argentinsk president som var gift med –”

”Och han kom undan med allt det där?” frågade Arctor. ”Åkte han aldrig fast?”

”Snubben låtsades aldrig vara nån av de där grejerna egentligen. Han utgav sig aldrig för att vara nåt annat än just en världsberömd bedragare. Det kom fram senare i L A Times – de kollade upp hans historia. Snubben jobbade som städare på Disneyland, eller hade gjort det tills han läste den här världsberömda bedragarens självbiografi – det fanns en på riktigt också – och tänkte: ’Fan, jag kan också låtsas vara en massa häftiga snubbar, och komma undan med det precis som han gjorde’, men sen tänkte han: ’Fan, varför skulle jag göra det, jag kan lika gärna låtsas vara en annan bedragare bara’. Han tjänade en massa deg på det viset, stod det i Times. Nästan lika mycket som den riktiga världsberömda bedragaren. Och han sa att det var mycket enklare.”

Barris satt i ett hörn för sig själv och virade sin tråd. ”Vi träffar också på bedragare då och då”, sa han. ”I våra liv. Men inga som låtsas vara partikelfysiker.”

”Tjallare, menar du”, sa Luckman. ”Jo, hemliga knarksnutar, tjallare. Jag undrar hur många tjallare vi känner. Hur ser en tjallare ut egentligen?”

”Det är som att fråga: ’Hur ser en bedragare ut’”, sa Arctor. ”Jag snackade med en storskalig haschlangare en gång som hade åkt fast med fem kilo. Jag frågade hur tjallaren som satte dit honom såg ut. Ni vet, den där – vad kallas de nu igen? – köpagenten som låtsades vara en vän till en vän och fick killen att sälja lite hasch.”

”Såg ut”, sa Barris och lindade vidare, ”precis som vi.”

”Ännu mer”, sa Arctor. ”Den här langarsnubben – han hade redan fått sin dom och skulle åka in nästa dag – han sa till mig: ’De har längre hår än vi har. Så jag antar att sensmoralen är, håll er borta från snubbar som ser ut som oss.”

”Det finns kvinnliga tjallare också”, sa Barris.

”Jag skulle gärna träffa en tjallare”, sa Arctor. ”Helt öppet menar jag. I ett läge där jag vet säkert.”

”Jodu”, sa Barris, ”du lär nog veta säkert när han väl sätter på dig handbojorna, när den dagen kommer.”

Arctor sa: ”Jag menar, har tjallarna vänner? Vad har de för sig på fritiden? Vet deras fruar vad de håller på med?”

”Tjallare har inga fruar”, sa Luckman. ”De bor i grottor och kikar fram under parkerade bilar när man går förbi. Som troll.”

”Vad äter de?” sa Arctor.

”Människor”, sa Barris.

”Hur kan en snubbe göra nåt sånt?” sa Arctor. ”Låtsas vara tjallare?”

”Va?” sa både Barris och Luckman på samma gång.

”Skit också, jag är helt väck”, sa Arctor och flinade. ”’Låtsas vara tjallare?’ – wow.” Han skakade på huvudet och gjorde en grimas.

Luckman stirrade på honom. ”LÅTSAS VARA TJALLARE? LÅTSAS VARA TJALLARE?”

”Hjärnan är rena gröten i dag”, sa Arctor. ”Bäst jag går och lägger mig.”

Framför monitorerna pausade Fred uppspelningen. Alla projektionerna stannade upp och ljudet tystnade.

”Tar du en rast, Fred?” ropade en av de andra distorsionsdräkterna.

”Ja”, sa Fred. ”Jag är trött. Den här skiten börjar gå en på nerverna efter ett tag.” Han reste sig och plockade fram cigaretterna. ”Jag är så trött att jag inte fattar hälften av vad de säger. Så trött”, tillade han, ”på att lyssna på dem.”

”När du faktiskt är där med dem”, sa en av distorsionsdräkterna, ”så är det inte så farligt, eller hur? Som jag antar att du var i den där inspelningen nyss, under täckmantel. Eller hur?”

”Jag skulle aldrig umgås med såna kräk”, sa Fred. ”Bara upprepa samma sak om och om igen, som gamla kåkfarare. Varför håller de på så där, sitter och snackar skit bara?”

”Varför gör vi det vi gör? Det här är också rätt jävla enformigt, om man tänker efter.”

”Men vi är tvungna, det är vårt jobb. Vi har inget val.”

”Precis som dina kåkfarare”, påpekade en annan distorsionsdräkt. ”Vi har inget val.”

Låtsas vara tjallare, tänkte Fred. Vad betyder det? Ingen vet…

Låtsas, funderade han, att vara en bedragare. Nån som bor under parkerade bilar och käkar jord. Inte en världsberömd kirurg eller författare eller politiker, inget som nån skulle vilja se på TV. Ett liv som ingen vettig människa skulle…

Jag liknar masken som krälar i stoft

Som lever i stoft, som äter stoft

Tills den krossas under vandrarens fot.

Ja, det är en bra sammanfattning, tänkte han. Den dikten. Luckman måste ha läst den för mig, eller så läste jag den i skolan kanske. Lustigt vad hjärnan plockar fram. Minns.

Arctors bisarra ord dröjde fortfarande kvar i huvudet, trots att han hade stannat bandet. Jag önskar att jag kunde glömma det, tänkte han. Jag önskar att jag kunde glömma honom, ett tag bara.

”Ibland får jag en känsla”, sa Fred, ”av att jag vet vad de kommer att säga redan innan de säger det. De exakta orden.”

”Det kallas déjà vu”, sa en av distorsionsdräkterna instämmande. ”Låt mig ge dig ett par tips. Spela fram bandet med längre intervaller, inte en timme bara utan kanske sex timmar. Om du inte hittar nåt där spelar du tillbaka tills du stöter på nåt. Bakåt, ser du, i stället för framåt. På så sätt undviker du att hamna i samma rytm som dem. Sex eller till och med åtta timmar fram, och sen långa hopp tillbaka… Du lär dig snart, man får liksom en känsla för när man har kilometervis med ingenting alls och när det dyker upp nåt användbart.”

”Och då lyssnar man egentligen inte heller”, sa den andra distorsionsdräkten, ”förrän man faktiskt stöter på nåt. Som en mamma som sover – inget kan väcka henne, inte ens en lastbil som kör förbi, förrän hon hör sitt barn gråta. Det vaknar hon av – det får henne att lystra till. Oavsett hur svagt ljudet är. Det undermedvetna är selektivt, när det väl har lärt sig vad det ska lyssna efter.”

”Jag vet”, sa Fred. ”Jag har två barn.”

”Pojkar?”

”Flickor”, sa han. ”Två små flickor.”

”Det är heeelt okej”, sa en av distorsionsdräkterna. ”Jag har också en flicka, hon är ett år.”

”Inga namn bara”, sa den andra distorsionsdräkten, och de skrattade allihop. Småskrattade åtminstone.

Hur som helst, det där är nåt att plocka ut från inspelningen och skicka vidare, sa Fred till sig själv. Det där kryptiska uttalandet om att ”låtsas vara tjallare”. De andra killarna där i huset med Arctor – det överraskade dem också. När jag åker in klockan tre i morgon, tänkte han, kan jag ta med en kopia på det – ljudet räcker – och diskutera det med Hank, tillsammans med resten jag hittar innan dess.

Men även om det skulle vara allt jag har att visa Hank, tänkte han, så är det åtminstone en början. Det visar att vår konstanta övervakning av Arctor inte är bortkastad.

Det visar, tänkte han, att jag hade rätt.

Arctor gjorde bort sig där. Han försa sig.

Fast vad det betydde visste han inte än.

Men det kommer vi att ta reda på, sa han till sig själv. Vi kommer att hålla koll på Bob Arctor tills han klappar ihop. Hur obehagligt det än är att behöva titta och lyssna på honom och hans polare hela tiden. Det är lika illa ställt med polarna, tänkte han, som med honom. Hur kunde jag nånsin sitta där med dem i det där huset så jävla länge? Vilket sätt att leva, ett ändlöst ingenting, som den andra polisen sa nyss.

Där nere i dunklet, tänkte han, hjärnans dunkel och dunklet omkring dem också, dunkel överallt. På grund av vad de är, den sortens människor.

Med cigaretten i handen gick han in på toaletten, stängde och låste dörren, och plockade sedan upp tio tabletter död ur cigarettpaketet. Han fyllde en pappmugg med vatten och svalde alla tio. Han önskade att han hade haft med sig fler. Nåja, tänkte han, jag kan ta några till efter jobbet, när jag kommer hem. Han tittade på klockan och försökte räkna ut hur långt det var kvar. Det kändes suddigt i huvudet, fan, hur lång tid är det kvar egentligen? frågade han sig, och undrade vad som hade hänt med hans tidsuppfattning. Det är alla holoinspelningarna som har sabbat den, insåg han. Jag vet inte alls vad klockan är längre.

Det känns som om jag har tagit syra och åkt genom en biltvätt, tänkte han. En massa enorma snurrande löddriga borstar som kommer farande, en kedja som släpar in mig i en svartskummande tunnel. Vilket jävla sätt att försörja sig, tänkte han, och låste upp toalettdörren för att – motvilligt – återvända till arbetet.

När han startade bandet igen sa Arctor precis: ” – såvitt jag begriper, så är Gud död”.

Luckman svarade, ”Jag visste inte att han var sjuk ens.”

”Nu när min Oldsmobile är ur funktion på obestämd tid”, sa Arctor, ”så har jag bestämt mig för att sälja den och köpa en Lada.”

”Vad är en Lada?” sa Barris.

Ett hus för hö och sånt, sa Fred för sig själv.

”Ett hus för hö och sånt”, sa Arctor.

Klockan tre följande eftermiddag utförde två sjukvårdsinspektörer – inte samma två som förra gången – en serie test med Fred, som mådde ännu värre än dagen innan.

”I snabb följd kommer du att få se ett antal föremål, som du bör känna igen, passera framför – först – ditt vänstra öga och sedan det högra. Samtidigt, på panelen alldeles framför dig, kommer konturerna av ett flertal välbekanta föremål att visa sig, och med hjälp av hålpennan ska du markera vilken konturavbildning som hör ihop med det faktiska föremål som syns på samma gång. Tänk på att de kommer att röra sig ganska snabbt, så du kan inte tveka för länge. Både tiden och antalet rätta svar räknas in i bedömningen. Okej?”

”Okej”, sa Fred, med pennan redo.

Så började en hel flock välbekanta föremål strömma förbi, och han markerade bilderna nedanför med hålpennan. Detta skedde först framför vänsterögat, och sedan igen framför det högra.

”Härnäst, med vänstra ögat övertäckt, kommer en bild av ett bekant föremål att skymta framför ditt högra öga. Du ska använda din vänstra hand, jag upprepar, vänstra handen, för att känna efter bland en samling föremål och välja ut det du såg på bilden.”

”Okej”, sa Fred. En bild av en ensam tärning dök upp. Med vänsterhanden trevade han runt bland de små prylarna de hade lagt ut framför honom tills han hittade en tärning.

”I nästa test kommer ett antal bokstäver som formar ett ord att placeras vid din vänstra hand, utan att du kan se dem. Du ska känna på dem, och med högerhanden skriva det ord de formar.”

Han gjorde det. Ordet var HET.

”Säg nu ordet du skrev.”

Så han sa: ”Het”.

”Härnäst ska du sträcka in vänsterhanden i den här mörklagda lådan, med bägge ögonen övertäckta, och identifiera ett föremål genom att känna på det. Sedan ska du berätta vad det är för föremål, utan att ha sett det. Därefter kommer du att få se tre föremål som uppvisar vissa likheter, och du ska berätta vilket av dem som är mest likt det du kände på.”

”Okej”, sa Fred, och gjorde det, och ett flertal andra test, i nästan en timme. Känn efter, berätta, titta med ett öga, välj. Känn efter, berätta, titta med andra ögat, välj. Skriv ner, rita.

”I följande test ska du, med ögonen övertäckta igen, sträcka ut båda armarna och känna på ett föremål med vardera handen. Du ska tala om ifall det föremål du känner med vänsterhanden är identiskt med det du känner med den högra.”

Han gjorde det.

”Här kommer en serie bilder i snabb följd, trianglar i olika lägen. Du ska tala om ifall det är samma triangel eller –”

Efter två timmar instruerade de honom att passa in komplicerade klossar i komplicerade hål och tog tid medan han gjorde det. Det kändes som om han var tillbaka i första klass, och blev underkänd. Skötte sig sämre än han hade gjort då. Fröken Frinkel, tänkte han, gamla fröken Frinkel. Hon brukade stå och titta på medan jag gjorde såna här grejer, och skicka ”Dö!”-signaler mot mig, som de säger i transaktionsanalysen. Dö. Upphör att existera. Häxsignaler. En hel massa, tills jag klantade mig. Fröken Frinkel är säkert död vid det här laget. Förmodligen var det nån som hade lyckats skicka henne en ”Dö!”-signal tillbaka, och den hade funkat. Han hoppades det. Kanske hade det varit en av hans egna. Som med psyktestarna nu, han skickade precis sådana signaler mot dem.

Fast det verkade inte ha någon större effekt. Testet fortsatte.

”Vad är det som inte stämmer med den här bilden? Ett av föremålen hör inte ihop med de andra. Du ska markera –”

Han gjorde det. Och sedan var det verkliga föremål, där ett inte hörde dit. Han skulle sträcka ut handen och plocka bort det felaktiga föremålet, och sedan, när det testet var över, plocka ut de felaktiga föremålen ur ett antal ”set”, som det kallades, och tala om vilken egenskap, om det fanns någon, som alla de felaktiga föremålen hade gemensamt: om de i sin tur utgjorde ett ”set”.

Han var fortfarande upptagen med det när de förklarade att tiden var ute, avslutade testserien och sa åt honom att gå och ta en kopp kaffe och vänta utanför tills han blev inkallad igen.

Efter en stund – som kändes alldeles för jävla lång – kom en av handledarna ut och sa: ”En sak till, Fred – vi behöver ett blodprov.” Han gav honom en papperslapp: en labbrekvisition. ”Gå iväg i korridoren här tills du kommer till ett rum med skylten ’Patologilabb’ och ge dem det här, och kom tillbaka och vänta igen när de har tagit blodprovet.”

”Visst”, sa han dystert, och traskade iväg med rekvisitionen.

Spårämnen i blodet, insåg han. Det är det de kollar.

När han kom tillbaka från labbet fick han tag på en av testhandledarna och sa: ”Är det okej om jag går upp och pratar med min överordnade medan jag väntar på resultatet? Han går snart för dagen.”

”Svar ja”, sa psykhandledaren. ”Eftersom vi bestämde oss för att beställa blodprovet kommer utvärderingen att ta lite längre tid, så gör det du. Vi ringer när det är dags att komma tillbaka. Hank, eller hur?”

”Ja”, sa Fred. ”Jag är en våning upp med Hank.”

Psykhandledaren sa: ”Du verkar definitivt mer deprimerad nu än när vi träffades förra gången.”

”Ursäkta?” sa Fred.

”Första gången du var här. Förra veckan. Du skämtade och skrattade. Även om du var lite spänd.”

När han betraktade honom insåg Fred att det faktiskt var en av de båda sjukvårdsinspektörer han hade träffat förra gången. Men han sa inget: han grymtade bara till och lämnade kontoret, gick bort till hissen. Fan vad deppigt, tänkte han. Hela grejen. Jag undrar vilken av sjukvårdsinspektörerna det är. Han med mustaschen eller den andre… Den andre, antar jag. Den här har ingen mustasch.

”Du ska känna på det här föremålet med vänsterhanden”, sa han till sig själv, ”och samtidigt ska du titta på det med den högra. Och sen ska du med egna ord tala om –” Han kunde inte komma på mer nonsens än så. Inte utan deras hjälp.

När han steg in på Hanks kontor fick han se en annan man, utan distorsionsdräkt, som satt inne i hörnet vänd mot Hank.

Hank sa: ”Det här är tipsaren som ringde och berättade om Bob Arctor, med röstförvrängaren – jag nämnde honom.”

”Ja”, sa Fred, och stod där utan att röra sig.

”Den här mannen ringde igen, med ytterligare information om Arctor. Vi sa åt honom att han var tvungen att identifiera sig. Vi krävde att han skulle komma in till högvarteret, och det gjorde han. Känner du igen honom?”

”Visst gör jag det”, sa Fred och stirrade på Jim Barris, som satt och flinade och fingrade på en sax. Barris verkade illa till mods och såg ful ut. Skitful, tänkte Fred äcklat. ”Ni är James Barris, eller hur?” sa han. ”Har ni blivit anhållen någon gång?”

”ID-kortet bekräftar att han är James R Barris”, sa Hank, ”och det är samma namn som han själv uppgett.” Han tillade: ”Han finns inte med i brottsregistret.”

”Vad vill han?” Till Barris sa Fred: ”Vad har ni för upplysningar?”

”Jag har bevis”, sa Barris med låg röst, ”på att mr Arctor tillhör en omfattande hemlig underjordisk organisation, välfinansierad och med tillgång till ansenliga vapenarsenaler, som använder sig av kodord, vars syfte förmodligen är att störta –”

”Den delen är rena spekulationer”, avbröt Hank. ”Vad tror ni det handlar om? Vad har ni för bevis? Och ge oss inget annat än förstahandsinformation nu.”

”Har ni någonsin varit intagen på mentalsjukhus?” sa Fred till Barris.

”Nej”, sa Barris.

”Är ni beredd att underteckna ett skriftligt vittnesmål, på åklagarens kontor”, fortsatte Fred, ”angående era bevis och upplysningar? Är ni redo att inställa er i domstolen under ed och –”

”Han har redan bekräftat att han är det”, avbröt Hank.

”Mina bevis”, sa Barris, ”som jag mestadels inte har med mig i dag, består av bandinspelningar som jag gjort av Robert Arctors telefonsamtal. Jag menar, samtal när han inte visste att jag lyssnade.”

”Vad är det för organisation ni pratar om?” sa Fred.

”Jag skulle tro –” började Barris, men Hank viftade avfärdande med handen. ”Den är politisk”, sa Barris, som svettades och darrade en aning, men såg nöjd ut, ”och riktar sig mot nationen. Utifrån. En fiende till USA.”

Fred sa: ”Vad har Arctor för koppling till källan för Substans D?”

Barris blinkade till, slickade sig om läpparna och grimaserade. ”Det finns i min –” Han avbröt sig. ”När ni granskar all min information kommer ni att – alltså, mina bevis – kommer ni utan tvekan att dra slutsatsen att Substans D produceras av en främmande makt som är fast besluten att störta USAs regering och att mr Arctor är djupt involverad i det maskineri som –”

”Kan ni ge oss specifika namn på någon annan i den här organisationen?” sa Hank. ”Personer som Arctor har sammanträffat med? Ni inser säkert att det är ett brott att ge falska uppgifter till myndigheterna och att ni kan och förmodligen kommer att bli åtalad om ni gör det.”

”Det inser jag”, sa Barris.

”Vem har Arctor kommunicerat med?” sa Hank.

”En viss miss Donna Hawthorne”, sa Barris. ”Under diverse förevändningar beger han sig till hennes hus, och har regelbundet samröre med henne.”

Fred skrattade till. ”Samröre. Vad menar ni?”

”Jag har följt efter honom”, sa Barris, långsamt och precist, ”i min egen bil. Utan hans vetskap.”

”Åker han ofta dit?” sa Hank.

”Ja, sir”, sa Barris. ”Mycket ofta. Så ofta som –”

”Det är hans tjej”, sa Fred.

Barris sa: ”Mr Arctor har även –”

Hank vände sig till Fred. ”Tror du det ligger nåt i det här?”

”Vi borde definitivt ta en titt på hans bevismaterial”, sa Fred.

”Ta med ert material hit”, instruerade Hank Barris. ”Alltihop. Vi är framför allt intresserade av namn – namn, registreringsnummer, telefonnummer. Har ni sett Arctor hantera större mängder droger någon gång? Mer än för personligt bruk?”

”Absolut”, sa Barris.

”Vilken typ?”

”Ett flertal. Jag har prover. Jag har tagit noggranna prover… för att ni ska kunna analysera dem. Jag kan ta med dem också. En hel del, av diverse sorter.”

Hank och Fred sneglade på varandra.

Barris stirrade tomt rakt fram, leende.

”Är det något mer ni vill säga så här långt?” sa Hank till Barris. Till Fred sa han: ”Vi borde kanske skicka med en polisassistent för att hämta bevismaterialet.” Vilket betydde: För att se till att han inte får panik och sticker, inte kommer på andra tankar och försöker dra sig ur.

”Det finns en sak jag skulle vilja säga”, sa Barris. ”Mr Arctor är en missbrukare, beroende av Substans D, och har börjat förlora förståndet. Han har gradvis förlorat förståndet under en längre period, och har nu blivit direkt farlig.”

”Farlig”, upprepade Fred.

”Ja”, fastslog Barris. ”Han har redan börjat uppvisa den typ av anfall som uppträder i samband med hjärnskador orsakade av Substans D. Synnervskorset måste ha skadats, eftersom ett försvagat samsidigt organ… Men dessutom –” Barris harklade sig. ”Även en nedbrytning av själva hjärnbalken.”

”Den här sortens ogrundade spekulationer”, sa Hank, ”vilket jag redan har förklarat, varnat för, är värdelösa. Hur som helst, vi skickar med en polisassistent så att ni kan hämta ert bevismaterial. Okej?”

Barris nickade flinande. ”Men givetvis –”

”Vi ser till att assistenten är civilklädd.”

”Jag riskerar att –” Barris gestikulerade med händerna. ”Bli mördad. Mr Arctor, som jag har berättat –”

Hank nickade. ”Okej, mr Barris, vi uppskattar det här, den risk det innebär, och om det visar sig stämma, om er information får avgörande betydelse för en fällande dom, så kommer vi givetvis –”

”Det är inte därför jag är här”, sa Barris. ”Mannen är sjuk. Hjärnskadad. Av Substans D. Anledningen till att jag är här –”

”Vi bryr oss inte om varför ni är här”, sa Hank. ”Vi bryr oss bara om ifall det ligger något i era bevis och ert material. Resten är ert problem.”

”Tack, sir”, sa Barris, och flinade och flinade.

Kapitel 13

Väl tillbaka i rum 203, polisens psykologiska testlabb, lyssnade Fred ointresserat medan de båda psykologerna förklarade testresultaten.

”Du uppvisar vad vi skulle klassa som ett konkurrensfenomen, snarare än en ren funktionsnedsättning.”

”Okej”, sa Fred behärskat och satte sig ner.

”Konkurrens”, sa den andra psykologen, ”mellan vänstra och högra hjärnhalvan. Det handlar inte om en enda signal som drabbats av defekter eller störningar, snarare rör det sig om två signaler som stör varandra, eftersom de bär på motstridig information.”

”Normalt sett”, förklarade den andra psykologen, ”använder man vänstra hjärnhalvan. Självsystemet eller egot, eller medvetandet, är lokaliserat där. Vänstra hjärnhalvan är dominant, eftersom det alltid är där språkcentrum ligger. Om man ska vara mer exakt så består den bilaterala funktionen av en verbal förmåga i den vänstra, och rumsrelaterade egenskaper i den högra. Den vänstra kan liknas vid en digital dator, den högra vid en analog. Så den bilaterala funktionen handlar inte om en ren duplicering. Båda perceptionssystemen granskar och behandlar inkommande data på olika sätt. Men i ditt fall är ingendera av hjärnhalvorna dominant och de agerar inte på ett kompletterande vis, i förhållande till varandra. Den ena talar om en sak för dig, den andra en annan.”

”Det är som om du skulle ha två bensinmätare i bilen”, sa den andre mannen, ”där den ena säger att tanken är full och den andra visar att den är tom. De kan inte ha rätt båda två. De motsäger varandra. Men det innebär – i ditt fall – inte att den ena fungerar och den andra är trasig, det är… Det här är vad jag menar. Båda mätarna läser av exakt samma mängd bensin, samma bensin, samma tank. De avläser faktiskt exakt samma sak. Du, som förare, har bara en indirekt anknytning till bensintanken, genom mätaren, eller i ditt fall mätarna. Faktum är att tanken skulle kunna falla av fullständigt utan att du märkte något, förrän någon lampa på kontrollpanelen tändes eller motorn till sist stannade. Man bör aldrig ha två mätare som ger motstridig information, för så snart det händer har man ingen kunskap alls om det de mäter. Det här skiljer sig alltså från en situation där man har en mätare och en reservmätare, där reservmätaren tar över om den vanliga lägger av.”

Fred sa: ”Så vad betyder det här?”

”Det vet du säkert redan”, sa psykologen till vänster. ”Du har upplevt det själv, utan att veta varför eller vad det är.”

”Mina hjärnhalvor konkurrerar med varandra?” sa Fred.

”Ja.”

”Varför då?”

”Substans D. Det orsakar ofta den sortens skador. Detta var vad vi väntade oss, det är vad testerna bekräftar. Eftersom skador har inträffat i den normalt sett dominanta vänstra hjärnhalvan, så försöker den högra kompensera för defekterna. Men deras samverkan fungerar inte, eftersom det handlar om ett abnormt tillstånd som kroppen inte är förberedd på. Det borde aldrig hända. Korsöverföring kallar vi det. Hänger ihop med split-brain-fenomenet. Vi skulle kunna genomföra en hemisfärotomi på högra hjärnhalvan, men –”

”Kommer det att gå över”, avbröt Fred, ”när jag slutar använda Substans D?”

”Förmodligen”, sa psykologen till vänster och nickade. ”Det är en försvagning av hjärnfunktionen.”

Den andra mannen sa: ”Det kan finnas vävnadsskador. Möjligen är de permanenta. Det kan bara tiden utvisa, och det sker i så fall ett bra tag efter att du har slutat med Substans D. Slutat fullständigt.”

”Va?” sa Fred. Han förstod inte svaret – var det ja eller nej? Hade han permanenta skador eller inte? Vad hade de sagt egentligen?

”Till och med om det handlar om skador på själva hjärnvävnaden”, sa en av psykologerna, ”så experimenterar man för närvarande med att avlägsna mindre sektioner från vardera hjärnhalvan, för att avbryta den konkurrerande gestaltbehandlingen. Man tror att detta så småningom kan leda till att dominansen återgår till den ursprungliga hjärnhalvan.”

”Risken med detta är dock att individen i så fall endast får tillgång till partiella intryck – sinnesintryck från omvärlden – för resten av livet. I stället för två signaler får han en halv. Vilket är lika begränsande, skulle jag vilja hävda.”

”Ja, men partiell icke-konkurrerande funktion är bättre än ingen funktion alls, eftersom dubbel konkurrerande korsöverföring kortsluter perceptionen fullständigt.”

”Du förstår, Fred”, sa den andra mannen, ”du har inte längre –”

”Jag kommer aldrig mer att ta Substans D”, sa Fred. ”I hela mitt liv.”

”Hur mycket tar du nu?”

”Inte så mycket.” Efter en kort tystnad sa han: ”Mycket, på sista tiden. På grund av stressen på jobbet.”

”De bör definitivt befria dig från dina pågående uppdrag”, sa den ena psykologen. ”Ta dig ur tjänst fullständigt. Du har en funktionsnedsättning, Fred. Och kommer att ha det ett tag framöver. I bästa fall. Efter det kan ingen veta säkert. Det är möjligt att du blir fullständigt återställd. Risken finns att du inte blir det.”

”Hur kommer det sig”, klagade Fred, ”att hjärnhalvorna inte tar in samma sinnensintryck även om de är dominanta båda två? Varför kan inte deras båda vad-heter-det synkroniseras, som ljudet i en stereo?”

Tystnad.

”Jag menar”, sa han och gestikulerade, ”när vänsterhanden och högerhanden håller i en sak, samma sak, borde inte –”

”Saker som höger och vänster hand, vad dessa begrepp kan innebära i förhållande till en spegelbild, till exempel – där vänsterhanden ’blir’ högerhanden…” Psykologen lutade sig fram över Fred, som inte tittade upp. ”Hur skulle du beskriva en vänsterhandske jämfört med en högerhandske så att någon som inte alls kände till dessa begrepp kunde förstå vilken du menade? Och inte tro att det var den andra? Spegelversionen?”

”En vänsterhandske…” sa Fred, och hejdade sig.

”Det är som om din ena hjärnhalva uppfattar världen genom en spegel. Genom en spegel. Förstår du? Så höger blir vänster, med allt vad det medför. Och vi vet fortfarande inte vad det verkligen innebär, att se världen omvänt på det viset. Topologiskt sett är en vänsterhandske en högerhandske dragen genom oändligheten.”

”Genom en spegel”, sa Fred. En dunkel spegel, tänkte han, en dunkel skanner. Och med spegel menade Paulus inte en glasspegel – såna hade de inte på den tiden – utan sin egen spegelbild i den blankputsade bottnen på en metallkittel. Det hade Luckman berättat, i samband med sina teologiska studier. Inte genom ett teleskop eller ett linssystem, där bilden inte spegelvänds, inte genom nånting alls, bara hans eget ansikte som reflekterades upp mot honom, omvänt – draget genom oändligheten. Som de förklarade nu. Det är inte genom ett spegelglas utan som om det vore reflekterat av ett spegelglas. Och den reflektionen, när man ser den, är man själv, det är ens eget ansikte, men ändå inte. Och på den tiden för så länge sen hade de inga kameror, så det var enda sättet att se sig själv: bakvänt.

Jag har sett mig själv bakvänt.

På sätt och vis har jag börjat se hela universum bakvänt. Med andra sidan av hjärnan!

”Topologi”, sa den ene av psykologerna nu. ”En ganska okänd vetenskap, eller gren av matematiken, vad man nu vill kalla det. Som med rymdens svarta hål, där –”

”Fred ser världen ut och in”, förkunnade den andra mannen i samma stund. ”Både framifrån och bakifrån, kan man kanske säga. Det är svårt för oss att avgöra hur han upplever den. Topologin är den gren av matematiken som undersöker egenskaperna hos en konfiguration, geometrisk eller ej, som förblir oförändrad om föremålet utsätts för en kontinuerlig injektiv omvandling, vilken injektiv omvandling som helst. Men om man applicerar detta på psykologin…”

”Och när det händer med föremål, vem vet hur de kommer att se ut? De skulle vara helt oigenkännliga. Som när någon från ett primitivt folkslag ser ett foto av sig själv för första gången, och inte känner igen det som sig själv. Eftersom hans spegelbild är omvänd och fotografiet inte är det. Så han vet inte att det är precis samma person.”

”Han är van vid den spegelvända bilden, och tror att det är så han ser ut.”

”Ofta händer det att en person som får höra en inspelning av sin egen röst för första gången –”

”Det är en annan sak. Det har att göra med resonansen i bihålorna –”

”Kanske är det ni, era jävlar”, sa Fred, ”som ser universum bakvänt, som i en spegel. Jag kanske ser det på rätt sätt.”

”Du ser det på båda sätten.”

”Vilket är –”

Den ene psykologen sa: ”Man brukade prata om att bara se en ’spegelbild’ av verkligheten. Inte verkligheten i sig. Det främsta problemet med en spegelbild är inte att den inte är verklig, utan att den är omvänd. Jag undrar, jag.” Han hade ett underligt ansiktsuttryck. ”Paritet. Den vetenskapliga principen om paritet. Universum och dess spegelbild, vi ser den sistnämnda som likvärdig med den förstnämnda, av någon anledning… eftersom vi saknar bilateral paritet.”

”Medan ett fotografi kan kompensera för hjärnans brist på bilateral paritet; det är inte liktydigt med objektet men det är inte omvänt heller, så den invändningen skulle innebära att fotografiska bilder egentligen inte alls var bilder, utan den sanna formen. En omvändning av det omvända.”

”Men ett foto kan också råka bli bakvänt, om negativet hamnar upp och ner – det kopieras spegelvänt. Oftast märks det bara om det finns text med på bilden. Men inte om det är ett ansikte. Man skulle kunna ha två kontaktkopior av samme man, en omvänd och en rättvänd. En person som aldrig träffat mannen skulle inte kunna tala om vilken som var den rätta, men han skulle se att de var olika och att skillnaden skulle märkas ifall man la den ena över den andra.”

”Så, Fred, förstår du nu vilket komplicerat problem det är att formulera skillnaden mellan en vänsterhandske och –”

”Och det skall ske, såsom det står skrivet”, sa en röst. ”Döden uppslukas. I seger.” Kanske var det bara Fred som hörde den. ”Emedan”, sa rösten, ”i den stund skriften visar sig bakvänd, så vet ni vad som är illusion och vad som inte är det. Förvirringen upphör, och döden, den sista fienden, Substans Död, sväljs inte ner i kroppen utan uppslukas – i seger. Skåda, till er ger jag den heliga hemligheten: alla kommer vi inte att sova i döden.”

Mysteriet, tänkte han, förklaringen menar han. Av en hemlighet. En helig hemlighet. Vi kommer inte att dö.

Spegelbilderna kommer att ge sig av

Och det kommer att gå fort.

Vi kommer alla att förändras, och med det menar han bli omvända tillbaka igen, plötsligt. På ett
ögonblick bara!

För vi är fan bakvända nu, tänkte han dystert medan han såg på hur polispsykologerna skrev ut sina slutsatser och undertecknade dem, varenda en antar jag. Varenda människa och varenda jävla pryl, och alla avstånd, och till och med tiden. Men hur lång tid, tänkte han, när man kopierar ett foto, gör en kontaktkopia, och fotografen upptäcker att han har lagt negativet upp och ner, hur lång tid tar det att vända på det? Vända det så att det ligger rätt igen?

En bråkdel av en sekund bara.

Nu förstår jag, tänkte han, vad det där stycket i Bibeln betyder: Såsom i en spegel. Men mitt perceptionssystem är fortfarande helt åt helvete. Som de säger. Jag förstår, men jag är oförmögen att göra nåt åt det.

Kanske, tänkte han, eftersom jag ser det på båda håll samtidigt, rättvänt och omvänt, kanske är jag den första personen i mänsklighetens historia som har det bakvänt och rättvänt på samma gång, och på så sätt får en glimt av hur det kommer att vara när allt är rätt. Fast jag har den andra versionen också, den vanliga. Och vilken är vilken?

Vilken är omvänd och vilken är det inte?

När ser jag ett foto, och när ser jag en spegelbild?

Och hur mycket sjukersättning eller pension eller sjukpension får jag under avgiftningstiden? frågade han sig, kände redan skräcken komma, en djup fruktan och kyla som fyllde hela kroppen. Wie kalt ist es in diesem unterirdischen Gewölbe! Das ist natürlich, es ist ja tief. Och jag är tvungen att tända av från skiten. Jag har sett folk gå igenom det. Gode Gud, tänkte han och slöt ögonen.

”Det här låter kanske som rena metafysiken”, sa en av männen, ”men matteforskarna menar att vi mycket väl kan befinna oss på gränsen till en ny kosmologi, så omfattande –”

Den andra insköt upphetsat: ”Tidens hela oändlighet, uttryckt som evighet, som en loop! Som ett loopat kassettband!”

Han hade en timme att fördriva innan det var dags att gå tillbaka till Hanks kontor, för att granska och lyssna på Jim Barris bevismaterial.

Han kände hur han drogs till byggnadens kafeteria, så han gick åt det hållet, bland folk i uniform och folk i distorsionsdräkter och folk i civilkläder och slipsar.

Under tiden lämnade psykologerna förmodligen vidare sina slutsatser till Hank. De skulle finnas där när han kom upp.

På det här sättet får jag lite tid att tänka, funderade han medan han strosade in i kafeterian och ställde sig i kö. Tid. Tänk om tiden är rund, tänkte han, som jorden. Man seglar västerut för att komma till Indien. De skrattar åt en, men där dyker Indien ändå upp till sist, framför en och inte bakom. I tiden – kanske ligger korsfästelsen framför oss medan vi seglar på, fast vi tror att den ligger kvar borta i öster.

Framför honom i kön stod en sekreterare. Tajt blå tröja, ingen behå, nästan ingen kjol. Det kändes skönt, att kolla in henne, han tittade och tittade, och till sist märkte hon det och makade sig undan med sin bricka.

Jesu födelse och återkomst som en och samma händelse, tänkte han, tiden som en kassettloop. Inte konstigt att folk var så säkra på att det skulle hända, att Han skulle komma tillbaka.

Han betraktade sekreterarens bak, men så insåg han att det var omöjligt för henne att kolla in honom på samma sätt som han kollade in henne, för i distorsionsdräkten hade han varken något ansikte eller någon bak. Men hon kan känna att jag spanar in henne, beslöt han. En brud med såna ben känner det alltid på sig, från varenda man i närheten.

Vet du vad, tänkte han, i den här distorsionsdräkten skulle jag kunna slå henne i skallen och sätta på henne hur länge jag ville, och vem skulle veta vem som hade gjort det? Hur skulle hon kunna identifiera mig?

Vilka brott man skulle kunna begå i de här dräkterna, tänkte han. Och mindre grejer också, sånt som inte var direkt brottsligt, men som man ändå aldrig gjorde, alltid ville göra men aldrig gjorde.

”Fröken”, sa han till tjejen i den tajta blå tröjan, ”ni har verkligen fina ben. Men det vet ni säkert, annars skulle ni knappast ha på er en sån där mikrokjol.”

Tjejen flämtade till. ”Eh”, sa hon. ”Åh, nu vet jag vem du är.”

”Gör du?” sa han förvånat.

”Pete Wickam”, sa tjejen.

”Va?” sa han.

”Är du inte Pete Wickam? Du sitter alltid mitt emot mig – eller hur, Pete?”

”Är jag killen”, sa han, ”som alltid sitter och kollar in dina ben och tänker på du vet vad?”

Hon nickade.

”Har jag nån chans?” sa han.

”Alltså, det beror på.”

”Kan jag bjuda dig på middag nån kväll?”

”Det kan du väl.”

”Kan jag få ditt telefonnummer? Så jag kan ringa dig?”

Tjejen mumlade: ”Du kan ge mig ditt.”

”Du ska få det”, sa han, ”om du sätter dig med mig nu, här, och gör mig sällskap medan jag dricker kaffe och äter en macka.”

”Nej, jag har en väninna där borta – hon väntar på mig.”

”Jag kan sitta med dig ändå, med er båda två.”

”Vi behöver prata om nåt privat.”

”Okej”, sa han.

”Ja, men då ses vi, Pete.” Hon fortsatte framåt i kön med sin bricka, tallrik och servett.

Han köpte kaffe och en smörgås och hittade ett ledigt bord och satte sig för sig själv, spillde några smulor från smörgåsen i kaffet och stirrade ner i muggen.

De kommer fan att ta ifrån mig Arctor-uppdraget, tänkte han. Jag kommer att sitta och tända av på Synanon eller New-Path eller nåt ställe i den stilen, medan de sätter nån annan på att bevaka och utvärdera honom. Nåt rövhål som inte vet ett skit om Arctor – de blir tvungna att börja om från början igen.

De kan åtminstone låta mig utvärdera Barris bevismaterial, tänkte han. Inte ta mig ur tjänst förrän vi har gått igenom hans grejer, vad det nu kan vara.

Om jag faktiskt satte på henne och hon blev gravid, funderade han, vilka barn – inga ansikten. Bara något suddigt. Han ryste.

Jag vet att jag inte kan fortsätta jobba. Men måste det nödvändigtvis hända med en gång? Om jag bara kunde göra ett par grejer till… gå igenom Barris information, delta i beslutsprocessen. Eller åtminstone sitta med bara och se vad det är han har. Äntligen få reda på vad det är Arctor har haft för sig egentligen, för min egen skull bara. Har han nåt på gång? Är han helt betydelselös? Jag förtjänar att få vara kvar tillräckligt länge för att få veta det åtminstone.

Om jag bara kunde lyssna och titta på, utan att säga nåt.

Han satt kvar där han satt, och lite senare såg han tjejen i den tajta blå tröjan och hennes väninna, som hade kort svart hår, resa sig från sitt bord för att gå. Väninnan, som inte var alltför het, tvekade och gick sedan fram till Fred där han satt lutad över kaffet och smörgåsresterna.

”Pete?” sa den korthåriga tjejen.

Han tittade upp.

”Eh, du, Pete”, sa hon nervöst. ”En kort sekund bara. Öh, Ellen ville säga det här själv, men hon fegade ur. Pete, hon skulle ha gått ut med dig för länge sen, en månad sen kanske, nån gång i mars till och med. Om –”

”Om vad då?” sa han.

”Jo, alltså, hon ville att jag skulle säga att hon har velat tala om ett bra tag nu att det skulle gå bättre för dig om du använde Scope, eller nåt annat munvatten.”

”Jag önskar jag hade vetat det”, sa han utan större entusiasm.

”Okej, Pete”, sa tjejen lättad och vände sig om för att gå. ”Vi ses.” Hon skyndade flinande iväg.

Stackars jävla Pete, tänkte han för sig själv. Var det allvar, det där? Eller är de bara ett par riktigt elaka brudar, som bestämde sig för att driva med honom på ett helt jävla sjukt sätt när de fick se honom – mig – sitta här alldeles ensam. Ett vidrigt litet skämt bara för att – Äh, skit samma, tänkte han.

Eller så var det kanske sant, tänkte han medan han torkade sig om munnen, skrynklade ihop servetten och reste sig tungt. Jag undrar om Paulus hade dålig andedräkt. Han vandrade ut ur kafeterian, körde ner händerna i fickorna igen. Först genom distorsionsdräktens fickor och sedan ner i de riktiga fickorna innanför. Kanske var det därför Paulus satt inne under den sista delen av sitt liv. De sydde in honom för det.

Det är alltid i såna här lägen man råkar ut för såna grejer, som ställer till det i skallen extra mycket, tänkte han. Hon skulle nödvändigtvis dumpa över det där på mig också, som om det inte räckte med all annan skit i dag – inte minst de där testpsykologernas långrandiga utläggningar, som om de satt på all världens samlade visdom. Först det, och nu det här. Fan också, tänkte han. Han mådde till och med ännu värre än tidigare, han kunde knappt gå, kunde knappt tänka, det surrade i huvudet av förvirring. Förvirring och förtvivlan. Hur som helst, tänkte han, Scope är inget vidare, Lavoris är bättre. Fast när man spottar ut det ser det ut som om man spottar blod. Kanske Micrin, tänkte han. Det är nog det bästa.

Om det fanns ett apotek här i byggnaden, tänkte han, så skulle jag kunna köpa en flaska och skölja munnen innan jag gick upp till Hank. På så sätt – skulle jag kanske få bättre självförtroende. Skulle ha en bättre chans kanske.

Jag skulle verkligen behöva lite hjälp, tänkte han, all hjälp jag kan få. Minsta lilla uppmuntran bara, som från den där tjejen, en liten gest. Han kände sig ynklig och rädd. Skit, tänkte han, vad ska jag ta mig till?

Om de tar mig ur tjänst fullständigt, tänkte han, så kommer jag aldrig att få se dem igen, alla mina vänner, människorna som jag har övervakat och lärt känna. Jag kommer att vara ute ur leken. Det är möjligt att jag blir pensionerad för resten av livet – hur som helst har jag sett Arctor och Luckman och Jerry Fabin och Charles Freck för sista gången, och framför allt Donna Hawthorne. Jag kommer aldrig att få se nån av mina vänner igen, aldrig nånsin. Det är över.

Donna. Han mindes en sång hans gammelmorbror brukade sjunga för många år sedan, på tyska. ”Ihr seh’, wie sin Engel im rosigeb Duft / Sich tröstend zur Seite mir stellet”, vilket morbrorn hade förklarat betydde: ”Jag ser, klädd som en ängel, här vid min sida för att ge mig tröst”, kvinnan han älskade, kvinnan som räddade honom (i sången). I sången, inte i verkliga livet. Hans gammelmorbror var död, och det var länge sedan han hade hört de där orden. Hans gammelmorbror, född i Tyskland, som brukade sjunga där hemma, eller läsa högt.

Gott! Welch Dunkel hier! O grauenvolle Stille!

Öd’ ist es um mich her. Nichts lebet ausser mir…

Gud, så mörkt här är, och fullkomligt tyst.

Inget annat än jag lever i detta vakuum…

Även om min hjärna inte är helt utbränd, insåg han, så kommer nån annan att ha tagit över bevakningen när jag väl är tillbaka i tjänst igen. Eller så kommer allihop att vara döda eller sitta på kåken eller federala kliniken eller bara ha skingrats, skingrats, skingrats. Utbrända och förstörda, som jag, oförmögna att fatta vad fan det är som händer. Nu har det hur som helst nått sitt slut, för mig. Jag har redan sagt adjö, utan att ens veta om det.

Det enda jag möjligen kan göra, längre fram, tänkte han, är att spela upp holobanden igen, för att minnas.

”Jag borde åka tillbaka till övervakningslägenheten…” Han såg sig hastigt omkring och tystnade. Jag borde åka tillbaka till övervakningslägenheten och sno banden nu med en gång, tänkte han. Medan jag kan. Längre fram kanske de raderas, och dessutom skulle jag inte ha tillträde längre. Åt helvete med avdelningen, tänkte han, de kan dra det från min innestående lön. Inspelningarna av det där huset och människorna där tillhör mig, vilken etisk måttstock man än använder.

Och nu är banden det enda jag har kvar av det här, det är allt jag kan hoppas få med mig.

Men dessutom, tänkte han med ens, för att spela upp banden måste jag ha hela holoprojektionssystemet med högupplösningskuber och allt, som finns där i lägenheten. Jag blir tvungen att montera ner och frakta bort det i delar. Skannrarna och inspelningssystemet klarar jag mig utan, det räcker med uppspelningsutrustningen, och projektionskuberna framför allt. Jag kan ta lite i taget, jag har nyckel till lägenheten. De kommer att kräva att jag lämnar in nyckeln, men jag kan fixa en kopia här i byggnaden innan jag lämnar in den. Det är en standardnyckel, ett vanligt Schlaglås. Sen kan jag hämta grejerna! Det kändes bättre nu när han insåg det, han kände sig bister och rättfärdig och lite arg. På alla. Kände välbehag över hur han skulle lösa det hela.

Å andra sidan, tänkte han, om jag snodde skannrarna och inspelningshuvudena och allt det där också, så skulle jag kunna fortsätta hålla uppsikt över dem. På egen hand. Fortsätta övervakningen på samma sätt som förut. Ett tag åtminstone. Men, jag menar, inget i livet varar för evigt – som det här verkligen bevisar.

Övervakningen, tänkte han, borde verkligen fortsätta. Och den bör om möjligt utföras av mig. Jag borde alltid se på, se på och analysera, även om jag aldrig gör nåt åt det jag ser, även om jag bara sitter där och observerar i tysthet, osedd. Det är viktigt att jag, som övervakare av allt som sker, finns kvar på min plats.

Inte för deras skull. För min egen.

Jo, rättade han sig, för deras också. Ifall nånting skulle hända, som när Luckman satte i halsen. Om nån ser på – om jag ser på – kan jag upptäcka det och kalla på hjälp. Ringa efter hjälp. Se till att den kommer med en gång, rätt sorts hjälp.

Annars, tänkte han, skulle de kunna dö utan att nån märkte det ens. Varken märkte eller brydde sig, fan.

När det gäller usla små liv som deras så måste någon ingripa. Eller åtminstone hålla uppsikt över deras sorgliga göranden och låtanden. Hålla uppsikt och om möjligt bevara dem för eftervärlden, så de inte blir bortglömda. Till en bättre tid, längre fram, när folk kommer att förstå.

På Hanks kontor satt han tillsammans med Hank och en uniformerad inspektör och den svettiga, flinande tipsaren Jim Barris, medan ett av Barris kassettband spelades upp på bordet framför dem. Bredvid spelade en annan bandspelare av innehållet, en kopia för avdelningens räkning.

”…Åh, hej. Du, jag kan inte prata just nu.”

”När då, i så fall?”

”Ringer sen.”

”Det här kan inte vänta.”

”Okej, vad är det då?”

”Vi har för avsikt att –”

Hank sträckte fram armen och gjorde en gest åt Barris att stoppa bandet. ”Skulle ni kunna identifiera rösterna åt oss, mr Barris?” sa Hank.

”Ja”, svarade Barris ivrigt. ”Kvinnorösten tillhör Donna Hawthorne, mansrösten är Robert Arctor.”

”Okej”, sa Hank och nickade, innan han kastade en blick på Fred. Han hade Freds läkarrapport framför sig och sneglade på den. ”Starta bandet igen.”

”…halva södra Kalifornien i morgon kväll”, fortsatte mansrösten, som angivaren hade identifierat som Bob Arctors. ”Ett tillslag kommer att ske mot flygvapnets lager vid Vandenbergs flygbas, där automatvapen och halvautomatiska –”

Hank slutade att läsa läkarrapporten och lyssnade, la sitt distorsionsdräktsuddiga huvud på sned.

Barris flinade för sig själv, och nu också mot alla andra i rummet, fingrarna pillade med ett par gem som han hade plockat åt sig från bordet, pillade och pillade, som om han höll på och stickade med någon sorts metalltråd, stickade och pillade och svettades och stickade.

Kvinnan, identifierad som Donna Hawthorne, sa: ”Och den där desorientringsdrogen som motorcykelgänget stal åt oss? När ska vi köra upp skiten till vattentäkten och –”

”Organisationen behöver vapen i första hand”, förklarade mansrösten. ”Det där är steg B.”

”Okej, men nu måste jag lägga på. Jag har en kund.”

Klick. Klick.

Barris vred sig på stolen och sa högt: ”Jag kan identifiera motorcykelgänget som omnämns. Det nämns även på ett annat –”

”Har ni mer material av den här typen?” sa Hank. ”För att ge en bredare bakgrund? Eller är det allt, det här bandet?”

”Mycket mer.”

”Men det är samma sorts material?”

”Jo, det handlar om samma konspiratoriska organisation och plan, ja. Just den här planen.”

”Vilka är de här människorna?” sa Hank. ”Vilken organisation?”

”Det är en världsomspännande –”

”Bara namnen, tack. Det där är rena spekulationer.”

”Robert Arctor och Donna Hawthorne, i huvudsak. Jag har kodade anteckningar också…” Barris fumlade med ett solkigt anteckningsblock, tappade det nästan när han försökte få upp det.

”Min handstil, och det krypterade material jag har –”

”Ni måste finnas till hands för ytterligare förhör när vi kommer så långt, eller bedömer att vi behöver förklaringar.” Hank gjorde en gest till den uniformerade polisen, inte till Barris, att stänga av bandspelaren. Barris sträckte sig mot den. Han hejdades omedelbart av polisen som föste undan honom. Barris blinkade till och såg sig förvirrat omkring, han log fortfarande. ”Mr Barris”, sa Hank, ”ni kommer inte att friges medan vår granskning av det här materialet pågår. Ni kommer att häktas – en ren formalitet bara, för att ni ska finnas tillgänglig – som misstänkt för att medvetet ha delgivit myndigheterna falsk information. Denna åtgärd är givetvis endast för syns skull, för er egen säkerhet, det är vi alla medvetna om, men den formella anklagelsen kommer ändå att registreras. Den kommer att skickas vidare till åklagaren, men inte behandlas. Låter det acceptabelt?” Han väntade inte på svar, i stället signalerade han till den uniformerade polisen att föra ut Barris, lämna kvar bevismaterialet och all annan bråte som låg där i en enda röra på bordet.

Polisen ledde ut den flinande Barris. Hank och Fred satt mitt emot varandra vid det överbelamrade bordet. Hank sa inget. Han läste vad psykologerna hade kommit fram till.

Efter en stund lyfte han telefonluren och slog ett internt nummer. ”Jag har en del material som behöver utvärderas här – jag vill att ni går igenom det och avgör hur mycket som är förfalskat. Hör av er när ni är klara, så talar jag om vad ni ska göra med det. Det är ungefär sex kilo, ni behöver en pappkartong storlek tre. Okej, tack.” Han la på. ”Elektronik- och kryptografilabbet”, förklarade han för Fred, och läste vidare.

Två tungt beväpnade uniformerade labbtekniker kom in, med en låsbar stållåda.

”Det var det enda vi kunde hitta”, sa den ena ursäktande medan de försiktigt packade ner alla föremålen på bordet.

”Vem är där nere nu?”

”Hurley.”

”Se till att Hurley verkligen går igenom det här nu i dag, och rapporterar till mig så fort han har fått fram ett förfalskningsindex. Det måste bli klart i dag, tala om det för honom.”

Labbteknikerna låste metallådan och kånkade ut den från kontoret.

Hank slängde ifrån sig psykolograpporten på bordet, lutade sig tillbaka och sa: ”Vad tror du – Okej, vad är din reaktion på Barris material så här långt?”

Fred sa: ”Det är min sjukrapport du har där, eller hur?” Han sträckte sig efter den, men ångrade sig. ”Jag tycker det han spelade upp, det lilla han spelade upp, det lät trovärdigt.”

”Det är förfalskat”, sa Hank. ”Värdelöst.”

”Det är möjligt att du har rätt”, sa Fred, ”med jag håller inte med.”

”Vapenlagret vid Vandenberg som de pratar om är förmodligen OSI-lagret.” Hank sträckte sig efter telefonen. Han sa högt, för sig själv: ”Få se nu – vem var killen jag pratade med på OSI sist… han kom in i onsdags med några bilder…” Hank skakade på huvudet och vände sig bort från telefonen, mot Fred. ”Jag tar det sen. Det kan vänta tills vi har den preliminära bevisrapporten. Fred?”

”Vad står det i min sjuk –”

”De säger att du är fullständigt vrickad.”

Fred ryckte på axlarna (så gott han kunde). ”Fullständigt?”

Wie kalt ist es in diesem unterirdishen Gewölbe!

”Du har kanske två hjärnceller som fortfarande funkar. Men det är allt, i stort sett. Mestadels kortslutningar och brus bara.”

Das ist natürlich, es ist ja tief.

”Två, säger du”, sa Fred. ”Av hur många totalt?”

”Jag vet inte. Det finns många celler i hjärnan, såvitt jag förstår – biljontals.”

”Fler möjliga kopplingar mellan cellerna”, sa Fred, ”än det finns stjärnor i universum.”

”Om det är sant ser dina odds inget vidare ut just nu. Cirka två celler av – kanske sextiofem biljoner?”

”Snarare sextiofem biljoner biljoner”, sa Fred.

”Det är värre än gamla Philadelphia Phillies på Connie Macks tid. Deras snittresultat när säsongen var över brukade vara –”

”Vad får jag”, sa Fred, ”för att det hände i tjänsten?”

”Du får sitta i ett väntrum och läsa en massa Saturday Evening Post och Cosmopolitan gratis.”

”Var då nånstans?”

”Vart skulle du vilja komma?”

Fred sa: ”Jag får fundera lite på det.”

”Jag kan tala om vad jag skulle göra”, sa Hank. ”Jag skulle inte skriva in mig på nån federal klinik. Jag skulle köpa kanske sex flaskor bra bourbon, I W Harper, och ge mig upp i bergen, upp i San Bernardino-bergen vid nån av sjöarna där, alldeles ensam, och bara stanna där helt ensam tills det är över. Där ingen kan hitta mig.”

”Men det kanske aldrig är över”, sa Fred.

”Så kom aldrig tillbaks då. Känner du nån som har en stuga där uppe?”

”Nej”, sa Fred.

”Kan du köra?”

”Min –” Han tvekade, och en drömlik styrka kom över honom, gjorde honom avspänd och slapp. Det rumsliga förhållandet mellan allting omkring dem skiftade, förändringen påverkade till och med hans tidsuppfattning. ”Den är på –” Han gäspade.

”Du kommer inte ihåg.”

”Jag kommer ihåg att den inte funkar.”

”Vi kan låta nån skjutsa dig dit upp. Det vore säkrare, i vilket fall.”

Skjutsa mig vart då? undrade han. Upp vart då? Uppför vägar, stigar, gångar, vandra och vada fram genom Jell-O likt en katt i koppel som bara vill tillbaka inomhus, eller komma loss.

Han tänkte, Ein Engel, der Gattin, so gleich, der führt mich zur Freiheit ins himmlische Reich. ”Visst”, sa han och log. Lättnad. Att sträva framåt och dra i kopplet, kämpa och slita för att bli fri, och sedan lägga sig ner. ”Vad tror du om mig egentligen”, sa han, ”nu när det har gått så här – utbränd, tillfälligt åtminstone. Kanske permanent.”

Hank sa: ”Jag tycker att du är en väldigt bra människa.”

”Tack”, sa Fred.

”Ta med dig pistolen.”

”Va?” utbrast han.

”När du ger dig upp i San Bernardino-bergen med I W Harper-flaskorna. Ta med pistolen.”

”Om det inte går över, menar du?”

Hank sa: ”I vilket fall. Att tända av från såna mängder som de säger att du är uppe i… Ta med den bara.”

”Okej.”

”När du kommer tillbaka”, sa Hank, ”ring mig. Tala om hur det gick.”

”Fan, jag kommer inte att ha kvar dräkten.”

”Ring ändå. Med eller utan dräkt.”

Åter sa han: ”Okej”. Tydligen spelade det ingen roll. Tydligen var över, det där.

”När du får ut nästa betalning kommer det att vara ett annat belopp. En avsevärd skillnad den här gången.”

Fred sa: ”Får jag nån sorts bonus för det här, för det som har hänt med mig?”

”Nej. Läs strafflagen. En polistjänsteman som frivilligt blir missbrukare och inte omedelbart rapporterar det har gjort sig skyldig till en förseelse – böter på tretusen dollar och/eller sex månader. Du får förmodligen bara böter.”

”Frivilligt?” sa han förbluffat.

”Det var ingen som höll en pistol mot huvudet och tvingade dig att ta en sil. Ingen la nåt i din soppa. Du tog, medvetet och frivilligt, en beroendeframkallande drog som leder till hjärnskador och förvirring.”

”Jag var tvungen!”

Hank sa: ”Du kunde ha låtsats. De flesta agenter klarar det. Och med tanke på hur mycket de säger att du tog, så måste du ha –”

”Ni behandlar mig som en brottsling. Jag är ingen brottsling.”

Hank plockade upp en penna och ett block och började räkna efter. ”Var ligger du nu, på löneskalan? Jag kan räkna ut det med en gång om –”

”Kan jag betala böterna längre fram? I avbetalningar kanske, över en period på två år?”

Hank sa: ”Kom igen nu, Fred.”

”Okej”, sa han.

”Hur mycket i timmen?”

Han kom inte ihåg.

”Okej, hur många timmar har du loggat?”

Inte det heller.

Hank slängde ifrån sig blocket. ”Ska du ha en cigarett?” Han räckte fram sitt eget paket.

”Jag lägger av med det också”, sa Fred. ”Allting. Inklusive jordnötter och…” Han kunde inte tänka. De satt där tysta båda två, i sina distorsionsdräkter.

”Som jag säger till mina barn”, började Hank.

”Jag har två barn”, sa Fred. ”Två flickor.”

”Det tror jag inte, det är inte meningen att du ska ha det.”

”Kanske inte.” Han hade börjat försöka räkna ut när avtändningen skulle börja, och sedan försökte han räkna efter hur många tabletter Substans D han hade gömt undan här och där. Och hur mycket pengar han skulle ha när han väl hade fått betalt, så han kunde köpa mer.

”Du kanske vill att jag fortsätter räkna ut hur mycket du kommer att få”, sa Hank.

”Okej”, sa han, och nickade energiskt. ”Gör det.” Han satt och väntade, spänd, trummade med fingrarna på bordet som Barris.

”Hur mycket per timme?” upprepade Hank, och sträckte sig sedan genast efter telefonen. ”Jag ringer lönekontoret.”

Fred sa inget. Han tittade ner och väntade. Han tänkte: Donna kanske kan hjälpa mig. Donna, tänkte han, snälla, hjälp mig nu.

”Jag tror inte du kommer att kunna ta dig till bergen”, sa Hank. ”Inte ens om nån skjutsar dig.”

”Nej.”

”Vart vill du åka?”

”Låt mig sitta och tänka lite bara.”

”Federal klinik?”

”Nej.”

De satt tysta.

Han undrade vad inte meningen att du ska ha det betydde.

”Hem till Donna Hawthorne kanske?” sa Hank. ”Att döma av den information vi har fått, både från dig och andra, så verkar ni stå varandra nära.”

”Ja.” Han nickade. ”Det gör vi.” Och så tittade han upp och sa: ”Hur vet du det?”

Hank sa: ”Uteslutningsmetoden bara. Jag vet vem du inte är, och det finns inte hur många alternativ som helst – det är faktiskt en ganska liten grupp. Vi trodde att de skulle leda oss vidare till någon högre upp i kedjan, och det är möjligt att Barris gör det. Vi har snackat mycket, du och jag. Jag la ihop ett och ett för länge sen. Att du är Arctor.”

”Jag är vem då?” sa han och stirrade på distorsionsdräkten Hank som satt där mitt emot. ”Jag är Bob Arctor?” Han kunde inte tro det. Det verkade inte rimligt. Det passade inte ihop med något han någonsin hade gjort eller tänkt, det var helt groteskt.

”Glöm det”, sa Hank. ”Vad har Donna för telefonnummer?”

”Hon är nog på jobbet.” Rösten darrade. ”Parfymbutiken. Numret är –” Han kunde inte hålla rösten stadig, och kunde inte komma ihåg numret. I helvete heller, tänkte han. Jag är inte Bob Arctor. Men vem är jag egentligen? Kanske är jag –

”Ge mig Donna Hawthornes jobbnummer”, sa Hank hastigt i telefonen. ”Här”, sa han och höll fram luren mot Fred. ”Du kan prata med henne själv. Nej, det är nog bäst att du låter bli. Jag säger åt henne att komma och hämta dig – var då? Vi kan köra dit dig och släppa av dig, hon kan inte möta dig här. Vet du nåt bra ställe? Var brukar ni ses?”

”Kör mig hem till henne”, sa han. ”Jag vet hur man kommer in.”

”Jag talar om för henne att du är där och att du håller på att tända av. Jag säger att jag är en polare bara, och att du bad mig ringa.”

”Schysst”, sa Fred. ”Det är coolt. Tack, fan.”

Hank nickade och slog ett nytt nummer, till en utgående linje. Fred tyckte att det gick långsammare för varje siffra han slog och det kändes som det tog en oändligt lång tid. Han slöt ögonen, andades för sig själv och tänkte: Wow. Jag är verkligen borta.

Det är du verkligen, höll han med. Väck, paj, utbränd och pundig och körd. Helt jävla körd. Han fick lust att skratta.

”Vi skjutsar hem dig till henne –”, började Hank, men så vände han uppmärksamheten mot telefonen och sa: ”Hallå, Donna, jag är polare med Bob, du vet? Fan alltså, han är jävligt risig, uppriktigt sagt. Du, han –”

Jag hajar, tänkte två röster i huvudet i kör när han hörde polaren dra sin vals för Donna. Och glöm inte att be henne ta med nåt åt mig, jag behöver det verkligen. Kan hon tjacka åt mig kanske? Göra en sån där supercharge, som hon brukar? Han sträckte ut handen för att ta tag i Hank, men han kunde inte, han nådde inte fram.

”Jag gör samma grej för dig nån gång”, lovade han Hank när han hade lagt på.

”Sitt kvar bara tills bilen är här. Jag ringer efter den med en gång.” Hank lyfte luren igen, den här gången sa han: ”Fordonsavdelningen? Jag behöver en omärkt bil med en civilklädd förare. Vad har ni inne?”

De, som satt där inne i distorsionsdräkten, den oformliga fläcken, slöt ögonen och väntade.

”Det är möjligt att jag borde skicka dig till sjukhuset”, sa Hank. ”Du är riktigt illa däran, risken finns att Jim Barris förgiftade dig. Egentligen är det Barris vi är intresserade av, inte dig, övervakningen handlade i första hand om att hålla koll på Barris. Vi hoppades locka hit honom… och det gjorde vi.” Hank tystnade. ”Så det var därför jag var så säker på att hans band och resten av grejerna var förfalskade. Labbet kan bekräfta det. Men Barris är inblandad i nåt riktigt allvarligt. Både allvarligt och sjukt, och det har med vapen att göra.”

”Så vad är jag, då?” sa han plötsligt, med hög röst.

”Vi var tvungna att komma åt Jim Barris för att kunna sätta dit honom.”

”Era jävla rövhål”, sa han.

”Som vi la upp det fattade Barris – om det nu är hans riktiga namn – allt starkare misstankar om att du i hemlighet jobbade för polisen, och var på väg att sätta fast honom eller använda honom för att få tag på nån högre upp. Så han –”

Telefonen ringde.

”Okej”, sa Hank. ”Sitt kvar bara, Bob. Bob, Fred, sak samma. Om det kan vara nån tröst – vi fick fast den skiten, och han är verkligen ett riktigt – alltså, det du kallade oss nyss. Du vet att det var värt det, eller hur? Att sätta dit honom? För en sån grej, vad det nu är han håller på med?”

”Visst, värt det.” Han kunde knappt prata, rösten var bara ett automatiskt läte.

De satt tysta tillsammans.

När de var på väg i bilen till New-Path svängde Donna av på ett ställe där de kunde se stadens ljus breda ut sig nedanför, åt alla håll. Men han hade börjat känna av smärtan nu. Hon kunde se det, och det fanns inte mycket tid kvar. Hon hade velat vara med honom en sista gång. Och nu hade hon väntat för länge. Tårarna rann nerför kinderna på honom, och han hade börjat hulka och spy.

”Vi sätter oss en stund bara”, sa hon och ledde honom genom buskar och ogrässnår, över den sandiga marken bland tomma ölburkar och skräp. ”Jag –”

”Har du med din haschpipa?” lyckades han få fram.

”Ja”, sa hon. De var tillräckligt långt från vägen nu för att polisen inte skulle lägga märke till dem. Eller åtminstone tillräckligt för att hinna dumpa pipan om polisen kom. Hon skulle se polisbilen parkera en bit bort, med diskret avslagna ljus, och polisen som kom gående till fots. De skulle ha tillräckligt med tid.

Hon tänkte: Tillräckligt för det åtminstone. Tillräckligt för att vara säkra från polisen. Men ingen mer tid för Bob Arctor. Hans tid – åtminstone med mänskliga mått mätt – var ute. Han hade trätt in i en annan sorts tid nu. Som tiden är för en råtta, tänkte hon: att springa hit och dit, utan mål. Att röra sig helt planlöst, fram och åter, fram och åter. Men han kan åtminstone se ljusen där nere fortfarande. Fast för honom spelar det kanske ingen roll längre.

De hittade ett skyddat ställe, och hon plockade fram den lilla folieinslagna haschbiten och tände pipan. Han hade gjort på sig, men hon visste att han inte kunde hjälpa det. Faktum var att han förmodligen inte ens var medveten om det. Det var så här de blev allihop, under avtändningen.

”Här.” Hon lutade sig fram för att blåsa in röken i munnen på honom. Men han var inte medveten om henne heller. Han bara satt där dubbelvikt av magsmärtorna, kräktes och gjorde på sig, skakade och stönade som en galning för sig själv, det lät som någon sorts sång.

Hon kom att tänka på en kille hon hade känt en gång i tiden, som fått se Gud. Han hade betett sig ungefär så här, stönat och gråtit, fast han hade inte skitit på sig. Han hade sett Gud i en flashback efter en syratripp, hade experimenterat med vattenlösliga vitaminer, enorma doser. En ortomolekylär formel som skulle förbättra impulserna mellan nervcellerna i hjärnan, göra den snabbare och mer synkroniserad. Men i stället för att bara bli smartare hade den här killen fått se Gud. Det hade kommit som en fullständig överraskning för honom.

”Jag antar”, sa hon, ”att vi aldrig kan veta vad som väntar oss.”

Bredvid henne stönade Bob Arctor utan att svara.

”Kände du en snubbe som hette Tony Amsterdam?”

Hon fick inget svar.

Donna tog ett bloss på haschpipan och betraktade ljusen som bredde ut sig nedanför. Hon andades in luftens dofter och lyssnade. ”När han hade sett Gud mådde han först väldigt bra, i ett år ungefär. Och sen mådde han riktigt dåligt. Värre än han hade mått i hela sitt liv. För en dag slog det honom, han började inse det, att han aldrig skulle se Gud igen. Han skulle leva resten av sitt liv, årtionden, kanske femtio år, och inte se nåt annat än det han alltid hade sett. Det vi ser. Det var värre än om han aldrig skulle ha sett Gud från första början. Han berättade att han blev riktigt förbannad en dag, flippade bara ur och började svära och slå sönder grejer i lägenheten. Han slog sönder sin stereo till och med. Han insåg att han var tvungen att fortsätta leva på samma sätt bara, utan att se någonting alls. Utan syfte. Bara en köttklump som tragglar på, äter, dricker, sover, jobbar, skiter.”

”Som vi gör allihop.” Det var det första Bob Arctor lyckades säga, han kämpade för att få fram varje hulkande ord.

Donna sa: ”Det var vad jag sa också. Jag påpekade det. Vi sitter i samma båt allihop och vi andra flippar inte ut för det. Och han sa: ’Du vet inte vad jag såg. Du vet inte’.”

En krampryckning for genom Bob Arctor, fick kroppen att skälva innan han hostade fram: ”Sa… sa han hur det var?”

”Gnistor. Kaskader av färgsprakande gnistor, som när det är nåt fel på TV:n. Gnistor som rann över väggarna, gnistor i luften. Och hela världen var en levande varelse, vart han än tittade. Och slumpen existerade inte; allting hängde ihop och hände av en anledning, för att uppnå nånting – nån sorts mål i framtiden. Och sen såg han en dörröppning. I en vecka eller så såg han den vart han än tittade – inne i lägenheten, ute när han gick till mataffären eller körde nånstans med bilen. Och den hade alltid samma form, alldeles smal. Han sa att den såg väldigt – behaglig ut. Det var det ordet han använde. Han försökte aldrig gå in genom den, han bara tittade, för att det var så behagligt. Den hade konturer av intensivt rött och gyllene ljus, sa han. Som om gnistorna hade samlats i linjer, nån sorts geometri. Och sen såg han den aldrig mer i hela sitt liv, och det var därför det gick åt helvete med honom till sist.”

Efter en stund sa Bob Arctor: ”Vad fanns det på andra sidan?”

Donna sa: ”Han sa att det fanns en annan värld på andra sidan. Han kunde se den.”

”Han… gick aldrig igenom?”

”Det var därför han sparkade skiten ur alla prylar i lägenheten, han kom aldrig på tanken att gå in, han bara njöt av att titta på dörröppningen och sen efter ett tag kunde han inte se den längre och då var det för sent. Gång på gång tog han en massa LSD och de där vattenlösliga vitaminerna, men han såg den aldrig mer, han hittade aldrig rätt kombination.”

Bob Arctor sa: ”Hur såg det ut på andra sidan?”

”Han sa att det alltid var natt.”

”Natt!”

”Det var månsken och vatten, alltid likadant. Inget rörde sig eller förändrades. Svart vatten, som bläck, och en strandkant, stranden till en ö. Han var säker på att det var Grekland, antikens Grekland. Han kom fram till att dörröppningen var en svag punkt i tiden, och att han såg in i det förflutna. Och längre fram, när han inte kunde se den längre, var han ute och körde på motorvägen bland alla lastbilar, och han blev bara skitförbannad. Han sa att han inte stod ut med alla rörelser och allt oväsen, allt som for hit och dit och skramlade och dunkade. Hur som helst, han lyckades aldrig lista ut varför de visade honom det där som de visade. Han trodde verkligen att det var Gud, och det var portalen till världen bortom den här, men i slutändan blev han bara konstig i skallen av alltihop. Han kunde inte hålla kvar det, så han visste inte hur han skulle stå ut. Varenda gång han träffade nån började han berätta om hur han förlorat allt.”

Bob Arctor sa: ”Så är det med mig också.”

”Det fanns en kvinna på ön. Eller inte riktigt – en staty snarare. Han sa att det var en staty av Afrodite från Kyrene. Som stod där i månskenet, blek och huggen i marmor.”

”Han skulle ha gått in genom dörröppningen när han hade chansen.”

Donna sa: ”Han hade aldrig chansen. Det var ett löfte. Nåt som skulle komma. Nånting bättre långt in i framtiden. Kanske efter att han –” Hon tystnade. ”När han var död.”

”Han missade det”, sa Bob Arctor. ”Man får en chans, och det är allt.” Han slöt ögonen mot smärtan och svetten som rann över ansiktet. ”Och vad vet en utbränd syrapundare förresten? Vad vet nån av oss? Jag kan inte prata. Glöm det bara.” Han vände sig bort från henne, mot mörkret, skakade och ryste.

”De ger oss förhandsvisningar”, sa Donna. Hon la armarna om honom och kramade honom så hårt hon kunde, vaggade honom fram och åter. ”Så vi ska stå ut.”

”Det är det du försöker göra. Med mig nu.”

”Du är en bra människa. Du har råkat jävligt illa ut. Men livet är inte över för dig. Jag tycker så mycket om dig. Jag önskar…” Hon fortsatte att hålla om honom, under tystnad, i mörkret som höll på att uppsluka honom inifrån. Som ökade medan hon satt där och kramade om honom. ”Du är en bra och fin människa”, sa hon. ”Och det är så orättvist, men det måste bli så här. Försök vänta tills det är över. En dag, långt in i framtiden, kommer du att se på samma sätt som förr igen. Det kommer att komma tillbaka.” Återbördas, tänkte hon. Den dag då allt det som på ett sånt orättvist sätt har tagits ifrån folk kommer att återbördas till dem. Det tar kanske tusen år, kanske ännu längre, men den dagen ska komma, och allt ska ställas till rätta igen. Kanske har du, liksom Tony Amsterdam, fått en vision av Gud som bara tillfälligt har upphört, som har dragit sig undan, tänkte hon, snarare än att försvinna helt. Inne bland alla ohyggligt brända och brinnande alltmer förkolnade kretsar i ditt huvud har kanske en gnista av ljus och färg oförmärkt lyckats gömma sig, för att genom sitt minne leda dig under de kommande åren, de fruktansvärda år som ska komma. Ett ord som du inte riktigt förstått, någon liten detalj du sett men inte riktigt begripit, ett litet fragment av en stjärna bland all världens smuts och bråte, som kan visa dig vägen till den dag… men det var så långt borta. Hon kunde inte föreställa sig det på allvar. Mitt i allt det vardagliga hade kanske någonting från en annan värld uppenbarat sig för Bob Arctor innan alltihop tog slut. Det enda hon kunde göra nu var att hålla om honom och hoppas.

Men när han till sist hittade det igen, om de hade tur, så skulle mönsterigenkänningen aktiveras. En korrekt jämförelse i högra hjärnhalvan. Till och med på den subkortikala nivå han var begränsad till. Och färden, så fruktansvärd för honom, så kostsam, så synbart meningslös, skulle vara över.

Ett ljussken lyste henne i ögonen. En polis med batong och ficklampa stod framför henne. ”Kan ni ställa er upp båda två, tack?” sa polisen. ”Och visa legitimation? Ni först, miss.”

Hon släppte taget om Bob Arctor, som gled sidledes tills han blev liggande på marken. Han var omedveten om polisen som hade kommit nerifrån backen, diskret smugit sig upp från en skogsväg nedanför. Donna plockade upp plånboken ur handväskan samtidigt som hon gjorde en gest åt polismannen att gå iväg lite så Bob Arctor inte skulle höra. I flera minuter granskade mannen hennes ID-kort i ficklampans dämpade sken, innan han sa:

”Du är på hemligt uppdrag för federala polisen.”

”Prata inte så högt”, sa Donna.

”Ursäkta.” Polismannen räckte tillbaka plånboken.

”Stick härifrån bara, för fan”, sa Donna.

Polisen lyste henne i ansiktet med ficklampan som hastigast innan han vände sig om. Han gav sig av som han hade kommit, ljudlöst.

När hon återvände till Bob Arctor stod det klart att han inte ens hade varit medveten om polisen. Han var nästan inte medveten om någonting alls längre. Knappt henne ens, för att inte tala om någon eller något annat.

Långt borta kunde Donna höra det ekande ljudet av polisbilen som rörde sig nerför den spåriga, osynliga skogsvägen. Några insekter, eller en ödla kanske, rasslade fram genom de torra ogrässnåren omkring dem. På avstånd glödde ljusmönstret från motorvägen, 91 Freeway, men inget ljud nådde fram till dem, den låg för långt bort.

”Bob”, sa hon med mjuk röst. ”Hör du mig?”

Inget svar.

Alla kretsar har bränt ihop, tänkte hon. Smält sönder och bränt ihop. Och ingen kommer att få dem att fungera igen, hur mycket de än försöker. Fast nog kommer de att försöka.

”Kom”, sa hon och drog i honom, försökte få honom på fötter. ”Vi måste komma iväg.”

Bob Arctor sa: ”Jag kan inte ha sex. Min grej är borta.”

”De väntar på oss”, sa Donna bestämt. ”Jag måste skriva in dig.”

”Men vad ska jag göra om min grej är borta? Kommer de att ta emot mig ändå?”

Donna sa: ”De tar emot dig.”

Det krävs verkligen sann visdom, tänkte hon, för att veta när man ska tillämpa orättvisa. Hur kan rättvisan någonsin falla offer för det som verkligen är rätt? Hur kan det bli så? Hon tänkte, för att det vilar en förbannelse över världen, och det här är beviset. Precis här ser vi beviset. Nånstans, på den mest grundläggande nivån, föll tillvarons underliggande konstruktion sönder, själva mekanismen, och ur återstoderna uppstod behovet av alla de otydliga orättvisor som denna visdom har fått oss att ställa till med. Det måste ha börjat för tusentals år sen. Vid det här laget genomsyrar det allt omkring oss. Och var och en av oss också, tänkte hon. Vi kan inte vända oss om eller öppna munnen och prata, fatta några beslut alls, utan att göra det. Jag bryr mig inte ens om hur det började, när eller varför det hände. Hon tänkte, Jag hoppas bara att det tar slut nån gång. Som med Tony Amsterdam, jag hoppas att kaskaderna av färgsprakande gnistor kommer tillbaka, och att vi får se dem allihop den här gången. Den smala dörröppningen där friden väntar på andra sidan. En staty, havet, och nåt som liknar månsken. Och inget som rör sig, inget som bryter lugnet.

För länge, länge sen, tänkte hon. Före förbannelsen, innan allt och alla blev så här. Guldåldern, tänkte hon, när visdom och rättvisa var samma sak. Innan allt splittrades i vassa skärvor. I trasiga bitar som inte passar ihop, som inte kan sammanfogas igen, hur mycket vi än försöker.

Nedanför, i stadens mörker med sina utspridda ljussken, hördes en polissiren. En polisbil som jagade någon i full fart. Det lät som ett förryckt djur, girigt att döda. Och förvissat om att det snart skulle göra det. Hon ryste, nattluften hade blivit kylig. Det var dags att ge sig av.

Det här är ingen Guldålder, tänkte hon, med såna ljud i mörkret. Ger jag ifrån mig den sortens giriga läten? frågade hon sig själv. Är det jag, det där? Som jagar, som har hunnit ifatt sitt byte?

Har fångat det?

Mannen vid hennes sida började röra sig och stöna när hon hjälpte honom upp. Hjälpte honom på benen, tillbaka till bilen ett steg i taget, hjälpte honom, hjälpte honom, hjälpte honom att fortsätta. Nedanför hade ljudet från polisbilen tystnat tvärt, den hade fått tag på sitt villebråd. Hade gjort sitt jobb. När hon gick där med armen om Bob Arctor tänkte hon: Jag har också gjort mitt jobb.

De båda New-Path-anställda stod och betraktade saken på golvet som låg och spydde och darrade och sket på sig med armarna om kroppen, höll om sin egen kropp som för att försöka hejda sig, hålla tillbaka kylan som fick hela kroppen att skaka så våldsamt.

”Vad är det där?” sa den ena.

Donna sa: ”En människa.”

”Substans D?”

Hon nickade.

”Det frätte sönder skallen på honom. En riktig förlorare.”

”Att vinna är lätt”, sa hon till dem båda två. ”Vem som helst kan vinna.” Hon böjde sig ner mot Robert Arctor och sa tyst:

Adjö.

De bredde en gammal arméfilt över honom när hon gick ut. Hon såg sig inte om.

Hon satte sig i bilen och körde direkt till närmaste motorväg, där trafiken var så tät som möjligt. Ur lådan med kassettband på bilgolvet plockade hon upp Carole Kings Tapestry, favoritbandet av alla hon hade, och tryckte in det i bandspelaren. Samtidigt drog hon loss Rugerpistolen som satt gömd under instrumentpanelen, fästad med en magnet. Med motorn i högsta växeln körde hon tätt bakom en lastbil med flaket fullt av Coca-Colaflaskor i träbackar, och medan Carole King sjöng i stereon tömde hon hela Rugermagasinet rakt in i Colaflaskorna på bara ett par meters håll.

Medan Carole Kings rogivande röst sjöng om folk som satte sig ner och förvandlades till paddor lyckades Donna träffa fyra flaskor innan pistolmagasinet var tomt. Glasbitar och Cola skvätte över vindrutan. Det kändes bättre.

Rättvisa och heder och lojalitet existerar inte i den här världen, tänkte hon, och sedan, helt överlagt, tryckte hon gasen i botten och körde rakt in i sin gamla fiende, sin uråldriga fiende Coca-Colabilen, som bara åkte vidare utan att märka något alls. Kollisionen fick hennes egen lilla bil att snurra runt, strålkastarna slocknade, ett fruktansvärt tjutande oljud hördes när ena fendern slirade mot däcket, och i nästa ögonblick hade hon kört av vägen och stod ute på vägrenen, vänd i motsatt körriktning med vattnet strömmande från kylaren, medan de andra bilisterna saktade ner för att stirra och gapa.

Kom tillbaka din jävel, sa hon för sig själv, men Coca-Colabilen var redan långt borta, förmodligen utan en buckla. Någon liten repa kanske. Nåja, det var oundvikligt att det skulle hända förr eller senare, i hennes krig, hennes kamp mot en symbol och en övermäktig verklighet. Nu kommer försäkringspremien att gå upp, insåg hon medan hon tog sig ur bilen. I den här världen får man betala kontant om man försöker strida mot ondskan.

En Mustang av nyare modell saktade ner, och föraren, en man, ropade till henne: ”Vill ni ha skjuts, miss?”

Hon svarade inte. Fortsatte bara att gå utmed vägen. En liten figur till fots som möttes av ljussken i en oändlig rad.

Kapitel 14

Tidningsurklipp upphäftat på väggen i sällskapsrummet i Samarkand House, New-Paths boendeanläggning i Santa Ana, Kalifornien:

När den senildementa patienten vaknar på morgonen och frågar efter sin mor, påminn honom om att hon har varit död länge, att han är över åttio år gammal och bor på ett sjukhem, att det är 1992 och inte 1913 och att han måste acceptera verkligheten och det faktum att

Någon av de boende hade rivit bort resten, det slutade där. Det verkade vara utklippt ur någon av sjukvårdens branschtidningar, pappret var glättat.

”Det första du kommer att göra här”, sa George, en av de anställda, medan han ledde honom genom korridoren, ”är att städa badrummen. Golven, handfaten, särskilt toalettstolarna. Det finns tre badrum i den här byggnaden, ett på varje våning.”

”Okej”, sa han.

”Här har du en mopp. Och en hink. Känns det som om du vet hur man gör? Hur man städar ett badrum? Börja du, så kan jag titta på och ge dig tips om det behövs.”

Han bar ut hinken på baksidan, till vasken på verandan där han hällde i såpa och spolade i varmvatten. Allt han kunde se var det skummande vattnet alldeles framför sig, skummet och brusandet.

Men han kunde höra Georges röst, utom synhåll. ”Inte för mycket, för då kan du inte lyfta den.”

”Okej.”

”Du verkar inte helt klar över var du är nånstans”, sa George efter en stund.

”Jag är på New-Path.” Han ställde ner hinken på golvet så att vattnet skvätte, han stod där och stirrade på den.

”New-Path var då?”

”I Santa Ana.”

George lyfte upp hinken åt honom, visade hur han skulle hålla ståltrådshandtaget och bära den utan att spilla. ”Lite längre fram tror jag vi kommer att förflytta dig till ön eller nån av lantgårdarna. Först måste du gå igenom disken.”

”Det kan jag”, sa han. ”Diska.”

”Gillar du djur?”

”Visst.”

”Eller jordbruk?”

”Djur.”

”Vi får se. Vi väntar tills vi har lärt känna dig lite bättre. Hur som helst, det dröjer ett tag, alla stannar en månad i disken. Alla som kommer hit.”

”Jag skulle gilla att vara på landet, liksom”, sa han.

”Vi driver ett antal olika anläggningar. Vi kommer att bedöma vilken som passar bäst. Du får röka här om du vill, vet du, fast vi uppmuntrar det inte. Det här är inte Synanon, där får man inte röka.”

Han sa: ”Jag har slut på cigaretter.”

”Vi ger ett paket om dan till alla som bor här.”

”Pengar?” Han hade inga.

”Det kostar inget. Ingenting kostar nåt. Du har redan betalat tillräckligt.” George tog moppen, doppade den i hinken, visade hur han skulle moppa golvet.

”Hur kommer det sig att jag inte har några pengar?”

”Samma anledning som att du varken har nån plånbok eller nåt efternamn. Du får tillbaka det sen, alltihop. Det är det vi vill göra här: ge tillbaka allt som har tagits ifrån dig.”

Han sa: ”De här skorna passar inte.”

”Allt vi har kommer från donationer, men bara nya saker, från butiker. Vi kan kanske ta mått på dig lite senare. Provade du alla skorna i lådan?”

”Ja”, sa han.

”Okej, här är badrummet på källarvåningen, ta det först. Sen när det är klart, riktigt välstädat, helt perfekt, kan du gå upp – ta med moppen och hinken – så ska jag visa badrummet där uppe, och sen tar vi det på övervåningen. Men du måste ha tillstånd att gå upp dit, för det är där brudarna bor, så fråga nån i personalen först, gå aldrig upp utan tillstånd.” Han gav honom en klapp på ryggen. ”Okej, Bruce? Förstått?”

”Okej”, sa Bruce och började moppa.

George sa: ”Du kommer att hålla på med det här, städa toaletterna, tills du blir riktigt bra på det. Det spelar ingen roll vad man gör, det viktiga är att man blir bra på det och kan känna sig stolt.”

”Kommer jag nånsin att bli som jag var förut?” frågade Bruce.

”Det var det du var som fick dig att hamna här. Om du blir likadan igen kommer du att komma tillbaka, förr eller senare. Nästa gång lyckas du kanske inte ens ta dig hit. Visst är det så? Du hade tur som kom hit, det var nära att du inte kom fram.”

”Det var nån som skjutsade mig.”

”Du hade tur. Nästa gång är det kanske ingen som gör det. De kanske slänger ut dig nånstans vid motorvägen bara och säger åt helvete med dig.”

Han moppade vidare.

”Bästa sättet är att ta handfatet först, sen badkaret, sen toalettstolen, och golvet sist.”

”Okej”, sa han och ställde ifrån sig moppen.

”Det krävs en viss teknik. Du lär dig snart.”

Han koncentrerade sig, och såg sprickorna i emaljen på handfatet framför sig, han skvätte rengöringsmedel i sprickorna och vred på varmvattenkranen. Vattnet var ångande hett, och han stod där orörlig medan ångan steg omkring honom. Han gillade lukten.

Efter lunch satt han i sällskapsrummet och drack kaffe. Ingen pratade med honom, eftersom de förstod att han var mitt i avvänjningen. Han kunde höra deras samtal där han satt och drack ur sin mugg. Allihop kände varandra.

”Om du kunde titta ut inifrån en död människa skulle du fortfarande kunna se, men du skulle inte kunna använda ögonmusklerna, så det vore omöjligt att fokusera. Du skulle varken kunna vrida huvudet eller ögongloberna. Allt du kunde göra vore att vänta tills nånting kom förbi. Du skulle vara som förstenad. Vänta och vänta bara. Det vore fruktansvärt.”

Han tittade ner på ångan från kaffet, det var allt. Ångan steg, han gillade lukten.

”Hallå.”

En hand rörde vid honom. Det var en kvinna.

”Hallå.”

Han vred på huvudet en aning.

”Hur är det med dig?”

”Okej”, sa han.

”Känns det bättre?”

”Det känns okej”, sa han.

Han tittade på kaffet och ångan och tittade inte på henne eller någon annan, han tittade ner, ner på kaffet. Han gillade värmen i lukten.

”Du skulle kunna se nån, om han passerade alldeles framför, men bara då. Eller vilket håll du nu tittade åt, inget annat. Om ett löv eller nåt sånt föll ner över ögat skulle det vara allt, för alltid. Det där lövet bara. Inget mer, du skulle inte kunna röra dig.”

”Okej”, sa han och höll i kaffet, höll om koppen med båda händerna.

”Tänk dig att du är medveten men ändå inte levande. Kan se och veta vad som händer till och med, fast du inte lever. Känner igen saker men inte lever. En människa kan dö och ändå finnas kvar. Ibland händer det kanske att det som tittar ut på dig ur nån människas ögon dog redan under barndomen. Det som är dött där inne tittar fortfarande ut. Det är inte bara kroppen som tittar på dig, utan nånting där inne också, det finns fortfarande nåt där men det har dött och bara fortsätter att titta och titta, det kan inte sluta titta.”

En annan person sa: ”Det är det döden innebär, att man inte kan sluta titta på det man har framför sig. Nån jäkla pryl som råkar vara precis där, utan att man kan göra nåt åt det eller välja eller ändra på nåt. Man kan bara acceptera det som finns där, som det är.”

”Vad skulle du tycka om att stirra på en ölburk i all evighet? Det vore kanske inte så illa. Det skulle inte finnas nåt att vara rädd för.”

Före middagen, som serverades i matsalen, hade de en konceptstund. Ett flertal koncept skrevs upp på svarta tavlan av olika personer ur personalen, för diskussion.

Han satt med händerna knäppta i knäet, tittade ner i golvet och lyssnade medan vattnet i den stora kaffebryggaren hettades upp, woop-woop lät den, och ljudet skrämde honom.

”Levande och icke-levande saker utbyter egenskaper med varandra.”

Alla diskuterade detta, där de satt utspridda i rummet på sina fällstolar. De verkade alla bekanta med konceptet. De här koncepten var tydligen en del av New-Paths filosofi, man kanske till och med memorerade dem så man kunde fundera på dem om och om igen. Woop-woop.

”Energin i icke-levande saker är starkare än energin i levande saker.”

De pratade om det. Woop-woop. Ljudet av kaffebryggaren blev starkare och starkare och skrämde honom ännu mer, men han varken rörde sig eller tittade upp, han satt på sin plats, lyssnade. Det var svårt att höra vad de sa på grund av bryggaren.

”Vi samlar på oss för mycket icke-levande energi i våra kroppar. Och utbyter – Kan nån ta en titt på den där jäkla kaffemaskinen och ta reda på varför den låter så där?”

En paus uppstod medan någon undersökte kaffebryggaren. Han satt och tittade ner, väntade.

”Jag skriver det här igen. Vi utbyter för mycket passivt liv för den verklighet som omger oss.”

De diskuterade det. Kaffebryggaren tystnade, och alla tågade bort för att hämta kaffe.

”Ska inte du ha lite kaffe?” En röst bakom honom, som rörde vid honom. ”Ned? Bruce? Vad heter han – Bruce?”

”Okej.” Han reste sig och följde efter till kaffebryggaren. Han väntade på sin tur. De såg på medan han hällde grädde och socker i muggen. De såg på medan han återvände till stolen, samma som förut, han såg till att hitta samma stol, sätta sig igen och fortsätta att lyssna. Det varma kaffet, ångan, fick honom att må bra.

”Aktivitet är inte alltid liktydigt med liv. Kvasarer är aktiva. Och en mediterande munk är inte livlös.”

Han satt och tittade på den tomma muggen, det var en porslinsmugg. När han vände på den såg han text i botten, och sprucken glasyr. Muggen såg gammal ut, men den var tillverkad i Detroit.

”En rörelse som går i cirkel är den dödaste formen i universum.”

En annan röst sa: ”Tiden”.

Han visste svaret på det. Tiden är en cirkel.

”Ja, vi måste avbryta nu, men är det nån som har en sista kort kommentar?”

”Jo, att följa minsta motståndets lag, det är så man överlever. Att följa, inte leda.”

En annan, äldre röst sa: ”Ja, anhängarna överlever ledaren. Som med Jesus. Inte tvärtom.”

”Det är bäst vi äter, för Rick slutar att servera exakt klockan tio i sex numera.”

”Prata om det i Spelet, inte nu.”

Stolarna skrapade, gnisslade. Han reste sig också, bar bort sin gamla mugg till de andra på brickan, och anslöt sig till raden på väg ut. Han kände lukten av kalla kläder omkring sig, bra lukter men kalla.

Det låter som om de menar att det är bra med ett passivt liv, tänkte han. Men det finns inget passivt liv. Det är en självmotsägelse.

Han undrade vad livet var, vad det betydde, kanske begrep han det inte.

En enorm hög med donerade, snygga och moderna kläder hade anlänt. Ett flertal personer stod med famnen full, och några hade satt på sig skjortor, provade dem och fick uppskattande kommentarer.

”Hallå där, Mike. Du ser snygg ut.”

Mitt i sällskapsrummet stod en kort, kraftig man med krulligt hår och mopsansikte, han drog i sitt bälte, med rynkade ögonbryn. ”Hur funkar det här? Jag fattar inte hur man drar åt det. Varför rör det sig inte?” Han hade ett decimeterbrett bälte med metallringar i stället för spänne och visste inte hur han skulle dra åt ringarna. Han såg sig omkring med glimten i ögat. ”Jag tror de gav mig ett som ingen annan kunde få ordning på.”

Bruce gick fram bakom honom, sträckte armarna runt midjan och drog åt bältet genom ringarna.

”Tack”, sa Mike. Han sorterade igenom ett flertal skjortor med en värderande min. Till Bruce sa han: ”Jag ska ha på mig en av de här när jag gifter mig.”

”Fint”, sa Bruce.

Mike släntrade bort mot två kvinnor som stod längst in i sällskapsrummet, de log. Mike höll upp en vinröd blomstermönstrad skjorta mot kroppen och sa: ”Dags att gå ner på stan”.

”Okej, in med er och ät middag nu!” ropade husföreståndaren hurtigt, med sin kraftfulla röst. Han blinkade åt Bruce. ”Hur är det med dig, grabben?”

”Bra”, sa Bruce.

”Låter som om du är förkyld.”

”Ja”, medgav han, ”det är avtändningen. Kan jag få lite Dristan, eller –”

”Inga kemikalier”, sa husföreståndaren. ”Inget sånt. Skynda dig in och ät nu. Hur är det med aptiten?”

”Bättre”, sa han och följde efter. De log mot honom, runt borden.

Efter middagen satt han halvvägs uppför den breda trappan till andra våningen. Ingen pratade med honom, ett möte pågick. Han satt där tills det var över. Alla strömmade ut, fyllde korridoren.

Han kunde känna att de såg honom, och kanske var det någon som tilltalade honom. Han satt där hopkrupen i trappan med armarna om kroppen, såg och såg. Den mörka mattan framför ögonen.

Efter ett tag hördes inga röster mer.

”Bruce?”

Han rörde sig inte.

”Bruce?” En hand rörde vid honom.

Han sa inget.

”Bruce, kom med in i sällskapsrummet. Du borde ha gått och lagt dig egentligen, på ditt rum, men alltså, jag vill prata lite med dig.” Mike gick före och vinkade åt honom att följa efter. Han följde med nerför trappan in i sällskapsrummet, som var tomt. När de kommit in stängde Mike dörren.

Mike slog sig ner i en stor fåtölj och gjorde en gest åt honom att sätta sig mittemot. Mike såg trött ut, han hade ringar under sina små ögon, gned sig över pannan.

”Jag har varit uppe sen halv sex i morse”, sa han.

En knackning, någon gläntade på dörren.

Med mycket hög röst skrek Mike: ”Jag vill inte att nån kommer in, vi pratar här. Okej?”

Mumlande. Dörren stängdes.

”Hörru, du borde nog byta tröja ett par gånger om dan eller så”, sa Mike. ”Du svettas nåt rent fruktansvärt.”

Han nickade.

”Vilken del av Kalifornien kommer du från?”

Han sa inget.

”Från och med nu kommer du till mig när du mår så här dåligt. Jag gick igenom samma sak själv, för ett och ett halvt år sen ungefär. De brukade köra runt mig i bilen. Olika personer ur personalen. Har du träffat Eddie? Den långa smala snygga killen som snackar skit om alla? Han körde omkring med mig i åtta dar. Lämnade mig aldrig ensam.” Mike vrålade plötsligt: ”Men kan ni sticka bara? Vi pratar här inne. Gå och kolla på TV.” Han sänkte rösten och granskade Bruce. ”Ibland måste man göra det. Se till att nån aldrig behöver vara ensam.”

”Jag fattar”, sa Bruce.

”Bruce, var försiktigt så du inte tar livet av dig.”

”Ja, sir”, sa Bruce och stirrade ner i golvet.

”Kalla mig inte sir!”

Han nickade.

”Var du inkallad, Bruce? Var det så det var? Var det i militärtjänsten du åkte dit på skiten?”

”Nej.”

”Silade du eller var det tabletter?”

Han gav inte ett ljud ifrån sig.

”’Sir’”, sa Mike. ”Jag har också suttit av min tid, tio år i fängelse. En gång såg jag åtta killar på vår avdelning skära halsen av sig på en enda dag. Vi var tvungna att sova med fötterna i toaletten, så små var cellerna. Det är så det är i fängelset, man sover med fötterna i toaletten. Du har aldrig suttit i fängelse, eller hur?”

”Nej”, sa han.

”Men å andra sidan såg jag åttioåriga fångar som fortfarande var glada att vara vid liv, och ville fortsätta med det också. Jag minns när jag knarkade, och jag injicerade, alltså, jag började i tonåren. Gjorde aldrig nåt annat. Jag silade, och sen åkte jag in på tio år. Jag silade så mycket – heroin och D blandat – att jag aldrig gjorde nåt annat, jag såg aldrig nåt annat. Nu har jag slutat och kommit ut ur fängelset, och nu är jag här. Vet du vad jag lägger märke till allra mest? Vet du vad som är den största skillnaden? Nu kan jag gå ute på gatorna och faktiskt se nånting. Jag kan höra vattnet när vi åker ut i skogen – du kommer att få se våra andra anläggningar längre fram, bondgårdar och så. Jag kan gå där på gatan, en helt vanlig gata bara, och se små hundar och katter. Dem såg jag aldrig förr. Allt jag såg var knark.” Han tittade på klockan. ”Så”, tillade han, ”jag fattar hur det känns.”

”Det är jobbigt”, sa Bruce, ”att lägga av.”

”Alla här har lyckats lägga av. Vissa börjar igen, förstås. Om du gav dig av härifrån skulle du börja igen. Det vet du.”

Han nickade.

”Inte en enda människa på det här stället har haft ett lätt liv. Jag säger inte att ditt liv har varit lätt. Det skulle Eddie säga. Han skulle säga att dina problem bara är skitsnack. Ingens problem är skitsnack. Jag kan se hur dåligt du mår, men jag mådde likadant själv en gång. Nu mår jag mycket bättre. Vem delar du rum med?”

”John.”

”Ah, okej. John. Då bor du i källaren.”

”Jag gillar det”, sa han.

”Jo, det är varmt där. Du fryser förmodligen en hel del. De flesta här gör det, och jag minns att jag gjorde det också, jag skakade hela tiden, och sket på mig med. Ja, en sak kan jag säga, och det är att du inte kommer att behöva gå igenom det här igen, om du stannar på New-Path.”

”Hur länge då?” sa han.

”Resten av ditt liv.”

Bruce höjde på huvudet.

”Jag kan inte ge mig av”, sa Mike. ”Jag skulle börja knarka igen om jag gav mig härifrån. Jag har för många polare där ute. Jag skulle hamna nere på hörnet igen, langa och sila, och sen åka i fängelse i tjugo år till. Vet du – alltså – jag är trettiofem, och jag ska gifta mig för första gången. Har du träffat Laura? Min fästmö?”

Han visste inte riktigt.

”Söt tjej, mullig. Fin figur!”

Han nickade.

”Hon är rädd för att gå ut genom dörren. Nån måste följa med henne. Vi ska till djurparken… vi ska ta med verkställande direktörens lilla pojke till San Diegos djurpark nästa vecka, och Laura är helt vettskrämd. Räddare än jag.”

Tystnad.

”Hörde du vad jag sa?” sa Mike. ”Att jag är rädd för att åka till djurparken?”

”Ja.”

”Jag har aldrig varit i nån djurpark såvitt jag minns”, sa Mike. ”Vad gör man i djurparken? Du kanske vet.”

”Kollar i olika burar och stora inhägnader.”

”Vad har de för sorts djur?”

”Alla möjliga.”

”Vilda djur, antar jag. Såna som är vilda normalt sett. Och exotiska.”

”På San Diegos djurpark har de nästan alla vilda djur som finns”, sa Bruce.

”Har de en sån där… vad heter det? Koalabjörn.”

”Ja.”

”Jag såg en TV-reklam en gång”, sa Mike. ”Med en koalabjörn. De skuttar. Ser ut som kramdjur.”

Bruce sa: ”De där gamla teddybjörnarna, som barnen har, koalabjörnarna används som förebild för dem nån gång på tjugotalet.”

”Jaså minsann. Man måste väl åka till Australien för att få se en vild koalabjörn. Eller är de utrotade nu?”

”Det finns gott om dem i Australien”, sa Bruce, ”men det är förbjudet att exportera dem. Både djuren och skinnen. De blev nästan utrotade.”

”Jag har aldrig varit nånstans alls”, sa Mike, ”förutom när jag smugglade grejer från Mexiko upp till Vancouver, British Columbia. Jag tog alltid samma väg, så jag såg aldrig nånting. Körde så fort jag kunde bara, för att få det avklarat. Jag kör en av Stiftelsens bilar här. Om du får lust, om du mår riktigt dåligt, så kan jag köra omkring med dig lite. Jag kör, så kan vi prata. Det är inga problem. Eddie och några andra som inte är här längre gjorde samma sak för mig. Det är inga problem.”

”Tack.”

”Nu borde vi nog gå och knyta oss båda två. Har de satt dig på kökstjänst på mornarna än? Duka och servera?”

”Nej.”

”Då får du sova lika länge som jag. Vi ses till frukost. Du kan sitta med mig så ska jag presentera dig för Laura.”

”När ska ni gifta er?”

”Om en och en halv månad. Vi skulle bli glada om du ville komma. Det blir här i huset förstås, så alla kommer att vara där.”

”Tack”, sa han.

Han satt i Spelet och de skrek åt honom. Ansikten, överallt, som skrek åt honom, han tittade ner.

”Vet ni vad han är? En pussröv!” En extra gäll röst fick honom att titta upp. Bland de vidrigt förvridna skrikande ansiktena såg han en kinesisk tjej som ylade: ”Du är en pussröv, det är precis vad du är!”

”Kan du knulla dig själv i röven? Kan du knulla dig själv i röven?” ropade de andra i kör, medan han låg där hopkrupen på golvet.

Verkställande direktören satt där på golvet och log, i röda utsvängda byxor och rosa tofflor. Små glittrande trasiga ögon, som på en spion. Satt och gungade fram och tillbaka med de långa taniga benen i kors, utan någon kudde.

”Få se om du kan knulla dig själv i röven!”

Verkställande direktören verkade njuta när hans ögon såg något gå sönder, ögonen glittrade och fylldes av munterhet. Som en överdramatisk teaterbög från någon gammal scen, insvept i pråliga färggranna kläder, satt han där och plirade och njöt. Och då och då kraxade han till med skorrande och entonig röst, som ett metalliskt oljud. Ett mekaniskt gnisslande gångjärn.

”Pussröven!” vrålade den kinesiska tjejen. Bredvid henne flaxade en annan tjej med armarna och blåste upp kinderna, blubb-blubb. ”Här!” ylade den kinesiska tjejen, snurrade runt och stack ut baken mot honom, pekade på den och skrek: ”Kyss mig i röven då, pussröv! Han vill pussa folk, pussa den här då, din pussröv!”

”Få se om du kan knulla dig själv i röven!” ropade familjekören. ”Börja runka nu, din pussröv!”

Han knep ihop ögonen, men öronen hörde fortfarande.

”Du din hallick”, sa verkställande direktören med släpig röst. Entonigt. ”Din jävel. Din kuk. Din skit. Din –” Mer och mer.

Man hörde fortfarande ljuden, men rösterna flöt ihop. Vid ett tillfälle tittade han upp eftersom han hörde Mikes röst, när de andra avtog en aning. Mike satt och stirrade uttryckslöst på honom, lite röd i ansiktet, halsen såg svullen ut i den åtsittande skjortkragen.

”Bruce”, sa Mike, ”vad är det? Varför kom du hit? Vad vill du tala om för oss? Kan du berätta nånting alls om dig själv?”

”Hallick!” skrek George och studsade upp och ner som en gummiboll. ”Vad var du för nåt, din hallick?”

Den kinesiska tjejen hoppade fram och skrek: ”Berätta, din kuksugande jävla horböghallick, din rövkyssare, din jävel!”

Han sa: ”Jag är ett öga.”

”Din jävla skitkuk”, sa verkställande direktören. ”Vekling. Spya. Kuksugare. Fitta.”

Han hörde ingenting längre. Glömde vad orden betydde, och till sist också själva orden.

Fast han kände hur Mike betraktade honom, tittade och lyssnade, utan att höra, han visste inte, han kom inte ihåg, han kände nästan ingenting, han mådde illa, han ville därifrån.

Vakuumet inombords växte. Och det gladde honom faktiskt lite.

Det var sent på dagen.

”Titta här inne”, sa en kvinna, ”det är här vi har de små missfostren.”

Han kände sig rädd när hon öppnade dörren. Dörren gled upp och han hörde oväsendet, blev förvånad över hur stort rummet var, men det han fick se var många små barn som lekte.

Den kvällen tittade han på medan två äldre män gav barnen mjölk och små matportioner, där de satt i en särskild liten alkov nära köket. Rick, kocken, gav först barnens mat till de båda gamla männen, medan alla andra väntade i matsalen.

En kinesisk tjej som bar ut tallrikar i matsalen log mot honom och sa: ”Gillar du barn?”

”Ja”, sa han.

”Du kan sitta där med barnen och äta om du vill.”

”Åh”, sa han.

”Du kan få mata dem länge fram, om en månad eller två.” Hon tvekade. ”När vi är säkra på att du inte kommer att slå dem. Vi har en regel: man får aldrig slå barnen oavsett vad de tar sig till.”

”Okej”, sa han. Han kände en livgivande värme när han såg barnen äta, han satte sig ner, och ett av de mindre barnen kröp upp i hans knä. Han började mata barnet med en sked. Både han och barnet, trodde han, kände samma värme. Den kinesiska tjejen log mot honom och gick vidare mot matsalen med tallrikarna.

En lång stund satt han bland barnen, höll först ett barn i knäet och sedan ett annat. De båda äldre männen tjafsade med barnen och kritiserade varandra för hur de skötte matningen. Bitar och stänk och smulor täckte bordet och golvet, förskräckt insåg han att barnen redan hade ätit färdigt och var på väg ut till det stora lekrummet för att se tecknad film på TV. Tafatt böjde han sig ner för att börja städa upp den utspillda maten.

”Nej, det är inte ditt jobb!” sa en av de gamla männen med skarp röst. ”Det är jag som ska göra det.”

”Okej”, svarade han och rätade på sig, slog huvudet i bordskanten. Han höll matresterna i handen och tittade förundrat på dem.

”Gå ut och hjälp till att plocka undan i matsalen!” sa den andre gamle mannen. Han hade ett milt talfel.

En person ur kökspersonalen, någon i disken, kom förbi och sa: ”Du måste ha tillstånd för att sitta med barnen.”

Han nickade, stod där förvirrad.

”Det där är för gamlingarna”, sa diskaren. ”Barnvaktandet.” Han skrattade. ”Det är allt de duger till.” Han gick vidare.

Ett barn var kvar. Hon granskade honom storögt, och sa: ”Vad heter du?”

Han svarade inte.

”Jag sa, vad heter du?”

Han sträckte försiktigt ut handen och petade på en bit kött på bordet. Det hade kallnat nu. Men barnets närvaro gjorde att han fortfarande kände sig varm, han rörde vid hennes huvud, som hastigast bara.

”Jag heter Thelma”, sa flickan. ”Har du glömt vad du heter?” Hon klappade honom. ”OM du glömmer vad du heter kan du skriva det på handen. Ska jag visa?” Hon klappade honom igen.

”Går det inte bort när man tvättar sig?” frågade han. ”Om man skriver det på handen så går det bort så fort man gör nåt, eller tvättar sig.”

”Åh, just det.” Hon nickade. ”Jo, men du kan skriva det på väggen, ovanför huvudet. I rummet där du sover. Högt upp där det inte går bort. Och sen när du vill veta vad du heter kan du –”

”Thelma”, mumlade han.

”Nej, det är mitt namn. Du måste ha ett annat. Och Thelma är ett flicknamn.”

”Få se nu”, sa han och tänkte efter.

”Om jag träffar dig igen så kan jag ge dig ett namn”, sa Thelma. ”Jag hittar på ett åt dig. Åkej?”

”Bor inte du här?” sa han.

”Jo, men mamma kanske flyttar. Hon ska kanske ta med oss och flytta, min bror och mig.”

Han nickade. Lite av värmen lämnade honom.

Plötsligt, till synes helt utan anledning, sprang flickan iväg.

Jag borde fundera ut vad jag heter, hur som helst, tänkte han, det är min plikt. Han granskade ena handen och undrade varför han gjorde det, där fanns inget att se. Bruce, tänkte han, det är så jag heter. Men det borde finnas bättre namn, tänkte han. Den återstående värmen försvann gradvis, som barnet.

Han kände sig ensam och konstig och vilsen igen. Och inte särskilt glad.

En dag lyckades Mike Westaway bli utskickad för att hämta en last halvruttna grönsaker som donerats till New-Path av ett snabbköp i närheten. Men efter att ha sett till att ingen ur personalen följde efter ringde han ett telefonsamtal, och mötte sedan Donna Hawthorne på ett McDonalds.

De satt tillsammans utanför, med Colamuggar och hamburgare mellan sig på träbordet.

”Har vi verkligen lyckats få in honom?” frågade Donna.

”Ja”, sa Westaway. Men han tänkte: Snubben är så utbränd. Jag undrar om det spelar nån roll. Jag undrar om vi har uppnått nånting alls. Och ändå var det enda sättet.

”De är inte nojiga eller så, över honom.”

”Nej”, sa Mike Westaway.

Donna sa: ”Är du själv övertygad om att det är de som odlar grejerna?”

”Inte direkt. Men det är inte jag som avgör det. Det är de.” De som betalar oss, tänkte han.

”Vad är det namnet betyder?”

”Mors ontologica. Andens död. Identitetens. Den innersta essensen.”

”Kommer han att kunna göra nåt?”

Westaway betraktade bilarna och människorna som passerade. Han stirrade dystert medan han petade i maten.

”Det är omöjligt att veta.”

”Man kan aldrig veta förrän det händer. Ett minne. Några sönderbrända hjärnceller som gnistrar till. Som en reflex. Att reagera, inte agera. Vi kan bara hoppas. Kom ihåg vad Paulus säger i Bibeln: tro, hopp, och att ge bort sina pengar.” Han granskade den vackra, mörkhåriga unga kvinnan mittemot och kunde se, i hennes kloka ansikte, varför Bob Arctor – Nej, tänkte han, jag är tvungen att alltid tänka på honom som Bruce. Annars riskerar jag att visa att jag vet för mycket, saker jag inte borde veta. Varför Bruce hade så höga tankar om henne. När han fortfarande hade några tankar alls.

”Han blev ordentligt drillad”, sa Donna, med en röst som lät otroligt uppgiven. Och samtidigt drog ett sorgset uttryck över ansiktet, fick det att se spänt och fårat ut. ”Vilket pris att betala”, sa hon sedan, halvt om halvt för sig själv, och drack av sin Cola.

Han tänkte: Men det finns inget annat sätt. Att komma in. Jag kan inte ta mig in. Det står klart vid det här laget, tänk på hur länge jag har försökt bara. De skulle bara släppa igenom ett utbränt skal som Bruce. Harmlös. Han var tvungen att vara… som han var. Annars skulle de aldrig ta risken. Det är så deras policy ser ut.

”Myndigheterna kräver en hel del av en”, sa Donna.

”Livet kräver en hel del.”

Hon tittade upp och mötte ilsket hans blick, med trotsigt mörka ögon. ”De federala myndigheterna, i det här fallet. Som ställer krav på just dig, på mig. På –” Hon avbröt sig. ”På det som var min vän.”

”Han är fortfarande din vän.”

”Det som finns kvar av honom”, sa Donna hetsigt.

Det som finns kvar av honom, tänkte Mike Westaway, letar fortfarande efter dig. På sitt eget vis. Han kände sig också sorgsen. Men det var en fin dag, folket och bilarna muntrade upp honom, det luktade gott i luften. Och så var det möjligheten att de faktiskt skulle lyckas, det var det mest uppmuntrande av allt. De hade kommit så här långt. De kunde klara resten också.

Donna sa: ”Jag tror faktiskt inte det finns nåt värre än att offra någon eller något, nån levande varelse, utan att den ens vet om det. Om den bara visste. Om den begrep, och gjorde det frivilligt. Men –” Hon gestikulerade. ”Han vet inte, han visste aldrig. Han gjorde det inte frivilligt –”

”Så klart han gjorde. Det var hans jobb.”

”Han hade ingen aning, och han har fortfarande ingen aning, för nu har han inga tankar alls längre. Det vet du lika väl som jag. Och det kommer han aldrig mer att ha heller, så länge han lever, några tankar alls. Bara reflexer. Och det hände inte av en slump bara, det var meningen att det skulle hända. Så nu har vi dragit på oss en massa… dålig karma. Jag kan känna tyngden av den. Som ett lik. Jag bär på ett lik – Bob Arctors lik. Fast han tekniskt sett fortfarande lever.” Hon hade höjt rösten, Mike Westaway viftade avvärjande, och hon behärskade sig med tydlig ansträngning. Folk vid andra träbord, som satt och åt sina burgare och drack sina milkshakes, hade börjat snegla nyfiket på dem.

Efter en kort tystnad sa Westaway: ”Ja alltså, se det på det här sättet. De kan inte förhöra nånting, någon, som inte kan tänka.”

”Jag måste tillbaka till jobbet”, sa Donna. Hon tittade på klockan. ”Jag säger åt dem att allt verkar okej, efter vad du har berättat. Såvitt du kan avgöra.”

”Vänta till i vinter”, sa Westaway.

”I vinter?”

”Det kommer att dröja till dess. Varför spelar ingen roll, men så är det, antingen funkar det i vinter eller så funkar det inte alls. Vi lyckas då eller inte alls.” Precis vid vintersolståndet, tänkte han.

”En passande tid. När allt är dött och täckt av snö.”

Han skrattade. ”I Kalifornien?”

”Andens vinter. Mors ontologica. När anden är död.”

”Den sover bara”, sa Westaway. Han reste sig. ”Jag måste också dra. Jag måste åka och hämta ett gäng grönsaker.”

Donna stirrade på honom med sorgsen, förstummad, plågad förfäran.

”Till köket”, förklarade Westaway med mild röst. ”Morötter och sallad. Den sorten. Skänkta av McCoys Marknad, till oss fattiga på New-Path. Förlåt att jag sa så. Jag menade det inte som ett skämt. Jag menade ingenting alls.” Han klappade henne på axeln, på skinnjackan. Och när han gjorde det slog det honom att Bob Arctor, under bättre, lyckligare tider, förmodligen hade gett henne den här jackan i present.

”Vi har jobbat länge tillsammans på det här”, sa Donna med behärskad, stadig röst. ”Jag vill inte hålla på länge till. Jag vill att det ska ta slut. Ibland på natten när jag inte kan sova tänker jag, fan, vi är mer kalla och känslolösa än de andra. Våra motståndare.”

”När jag tittar på dig ser jag inte en känslolös person”, sa Westaway. ”Fast jag känner dig förstås inte särskilt väl egentligen. Det jag ser, väldigt tydligt, är en av de varmaste människor jag nånsin träffat.”

”Jag är varm på utsidan, det som folk kan se. Varma ögon, varmt ansikte, varmt jävla fejkat leende, men på insidan är jag kall hela tiden, och full med lögner. Jag är inte som jag ser ut, jag är vidrig.” Tjejens röst förblev stadig, och hon log medan hon pratade. Pupillerna var stora och lugna och helt uppriktiga. ”Men så finns det inget annat sätt heller. Eller hur? Jag insåg det för länge sen och såg till att bli som jag är. Fast det är faktiskt inte så farligt. Man får vad man vill ha på det här sättet. Och alla är så här egentligen, mer eller mindre. Men det som verkligen är det allra värsta – jag är en lögnare. Jag ljög för min vän, jag ljög för Bob Arctor hela tiden. En gång sa jag till och med åt honom att inte tro ett ord av vad jag sa, och han trodde förstås att jag bara skämtade, han lyssnade inte. Men eftersom jag sa det, så var det hans ansvar att inte lyssna, att inte tro mig längre när jag väl hade sagt det. Jag varnade honom. Fast han glömde det så fort jag hade sagt det och bara fortsatte. Körde på som vanligt bara.”

”Du gjorde vad du var tvungen till. Du gjorde mer än du behövde.”

Tjejen reste sig från bordet. ”Okej, då har jag egentligen inte så mycket att rapportera, än så länge. Förutom att du är hoppfull. Bara att han är på plats och att de har accepterat honom. De fick inte ur honom nånting under de där –” Hon ryste. ”De där otäcka spelen.”

”Nej.”

”Vi ses om ett tag.” Hon tystnade. ”Federalsnubbarna kommer inte att vilja vänta till vintern.”

”Men det är i vinter det händer”, sa Westaway. ”Vid vintersolståndet.”

”Va?”

”Vänta bara”, sa han. ”Och be.”

”Det där är skitsnack”, sa Donna. ”Att be, menar jag. Jag bad för länge sen, en massa, men inte nu längre. Vi skulle inte behöva göra det här, det vi gör, om böner verkligen hjälpte. Det är också en jävla blåsning bara.”

”Som det mesta.” Han följde efter tjejen några steg när hon gick iväg, drogs till henne, gillade henne. ”Vad jag kan se är det inte du som har förstört din väns liv. Jag tycker du verkar lika förstörd själv, också ett offer. Fast på dig syns det inte. Hur som helst fanns det inget val.”

”Jag kommer att hamna i helvetet”, sa Donna. Plötsligt log hon, ett brett, pojkaktigt flin. ”Min katolska uppfostran.”

”I helvetet säljer de femdollarspåsar och när man kommer hem är det bara M&M i dem.”

”M&M gjorda av kalkonskit”, sa Donna, och så var hon med ens borta. Försvunnen i folkvimlet, han blinkade. Var det så här Bob Arctor kände? frågade han sig. Måste ha varit det. Där var hon, påtaglig och liksom evig, och så plötsligt – ingenting. Försvunnen som eld eller luft, ett av jordens element som återgått till själva jorden. För att blanda sig med alla-andra-folket som aldrig tar slut. Uthälld bland dem. Den avdunstade tjejen, tänkte han. Den förvandlade. Som kommer och går som hon vill. Och ingen, ingenting kan hålla henne kvar.

Jag försöker fånga vinden, tänkte han. Och det hade Arctor också gjort. Lönlöst, tänkte han, att försöka få nåt riktigt grepp om en av de federala drogagenterna. De glider bara undan. Skuggor som går upp i rök när jobbet kräver det. Som om de aldrig ens var där egentligen. Arctor, tänkte han, var kär i ett spöke skapat av myndigheterna, en sorts hologram som en vanlig man kunde gå in i, och komma ut på andra sidan, helt ensam. Utan att nånsin ha fått nåt riktigt grepp om det – om själva tjejen.

Guds arbetsmetod, funderade han, är att omvandla ondska till godhet. Om han har nån inblandning här så är det precis vad han gör nu, fast våra ögon inte kan uppfatta det, processen ligger dold under ytan av själva verkligheten, för att framträda först senare. För våra framtida arvingar, kanske. Ömkliga människor som inte kommer att veta vilket fruktansvärt krig vi gått igenom, vilka förluster vi lidit, om de inte råkar få se en liten fotnot i nån obetydlig historiebok. Ett kort omnämnande. Som inte räknar upp namnen på de stupade.

Det borde finnas ett monument nånstans, tänkte han, med en lista på alla som dött på grund av det här. Och ännu värre, de som inte dött. Som är tvungna att leva vidare, efter döden. Som Bob Arctor. De sorgligaste av alla.

Jag får en känsla av att Donna är en legosoldat, tänkte han. Utan nån fast tjänst. Och det är de som är allra mest spöklika. De försvinner för alltid. Nya namn, nya orter. Man frågar sig, var är hon nu? Och svaret är –

Ingenstans. För egentligen var hon aldrig här.

Mike Westaway slog sig ner vid bordet igen, åt upp sin hamburgare och drack upp sin Cola. Eftersom det var bättre än maten de fick på New-Path. Även om burgaren var gjord av nermalda koändtarmar.

Att ringa Donna igen, försöka leta upp henne och göra henne till sin… Jag längtar efter samma sak som Bob Arctor, så kanske har han det bättre nu, så här. Tragedin fanns i hans liv redan innan det hände. Att älska en flyktig andevarelse. Det var den verkliga sorgen. Hopplösheten själv. Ingenstans i svart på vitt, ingenstans i historiens skrifter skulle hennes namn finnas med, ingen vistelseort, inget namn. Det finns såna tjejer, tänkte han, och det är dem man älskar allra mest, de där det inte finns nåt hopp eftersom det glider en ur händerna så snart man försöker fånga det.

Så kanske räddade vi honom från nånting ännu värre, konstaterade Westaway. Och i samma veva lyckades vi använda det som finns kvar av honom till ett gott syfte. Ett gott och värdefullt syfte.

Om vi har tur.

”Kan du några sagor?” frågade Thelma en dag.

”Jag kan sagan om vargen”, sa Bruce.

”Vargen och mormor?”

”Nej”, sa han. ”Den svartvita vargen. Den satt uppe i ett träd, och gång på gång kastade den sig ner över bondens djur. Till sist tog bonden med sig alla sina söner och alla sönernas vänner och de ställde sig och väntade på att den svartvita vargen i trädet skulle komma ner. Till sist hoppade vargen ner på ett raggigt brunt djur, och där i sin svartvita päls blev han skjuten, av allihop.”

”Åh”, sa Thelma. ”Så synd.”

”Men de sparade skinnet”, fortsatte han. ”De flådde den stora svartvita vargen som hoppade ner ur trädet och sparade hans vackra päls, så att deras ättlingar, de som kom efter dem, skulle se hur han hade sett ut och häpna över honom, hans storlek och styrka. Och de framtida generationerna pratade om honom och berättade många historier om hur smidig och majestätisk han varit, och sörjde hans död.”

”Varför sköt de honom?”

”De var tvungna”, sa han. ”Det måste man, med såna vargar.”

”Kan du några andra sagor? Några bättre?”

”Nej”, sa han, ”det är den enda saga jag kan.” Han satt och mindes hur vargen hade njutit av sin stora språngförmåga, att gång på gång kasta sig ner med sin kraftfulla kropp, men nu var kroppen borta. Och det för några ynkliga djurs skull, som ändå bara skulle bli slaktade och uppätna. Djur utan styrka som aldrig gjorde några språng, som inte kände någon stolthet över sina kroppar. Men å andra sidan, om man såg det positivt, så fick de där djuren streta vidare. Och den svartvita vargen hade aldrig klagat, han hade inte sagt något ens när de sköt honom. Han hade fortfarande haft klorna djupt i sitt byte. Till ingen nytta. Förutom att det var det han gjorde och han gillade det. Det enda sättet att leva. Det enda han kunde. Och de fick honom till sist.

”Här är vargen!” utbrast Thelma, och hoppade omkring med klumpiga rörelser. ”Aoo, aoo!” Hon försökte hugga tag i saker och missade, och han såg förskräckt att det var något fel med henne. Han såg det för första gången och undrade förfärat hur det var möjligt, att hon hade någon sorts handikapp.

Han sa: ”Du är ingen varg.”

Men ändå, där hon famlade och skuttade, snubblade omkring, ändå, insåg han, fanns handikappet kvar. Han undrade hur det var möjligt att…

Ich unglücksel’ger Atlas! Eine Welt,

Die ganze Welt der Schmerzen muss ich tragen,

Ich trage Unerträgliches, und brechen

Will mir das Herz im Leibe.

…något så sorgligt kunde existera. Han gick därifrån.

Bakom honom fortsatte hon att leka. Hon snubblade och ramlade omkull. Hur skulle det kännas att vara så där? undrade han.

Han vandrade genom korridoren i jakt på dammsugaren. De hade sagt åt honom att han måste dammsuga det stora lekrummet noggrant där barnen tillbringade större delen av dagen.

”I änden av korridoren till höger.” En person pekade. Earl.

”Tack, Earl”, sa han.

När han kom fram till en stängd dörr tänkte han först knacka, men så öppnade han den i stället.

Inne i rummet stod en gammal kvinna och höll i tre gummibollar, jongleringsbollar. Hon vände sig mot honom, med det gråa stripiga håret hängande över axlarna och ett nästan helt tandlöst flin. Hon hade vita knästrumpor och tennisskor på sig. Insjunkna ögon, såg han, insjunkna ögon, flinande tom mun.

”Kan du det här?” väste hon, och kastade upp alla tre bollarna i luften. De föll ner, träffade henne, föll studsande till golvet. Hon böjde sig ner, skrattande och spottande.

”Nej, det kan jag inte”, sa han och stod där helt förskräckt.

”Det kan jag.” Den taniga gamla figuren höjde bollarna, det knäppte i lederna när hon rörde sig, hon kisade och försökte igen.

En annan person uppenbarade sig i dörröppningen och ställde sig bredvid Bruce för att titta på.

”Hur länge har hon övat?” sa Bruce.

”Ett bra tag.” Personen ropade: ”Försök igen. Du kan det nästan!”

Den gamla kvinnan kacklade till och böjde sig fumlande för att plocka upp bollarna igen.

”En ligger där borta”, sa personen bredvid Bruce. ”Under nattduksbordet.”

”Åhhhh” rosslade hon.

De såg på medan den gamla kvinnan försökte om och om igen, tappade bollarna, plockade upp dem, siktade noga, balanserade, kastade dem högt upp i luften och sedan hukade sig när de regnade ner, träffade henne i huvudet ibland.

Personen bredvid Bruce sniffade och sa: ”Donna, det är bäst du går och tvättar dig. Du är smutsig.”

Bruce utbrast förfärat: ”Det där är inte Donna. Är det Donna?” Han höjde huvudet för att stirra på den gamla kvinnan och uppfylldes av en oerhörd skräck, någon sorts tårar syntes i den gamla kvinnans ögon när hon mötte hans blick, men hon skrattade, skrattade medan hon kastade bollarna mot honom, försökte träffa. Han duckade.

”Nej, Donna, gör inte så”, sa personen bredvid Bruce. ”Kasta inte på folk. Försök göra som de gjorde på TV, du vet, fånga dem och kasta upp dem igen. Men gå och tvätta dig nu, du luktar illa.”

”Okej”, sa den gamla kvinnan lydigt och skyndade iväg, liten och krokig. Hon lämnade kvar de tre gummibollarna som fortfarande rullade runt på golvet.

Personen bredvid Bruce stängde dörren, och de gick iväg genom korridoren. ”Hur länge har Donna varit här?” sa Bruce.

”Länge. Sen innan jag började här, och det är sex månader sen. Hon började lära sig jonglera för ungefär en vecka sen.”

”Då är det inte Donna”, sa han. ”Om hon har varit här så länge. För jag kom hit för en vecka sen bara.” Och dessutom, tänkte han, så skjutsade Donna hit mig i sin MG. Det kommer jag ihåg, för vi var tvungna att stanna för att hon behövde fylla på kylarvätska. Och då såg hon bara bra ut. Med sorgsna ögon, mörk och tyst och samlad i sin lilla skinnjacka, sina stövlar, med handväskan där det hänger en hartass och dinglar. Sån som hon alltid är.

Sedan fortsatte han att leta efter dammsugaren. Allt kändes mycket bättre. Men han förstod inte varför.

Kapitel 15

Bruce sa: ”Skulle jag kunna jobba med djur?”

”Nej”, sa Mike, ”jag tror jag ska placera dig på en av våra odlingar. Jag vill försöka låta dig jobba med växter ett tag, i några månader. Ute i det fria, där du får röra marken. Vi har hållit på och försökt nå upp till himlen alldeles för mycket på sista tiden, med alla raketer och rymdsonder. Jag vill att du ska pröva på –”

”Jag vill vara med nåt som lever.”

Mike förklarade: ”Marken lever. Jorden lever fortfarande. Du kan få bättre hjälp där ute. Har du några erfarenheter av jordbruk? Frön och odling och skörd?”

”Jag jobbade på kontor.”

”Du kommer att vara utomhus från och med nu. Om din tankeförmåga ska komma tillbaka måste det hända helt naturligt. Du kan inte tvinga dig själv att börja tänka igen. Du kan bara fortsätta att jobba, med att plöja, så och skörda våra grönsaksodlingar – som vi kallar dem – eller bekämpa insekter. Det håller vi på mycket med, att ta död på insekter med rätt typ av sprej. Fast vi är väldigt försiktiga med besprutningen. Den kan göra mer skada än nytta. Den riskerar inte bara att förgifta växterna och marken, utan personen som använder den också. Fräta sönder hjärnan. Som på dig”, tillade han.

”Okej”, sa Bruce.

Du har också blivit besprutad, tänkte Mike medan han sneglade på honom, så du har förvandlats till en insekt. Spruta gift på en insekt så dör den, bespruta en människa, bespruta hans hjärna, så blir han en insekt som rasslar runt i cirklar för all framtid. En reflexmaskin, som en myra. Som upprepar den sista instruktion han fått.

Inget nytt kommer nånsin att tränga in i hans hjärna, tänkte Mike, för den hjärnan är borta.

Och med den, personen som blickade ut en gång i tiden. Som jag aldrig kände.

Men kanske, om man placerar honom på rätt ställe, i rätt läge, så kan han fortfarande titta ner, och se marken. Och inse att den finns där. Och sätta något levande, något som är avskilt från honom själv. Så att det kan växa.

Eftersom det är vad han, eller den, inte kan göra längre, den här varelsen bredvid mig har dött, och kan därför aldrig växa igen. Den kan bara gradvis vittra sönder, tills det som återstår också är dött. Och sen kör vi bort resterna.

Det finns inte mycket till framtid, tänkte Mike, för nån som är död. Det enda som finns, vanligtvis, är det förflutna. Och för Arctor-Fred-Bruce finns inte ens det förflutna, bara det här.

Bredvid honom, medan han körde personalbilen, satt den hopsjunkna figuren och vaggade. Som om bilen skakade liv i honom.

Jag undrar, tänkte han, om det var New-Path som gjorde det här med honom. Skickade ut ett ämne som gjorde honom sån här, för att göra honom sån här så att de i slutändan skulle få honom tillbaka?

För att bygga upp sin egen civilisation mitt i kaoset, tänkte han. Om man verkligen kan kalla det ”civilisation”.

Han visste inte. Han hade inte varit tillräckligt länge på New-Path. Deras övergripande mål, hade verkställande direktören talat om vid ett tillfälle, skulle avslöjas för honom först när han varit anställd i ytterligare två år.

Dessa mål, hade verkställande direktören sagt, hade inget med drogrehabilitering att göra.

Ingen annan än Donald, den verkställande direktören, visste var finansieringen av New-Path kom från. Pengarna fanns där alltid. Jodå, tänkte Mike, det finns förstås mycket pengar i att tillverka Substans D. Ute på diverse avlägsna odlingar på landsbygden, i små verkstäder, i ett flertal anläggningar som kallades ”skolor”. Pengar i att tillverka det, distribuera det, och till sist sälja det. Åtminstone tillräckligt för att New-Path skulle kunna finansieras, växa och grönska – och mer därtill. Tillräckligt för diverse långsiktiga mål.

Beroende på vad New-Path hade för avsikter.

Han visste något – den federala drogbekämpningsmyndigheten visste något – som i stort sett inga andra människor, inte ens polisen, kände till.

Substans D, liksom heroin, var organiskt. Inte en labbprodukt.

Så han menade både ett och annat när han tänkte, som han så ofta gjorde, att alla de där inkomsterna mycket väl skulle räcka för att New-Path skulle kunna finansieras – växa och grönska.

De levande, tänkte han, borde aldrig utnyttjas för de dödas syften. Men de döda – han sneglade på Bruce, den tomma gestalten i sätet bredvid – borde om möjligt utnyttjas för att hjälpa de levande.

Det, funderade han, är livets lag.

Och de döda, om de hade några känslor, skulle kanske må bättre av det.

De döda, tänkte Mike, som fortfarande kan se fast de inte kan förstå, de är vår kamera.

Kapitel 16

Under diskhon i köket hittade han en liten benflisa, nere bland lådorna med diskmedel och borstar och hinkar. Den såg ut att komma från en människa, och han undrade om det var Jerry Fabin.

Det fick honom att minnas en händelse för länge sedan, tidigare i hans liv. En gång i tiden hade han bott med två andra och ibland hade de skämtat om att de hade en råtta [rat=slang för tjallare. Övers anm.] som hette Fred som bodde under diskhon. Och om de blev riktigt panka nån gång, sa de till folk, skulle de bli tvungna att äta upp stackars Fred.

Det här kanske var en av hans benflisor, råttan som hade bott under deras diskho, som de hade hittat på för att få lite sällskap.

Han hörde dem prata i sällskapsrummet.

”Den här snubben var mer utbränd än han verkade. Jag märkte det. Han körde upp till Ventura en dag, åkte runt överallt där uppe för att leta efter en gammal polare inåt landet nånstans åt Ojai till. Kände igen huset fast han inte visste numret, stannade och frågade dem som bodde där om han kunde träffa Leo. ’Leo är död. Ledsen att du inte visste det.’ Så då sa snubben: ’Okej, då kommer jag tillbaka på torsdag’. Och så körde han iväg, körde tillbaka nerför kusten, och jag antar att han åkte tillbaka igen nästa torsdag för att träffa Leo. Vad säger ni om det?”

Han lyssnade medan de pratade, drack sitt kaffe.

” – funkar, det finns bara ett enda nummer i telefonkatalogen, man ringer det numret oavsett vem man vill ha tag på. Sida efter sida med samma nummer… Jag snackar om ett fullständigt utbränt samhälle nu. Och i plånboken har man det numret, numret, nedkrafsat på olika lappar och kort, för olika människor. Och om man glömmer det numret kan man inte ringa nån alls.”

”Man skulle kunna ringa nummerupplysningen.”

”Det är samma nummer.”

Han lyssnade vidare, det var intressant, det här stället de pratade om. När man ringde var numret ur funktion, och om det inte var det så sa de: ”Ursäkta, du har fel nummer”. Så man ringde igen, samma nummer, och då kom man fram till personen man ville prata med.

När man gick till doktorn – det fanns bara en, och han var specialiserad på allting – så fanns det bara en medicin. När han hade ställt diagnosen skrev han ut medicinen. Man tog med receptet till apoteket för att hämta ut det, men apotekaren kunde aldrig läsa vad doktorn hade skrivit, så han gav en det enda piller han hade, vilket var aspirin. Och det botade vad det än var man hade.

Om man bröt mot lagen fanns det bara en enda lag, som alla bröt mot om och om igen. Snuten skrev noggrant ner alltihop, vilken lag, vilken överträdelse varje gång, alltid samma. Och man fick alltid samma straff om man bröt mot lagen, oavsett om det handlade om att gå mot rött eller landsförräderi, straffet var döden, och det fanns de som propagerade för att man skulle avskaffa dödsstraffet, men det var omöjligt, för då skulle det inte finnas något straff alls, för att gå mot rött eller någonting. Så det fanns kvar och till sist blev samhället fullständigt utbränt och dog ut. Nej, inte utbränt – det hade redan hänt dem allihop. De tynade bort en efter en, när de bröt mot lagen, och liksom bara dog.

Han tänkte: Jag antar att när folk fick höra att den sista av dem hade dött så sa de: Jag undrar hur de där människorna var egentligen. Få se nu – ja, alltså, vi får komma tillbaka på torsdag. Fastän han inte var helt säker skrattade han, och när han sa det högt skrattade alla andra i sällskapsrummet också.

”Riktigt bra, Bruce”, sa de.

Det där blev ett sorts återkommande skämt sedan. När någon där på Samarkand House inte begrep något eller inte kunde hitta det han hade blivit skickad att hämta, en rulle toalettpapper kanske, så sa han: ”Ja, alltså, jag får väl komma tillbaka på torsdag då.” Oftast fick Bruce äran för det. Hans ord. Som en komiker på TV som sa samma replik om och om igen varje vecka. Det blev populärt på Samarkand House och betydde något för dem allihop.

Senare, under Spelet en kväll, när de i tur och ordning uppmärksammade var och en för vad de hade fört med sig till New-Path, som koncept till exempel, så sa de att han hade fört med sig humorn. Han hade haft med sig en förmåga att se det lustiga i saker och ting oavsett hur dåligt han mådde. Alla i ringen applåderade, och när han förskräckt tittade upp såg han hela cirkeln av leenden, allas ögon som var varma av uppskattning, och ljudet av deras applåder stannade kvar hos honom ett bra tag, i hjärtat.

Kapitel 17

I augusti det året, två månader efter att han kommit till New-Path, blev han förflyttad till en odlingsanläggning i Napa Valley, i norra Kaliforniens inland. Det är ett vindistrikt, där många fina kaliforniska vingårdar ligger.

Donald Abrahams, New-Path-stiftelsens verkställande direktör, undertecknade förflyttningsordern. På uppmaning av Michael Westaway, en medlem av personalen som hade fattat ett särskilt intresse för vad man skulle ta sig till med Bruce. Särskilt som Spelet inte hade hjälpt honom. Det hade faktiskt bara försämrat hans tillstånd ytterligare.

”Du heter Bruce”, sa föreståndaren för odlingen när Bruce klumpigt steg ur bilen, släpande på sin resväska.

”Jag heter Bruce”, sa han.

”Vi ska försöka låta dig jobba på gården här ett tag, Bruce.”

”Okej.”

”Jag tror du kommer att trivas bättre här, Bruce.”

”Jag tror jag kommer att trivas”, sa han. ”Bättre här.”

Föreståndaren granskade honom. ”De klippte håret på dig nyligen.”

”Ja, de klippte håret på mig.” Bruce sträckte upp handen för att känna på sitt rakade huvud.

”Varför då?”

”De klippte håret på mig för att de kom på mig på kvinnornas avdelning.”’

”Var det första gången?”

”Det var andra gången.” Efter en kort tystnad sa Bruce: ”En gång var jag våldsam.” Han stod där, fortfarande med resväskan i handen. Föreståndaren gjorde en gest åt honom att sätta ner den. ”Jag bröt mot våldsregeln.”

”Vad gjorde du?”

”Jag kastade en kudde.”

”Okej, Bruce”, sa föreståndaren. ”Följ med här så ska jag visa var du ska sova. Vi har inget samlat boende här, sex personer delar på en liten stuga. De sover och lagar mat där, och bor där när de inte jobbar. Vi har inga Spelstunder här, bara jobb. Inga mer Spel för dig, Bruce.”

Bruce verkade nöjd, ett leende visade sig i ansiktet.

”Gillar du bergen?” Föreståndaren pekade åt höger. ”Titta där uppe. Berg. Ingen snö, men berg. Santa Rosa ligger till vänster, de odlar riktigt fina druvor på bergssluttningarna där. Vi odlar inga druvor. Diverse annat, men inga druvor.”

”Jag gillar bergen”, sa Bruce.

”Titta på dem.” Föreståndaren pekade igen. Bruce tittade inte. ”Vi letar rätt på en hatt åt dig”, sa föreståndaren. ”Du kan inte jobba ute på åkrarna med rakat huvud utan hatt. Gå inte ut och jobba innan vi har gett dig en hatt. Okej?”

”Jag ska inte jobba förrän jag har en hatt”, sa Bruce.

”Det är bra luft här”, sa föreståndaren.

”Jag gillar luft”, sa Bruce.

”Jo”, sa föreståndaren, och vinkade åt Bruce att ta med sig resväskan och följa efter. Han kände sig obekväm, sneglade på Bruce, han visste inte vad han skulle säga. Det blev ofta så, när sådana här människor kom hit. ”Alla gillar luft, Bruce. Det gör vi allihop, faktiskt. Den saken har vi gemensamt.” Han tänkte: Det är åtminstone nånting vi har kvar.

”Kommer jag att få träffa mina vänner?” frågade Bruce.

”Du menar därifrån du kommer? På anläggningen i Santa Ana?”

”Mike och Laura och George och Eddie och Donna och –”

”Folk från boendeanläggningarna kommer inte ut till odlingarna”, förklarade föreståndaren. ”Det här är en sluten verksamhet. Men du kommer förmodligen att få åka tillbaka en eller två gånger om året. Vi har sammankomster till jul, och dessutom –”

Bruce hade stannat.

”Nästa gång”, sa föreståndaren, och vinkade åt honom att fortsätta gå, ”är till Thanksgiving. Vi kommer att skicka hem arbetarna till sina ursprungliga boenden då, i två dagar. Och sen tillbaka hit igen fram till jul. Så då får du träffa dem igen. Om de inte har blivit förflyttade till andra anläggningar. Det är om tre månader. Men det är inte meningen att du ska ha några personliga relationer här på New-Path – har de inte talat om det för dig? Det är meningen att du bara ska relatera till familjen som en helhet.”

”Det vet jag”, sa Bruce. ”Vi fick lära oss det med resten av New-Path-eden.” Han såg sig omkring och sa: ”Skulle jag kunna få lite vatten?”

”Vi ska visa var du kan hämta vatten. Det finns en kran i din stuga, men vi har en som hela familjen samsas om.” Han visade Bruce till en av de prefabricerade stugorna. ”De här odlingsanläggningarna är slutna, för vi har experimentella växter och hybrider här och måste akta oss för insektsangrepp. Folk som kommer hit, till och med personalen, kan få med sig ohyra i kläderna, skorna och håret.” Han valde en stuga på måfå. ”Du bor i 4-G”, beslöt han. ”Kan du komma ihåg det?”

”De ser likadana ut”, sa Bruce.

”Du kan spika upp nånting så du känner igen den, den här stugan. Som du har lätt att komma ihåg. Nånting med färger.” Han tryckte upp stugdörren. De möttes av het illaluktande luft. ”Jag tror vi sätter dig på kronärtskockorna först”, funderade han. ”Du måste ha handskar – de är taggiga.”

”Kronärtskockor”, sa Bruce.

”Fan, vi odlar till och med svamp här. Experimentella svampodlingar, i en helt sluten miljö förstås – alla inhemska svampodlare måste skärma av sina odlingar – för att hindra skadliga sporer från att komma in och fördärva svampbäddarna. Svampsporer är luftburna, förstås. Det är ett problem för alla svampodlare.”

”Svampar”, sa Bruce och steg in i den mörka, heta stugan. Föreståndaren såg på medan han gick in.

”Ja, Bruce”, sa han.

”Ja, Bruce”, sa Bruce.

”Bruce”, sa föreståndaren. ”Vakna.”

Han nickade där han stod i stugans halvmörker, fortfarande med väskan i handen. ”Okej”, sa han.

De slumrar till så fort det blir mörkt, sa föreståndaren till sig själv. Som höns.

En grönsak bland grönsakerna, tänkte han. Svamp bland svamparna. Välj själv.

Han ryckte i snöret till taklampan, och började sedan visa Bruce hur man tände och släckte. Bruce verkade inte bry sig, han hade fått syn på bergen nu, och stod och stirrade stint på dem, medveten om dem för första gången.

”Berg, Bruce, berg”, sa föreståndaren.

”Berg, Bruce, berg”, sa Bruce och fortsatte att stirra.

”Ekolali, Bruce, ekolali”, sa föreståndaren.

”Ekolali, Bruce –”

”Okej, Bruce”, sa föreståndaren, och stängde stugdörren efter sig, tänkte, jag tror jag sätter honom bland morötterna. Eller betorna. Nåt enkelt. Nåt som inte gör honom alltför förvirrad.

Och en annan grönsak i den andra kojen där. För att hålla honom sällskap. De kan slumra bort sina liv tillsammans, i kör. Rader av dem. Hela tunnland.

De vände honom mot åkern, och han såg majsen, likt fransiga spröt. Han tänkte: Skräp som växer. De har en skräpodling.

Han böjde sig ner, och alldeles invid marken såg han små blå blommor växa. Mängder av dem, på tunna pyttesmå klena stjälkar. Som stubb. Fjun.

Riktigt många, såg han nu när han hade ansiktet tillräckligt nära för att se dem ordentligt. Hela åkrar, innanför de mer högresta majsraderna. Gömda där inne, så som många bönder gjorde: en gröda innanför en annan, likt koncentriska cirklar. Precis, mindes han, som bönderna i Mexiko anlägger sina marijuanaodlingar: omgivna – omringade – av högre växter, så att federales inte ska se dem från sina jeepar. Men de syns ändå från luften.

Och federales, när de lokaliserar en sådan gräsodling där nere – då kommer de med maskingevär och skjuter bonden, hans fru, deras barn och till och med djuren. Och sen kör de vidare. Och helikoptrarna fortsätter jakten, med jeeparna som uppbackning nere på marken.

Sådana vackra små blå blommor.

”Det är framtidens blomma du ser”, sa Donald, verkställande direktören för New-Path. ”Men inte för dig.”

”Varför inte för mig?” frågade Bruce.

”Du har redan fått för mycket av det goda”, sa direktören. Han skrockade till. ”Så upp med dig nu, och sluta dyrka den – det är inte din gud längre, din avgud, även om den var det en gång. En transcendent uppenbarelse, är det vad du ser där? Det ser nästan så ut.” Han gav Bruce en bestämd knackning på axeln, innan han sträckte ner handen och höll för de stelt stirrande ögonen.

”Borta”, sa Bruce. ”Vårens blommor borta.”

”Nej, du kan inte se dem bara. Det är en filosofisk fråga som du inte skulle begripa. Epistemologi – läran om kunskap.”

Bruce såg bara Donalds handflata som stängde ute ljuset, och han stirrade på den i tusen år. Det låste sig, det hade låst sig, det kommer att låsa sig för honom, låsa sig för evigt inför döda ögon bortom tiden, ögon som inte kunde titta bort och en hand som vägrade att flytta sig. Tiden stannade när ögonen stirrade och hela universum stelnade med honom, för honom åtminstone, frös fast med honom och hans förståelse, när trögheten nådde sin fullbordan. Det fanns ingenting han inte visste, det fanns inget kvar som kunde hända.

”Tillbaka till arbetet, Bruce”, sa Donald, den verkställande direktören.

”Jag såg”, sa Bruce. Han tänkte, jag visste. Så var det: jag såg Substans D växa. Jag såg döden resa sig ur jorden, ur själva marken, på ett blått fält, på stubbiga stjälkar.

Odlingens föreståndare och Donald Abrahams utbytte en blick och tittade sedan ner på den knäfallande figuren, den knäfallande mannen och den mors ontologica som växte överallt, gömd av den skyddande majsen.

”Tillbaka till arbetet, Bruce”, sa den knäfallande mannen sedan, och reste sig.

Donald och föreståndaren promenerade bort till sin parkerade Lincoln. De samtalade. Han såg på – utan att vända sig om, utan att kunna vända sig om – medan de gav sig av.

Bruce böjde sig ner, plockade en av de förkrympta blå blommorna och stoppade ner den i sin högersko, petade ner den så att den inte syntes. En present till mina vänner, tänkte han, och inne i huvudet, där ingen kunde se, såg han fram emot Thanksgiving.

Författarens efterord

Detta är en roman om några människor som straffades alldeles för hårt för vad de gjorde. De ville bara ha roligt, men de var som barn som leker ute i gatan, de kunde se hur en efter en blev dödad – överkörd, lemlästad, utplånad – men de fortsatte att leka ändå. Ett tag var vi faktiskt riktigt lyckliga allihop, satt och tog det lugnt bara och snackade skit och skämtade, men det var en sådan fruktansvärt kort tid, och straffet var ofattbart: inte ens när vi väl såg det kunde vi tro att det var sant. Till exempel: medan jag skrev det här fick jag veta att personen som Jerry Fabin är baserad på hade tagit livet av sig. Den vän jag baserade Ernie Luckman på dog innan jag påbörjade boken. För ett tag var jag själv ett av de där barnen som lekte på gatan, liksom resten av dem försökte jag leka i stället för att bli vuxen, och fick betala priset. Jag finns med på listan här nedanför, en lista över dem som jag vill tillägna boken, och vad som hände med dem.

Drogmissbruk är ingen sjukdom, det är ett val, som valet att kliva ut framför en bil. Det skulle man inte kalla sjukdom, bara dåligt omdöme. När en massa människor börjar göra det är det ett socialt problem, en livsstil. I just den här livsstilen är mottot ”Var lycklig nu för i morgon är du död”, men döden börjar nästan genast, och lyckan är bara ett minne. Det är därför inget mer än en uppsnabbad, mer intensiv version av ett vanligt människoliv. Det skiljer sig inte alls från ditt eget liv, det går bara fortare. Alltihop äger rum på några dagar eller veckor eller månader i stället för flera år. ”Ta pengarna kontant och inget på kredit”, som Villon sa 1460 [och i sin tur citerade Rubaiyat av Omar Khayyam. Övers anm.]. Men det är ett misstag om pengarna är en penny och krediten en hel livstid.

Det finns ingen sensmoral i den här romanen. Den är inte småborgerlig. Den hävdar inte att de gjorde fel när de lekte i stället för att jobba och slita. Den talar bara om vad det fick för konsekvenser. I det grekiska dramat började man, i den tidens samhälle, att upptäcka vetenskapen som bygger på lagen om orsak och verkan. I den här boken finns också Nemesis, inte ödet, för vem som helst av oss kunde ha valt att sluta leka ute i gatan, men, som jag vittnar om från djupet av mitt liv och mitt hjärta, en fasansfull Nemesis för dem som fortsatte att leka. Själv är jag inte en person i boken, jag är boken. Men det var också hela vårt hemland vid den här tiden. Den här romanen handlar om fler människor än de jag kände personligen. Vissa läste vi om i tidningarna. Det här, att sitta och slappa med våra polare och snacka skit och göra bandinspelningar bara, det var årtiondets dåliga val under sextiotalet, både inom och utanför etablissemanget. Och verkligheten slog tillbaka hårt. Fruktansvärda saker tvingade oss att sluta.

Om det fanns någon ”synd” så var det att de här människorna ville fortsätta att ha roligt för alltid, och det straffades de för, men jag tycker som sagt i så fall att straffet var alldeles för hårt, och jag föredrar att tänka på det endast ur ett grekiskt, eller moraliskt neutralt perspektiv, som ren vetenskap, som deterministisk opartisk orsak och verkan. Jag älskade dem alla. Här är listan, vilken jag tillägnar min kärlek:

Till Gaylene | avliden
Till Ray | avliden
Till Francy | permanent psykos
Till Kathy | permanenta hjärnskador
Till Jim | avliden
Till Val | omfattande permanenta hjärnskador
Till Nancy | permanent psykos
Till Joanne | permanenta hjärnskador
Till Maren | avliden
Till Nick | avliden
Till Terry | avliden
Till Dennis | avliden
Till Phil | permanenta skador på bukspottkörteln
Till Sue | permanenta kärlskador
Till Jerri | permanent psykos och kärlskada

… och så vidare.

In Memoriam. Detta var de kamrater jag hade, det finns inga bättre. De lever kvar i mitt minne, och fienden kommer aldrig att bli förlåten. ”Fienden” var deras misstag att leka. Låt dem alla leka igen, på något annat vis, och låt dem vara lyckliga.

Efterord

Skannad i dunklet skiljer sig från alla Philip K Dicks övriga 43 vuxenromaner. Manuskriptets tillkomst sträckte sig från våren 1973 fram till hösten 1975. När boken väl hittat ett förlag och utkom 1977 blev den Dicks trettioandra publicerade roman. Tre till skulle följa före hans död. (Postumt har ytterligare sju kommit, en roman är fortfarande opublicerad.)

Skannad i dunklet publicerades som science fiction, men de spekulativa inslagen i den är mycket få och spelar knappast någon betydelsefull roll, vare sig för bokens handling eller tema. Nominellt utspelas boken i framtiden, närmare bestämt i juni 1994. Den drog handlingen kretsar kring är nominellt fiktiv och kallas ”substans D”, eller ”långsam död”, ibland bara ”död” eller ”D”. Och i romanen använder huvudpersonen en ”scramble suit”, en distorsionsdräkt som förändrar hans utseende till oigenkännlighet. Men dessa inslag fördes i huvudsak in sent i manuskriptet, sedan förlaget Ballantine fått option på boken och liksom Dick själv kommit fram till att den måste revideras för att gå att sälja till hans normala science fiction-läsande publik. I originalversionen utspelades romanen åren innan den skrevs; tydligen var det förläggaren Judy-Lynn del Rey som föreslog att den kunde förläggas till en nära framtid och som övertygade Dick om att utveckla den utseendeförändrande dräkten.

Men i själva verket är romanen nästan helt självbiografisk. Som framgår redan av författarens eget efterord är personerna i den inspirerade av eller synteser sammansatta av människor Dick kände under början av 1970-talet, och skildringen av drogberoende och drogers inverkan på människan återgår odiskutabelt på Dicks egna erfarenheter under samma tid.

I en intervju frågar Paul Williams: ”Så fram till då skrev du i någon utsträckning allt medan du gick på speed? Eller är det en överdrift?” Dick svarar: ”Nej, det är ingen överdrift. Det stämmer. Skannad var den första hela roman jag skrev [efter att ha slutat med drogerna], jag började på den och upptäckte att jag jobbade precis som jag gjort när jag tog amfetamin –jag skrev i otroligt långa pass, åt väldigt lite, sov nästan inte alls –”

Enligt hans egen utsago skrev Dick Skannad i dunklet på cirka två månader. Det första utkastet var enligt hans anteckningar klart den 14 april 1973. Men hans dåvarande fru Tessa säger att hon därefter tillsammans med Dick ägnade nästan tre år åt att mellan andra projekt gå igenom och skriva om boken. Att arbetet pågick under lång tid bekräftas av att slutmanuskriptet anlände till Dicks litterära agent först den 29 augusti 1975.

I tidernas fullbordan, 2006, blev boken dessutom en av de bästa av de vid det här laget femton långfilmer som baserats på Dicks verk. Filmen A Scanner Darkly är skriven och regisserad av Richard Linklater och har Keanu Reeves, Winona Ryder, Robert Downey jr och Woody Harrelson i huvudrollerna, men bara nätt och jämnt igenkännbara; Linklater spelade först in filmen och omvandlade den därefter med animeringsrotoskopi till en flytande overklig dystopisk mardröm som mycket nära följer romanens hallucinatoriska berättelse.

Dags för en kort återblick.

Philip Kindred Dick föddes den 16 december 1928 i Chicago, Illinois, tjugo minuter före tvillingsystern Jane. Barnen föddes sex veckor för tidigt. Den dag som beräknats för förlossningen dog Jane av undernäring. Efter Janes död låg Philip flera veckor i kuvös.

1929 lämnade familjen Chicago och bodde först i Colorado, sedan i norra Kalifornien. Joseph Edgar Dick var jordbrukskonsult, senare lobbyist åt köttindustrin och flyttade med arbetsuppgifterna. 1936 hamnade han i Reno i Nevada. Den gången vägrade hans fru att följa med. Dorothy vann vårdnadstvisten och flyttade med Philip till Washington D C, där han gick andra och tredje året i skolan. 1938 återvände de till Kalifornien och bosatte sig i Berkeley. Där började Dick läsa science fiction och gick 1947 ut high school. 1948 blev han vid 19 av med oskulden och gifte sig omgående med flickan, Jeanette Marlin, men äktenskapet bestod bara från maj till november. 1949 skrev han in sig vid universitetet, men stannade bara i ett par månader. I allt väsentligt blev Dick autodidakt. Han läste historia, psykologi, filosofi och zoologi och blev övertygad om att existens grundas i människors subjektiva perceptioner, som inte behöver motsvara någon yttre verklighet. Det fick honom att uppfatta tillvaron som en förlängning av Gud, och ledde i kombination med hans senare läsning av Platon till slutsatsen att världen inte är i konkret innebörd verklig och att det är omöjligt att avgöra om den faktiskt existerar.

Skrev gjorde Dick sedan tolv års ålder, och science fictionintresset styrde inriktningen. Men han blev också fängslad av klassisk musik och arbetade från 1944 till 1952, först sporadiskt men från 1948 regelbundet, åt Herb Hollis, som drev både radiostationen University Radio och skivbutiken Art Music i San Francisco. I juni 1950 gifte sig Dick för andra gången, nu med Kleo Apostolides; det äktenskapet höll i drygt åtta år. 1951 sålde han en första novell och året därpå publicerades den och tre andra. Han slutade hos Hollis och blev heltidsförfattare. 1953 publicerades femton noveller, 1954 fjorton. Samma år sålde han också en roman, den sjätte han skrivit. Återstoden av hans liv bestod av ändlöst skrivande – skönlitteratur, brev, dagböcker, vidlyftiga filosofiska och religiösa traktat.

Äktenskapen blev flera. Han fick en dotter med sin tredje fru, Ann Williams Rubinstein. De var gifta från 1959 till 1965. Nästa dotter föddes i äktenskapet med Nancy Hackett, från 1966 till 1972, en son i det med Leslie ”Tessa” Busby, 1973 till 1977. Men de fem äktenskapen var bara några av Dicks många passionerade relationer, präglade av uppslitande brytningar, manisk arbetslust och nattsvarta depressioner. Hans amfetaminberoende har ofta diskuterats; hans fascination för psykedeliska droger är inte heller någon hemlighet.

Amfetamin använde Dick för att orka skriva ibland dygnet runt; andra droger för att motverka sina depressioner och undkomma sin ångest. Han led av både agorafobi och klaustrofobi, hade svårt för främmande personer, pendlade dramatiskt i humöret och tyckte illa om att resa. Bara fyra gånger i sitt vuxna liv lämnade han Kalifornien. Två av gångerna var han gäst vid science fiction-kongresser: i Vancouver i Canada 1972, då han omedelbart efter kongressen försökte begå självmord och därefter skrev in sig på en drogrehabiliteringsklinik, sedan i Metz i Frankrike 1977.

Från 1938 bodde Dick i San Francisco-regionen: i San Francisco, Berkeley, Point Reyes Station, Oakland, San Rafael. Hans paranoida drag underblåstes av hans politiska engagemang. Dick anslöt sig 1967 till Writers and Editors War Tax Protest, vars undertecknare lovade att vägra betala den del av inkomstskatten som gick till kriget. De som deltog i protesten utsattes av skattemyndigheterna för särbehandling och återkommande granskningar. I Dicks fall konfiskerades också hans bil, och han betraktade sig som förföljd av staten.

I november 1971 drabbades Dick av inbrott. Stereon var borta och det arkivskåp där han förvarade sina manuskript hade sprängts. För en författare med paranoida drag var det ingen förvånande upptäckt. Vem som låg bakom inbrottet har aldrig klarlagts. Polisen misstänkte de svarta pantrarna; Dick misstänkte staten, högerextremisterna John Birch Society eller möjligen utomjordiska agenter. Hur som helst hade han blivit förvissad om att han verkligen var utsatt för en konspiration. Efter resan till Vancouver 1972 vågade han inte bo kvar i norra Kalifornien utan hyrde en lägenhet i Fullerton, söder om Los Angeles. Där och i närbelägna Santa Ana bodde han under resten av livet. Efter några månader träffade han 18-åriga ”Tessa” Busby, som omedelbart flyttade in och blev hans sista fru. När de separerade 1976 försökte Dick återigen begå självmord. Men nya flickvänner dök upp i en aldrig sinande ström; den allra sista, platoniska, blev 15-åriga Kris Hummel i Oregon, som Dick korresponderade och talade i telefon med under de sista veckorna av sitt liv. Han dog den 2 mars 1982 av en hjärtattack på sjukhuset där han vårdades efter en stroke.

Vi återvänder till början av 1970-talet. Även om äktenskapet inte upplöstes förrän 1972 hade Nancy lämnat Dick redan i mitten av 1970. Dick bodde ensam kvar i huset vid Hacienda Way i Santa Venetia, började umgås med hemlösa i trakten och erbjöd några att bo hos honom. I två år levde han i kollektiv med oftast betydligt yngre och nästan alla drogberoende personer; under denna tid sinade hans produktivitet och mellan Flow My Tears, the Policeman Said, avslutad 1970, och Skannad i dunklet skrev han såvitt känt ingenting. I stället blev hans amfetaminbruk okontrollerat och hans umgänge bestod så gott som fullständigt av de hemlösa drogmissbrukare han givit en fristad. Det är dem och Dick själv vi möter i Skannad i dunklet, romanen han skrev i frenesi för att frigöra sig från vad som sannolikt var den svåraste period han genomlevt. Läs hans efterord.

Genom hela Dicks författarskap löper återkommande teman – som man i hans fall kanske lika gärna kan kalla besattheter, eftersom de i hög utsträckning är direkt förknippade med hans egna upplevelser och försök att komma tillrätta med både upplevelserna och hans fobier – där det mest centrala är ovissheten om världens egentliga beskaffenhet. Är det vi ser omkring oss verkligt, eller ett sken som döljer något väsensskilt annorlunda? Nära förknippat med den frågan är identitetstemat, som kan ses som en variant av samma fundamentala ovisshet. Vilka är vi själva? Känner vi ens igen oss om vi skulle ställas öga mot öga med oss själva? Är våra närmaste de vi tror att de är, eller något annat, okänt, kanske hotfullt eller ofattbart? Den ovissheten gränsar till både den paranoia som utmärkte Dick själv, och till den schizofreni han gradvis utvecklade genom sitt amfetaminberoende. Men redan i tidiga noveller uttryckte han ibland oförglömligt skräcken för främlingen inom oss, kanske mest känt i verk som ”Impostor” (1953) och ”The Father-thing” (1954).

I Skannad i dunklet kastas läsaren rakt in i en värld där ingenting är vad det tycks vara, ingen av personerna upplever samma verklighet som de andra, och där romanens centralgestalt har minst två identiteter, så skilda från varandra att de blir skoningslösa antagonister. Världen är hallucinationer och dolda konspirationer; behandlingshemmen för drogoffer ingår i ett nätverk av drogproducenter; langaren är samtidigt agent för narkotikapolisen och drogoffren bekostar sitt missbruk genom att spionera på sig själva. Här är vi framme vid ett tredje tema, så intimt förknippat med de båda andra att de ofta flyter samman: frågan om gränsen mellan förnuft och vanvett, mellan övertygelsen om att vara förföljd och sjuklig förföljelsemani. Att den frågan upptog Dick är knappast förvånande. Hans egna fobier, tvångsföreställningar, manodepressiva personlighet, drogmissbruk, självmordsförsök, relationsproblem och så småningom allt fastare övertygelse om att han i själva verket levde i en parallell värld som fortfarande dominerades av det romerska imperiet fick många i hans närhet att uppfatta honom som i någon bemärkelse sinnessjuk. Samtidigt ägde Dick en analytisk intelligens som lät honom diskutera också sina egna vanföreställningar i abstrakta, kliniska eller filosofiska termer. Ungefär som han låter romangestalterna i Skannad i dunklet lugnt diskutera hur deras egna personligheter och mentala processer bryts ner av drogen de använder, och hur de försöker bedöma hur långt de själva har kvar innan de ohjälpligt har förstört sina egna förnuft.

Inte fullt lika påtagligt i just den här romanen som i många andra av Dicks verk, från tidiga korta texter som ”Second Variety” (1953) och ”Minority Report” (1956) till flera av hans bästa romaner som Mannen i det höga slottet (1962) och Dr. Bloodmoney (1965), är ett ytterligare återkommande tema: den paniska rädslan för utplåning, mental eller fysisk, i händerna på en ondskefull eller oduglig överhet. Skräcken för och hatet mot den självrättfärdiga och likgiltiga makten löper som en röd tråd genom Dicks verk. Inte sällan förenas detta med något av hans andra teman. Kanske är det genom maktens ingripande vi hålls omedvetna om vår egen identitet, som i ”We Can Remember It for You Wholesale” (1966). Kanske är det i syfte att utplåna yttre fiender som makten skapar vapen som utan att vi anar det vänds mot oss själva, som i ”Second Variety”. Kanske är det bara dagshumöret eller ett tärningskast som avgör om något av maktens redskap beslutar sig för att med ett pennstreck utplåna oss eller låta oss leva, som i Mannen i det höga slottet. I Skannad i dunklet är de självförgörande hedonisterna i några fall samtidigt själva maktens redskap, vända mot sig själva; identiteternas spegelspel blir samtidigt ett maskspel där janusansiktet uttrycker både överhetens brutala likgiltighet och undersåtens maktlöshet.

I Skannad i dunklet möter vi Philip Dick själv primärt i romanens centralgestalt Bob Arctor, mannen som inser att han avskyr sin medelklasstillvaro i förortens sovstad och byter den mot friheten på gatorna, bland hippies, hemlösa och knarkare. Men Arctor är i hemlighet samtidigt Fred, agent vid narkotikapolisen, som genom ett byråkratiskt misstag fått uppdraget att övervaka Bob Arctor. Bob är en tung missbrukare av romanens fiktiva drog, substans D, men hans missbruk påverkar självfallet också agent Fred; skildringen av hans gradvisa mentala sammanbrott i schizofreni är suverän, och förebådar i själva verket Philip K Dicks senare liv och verk.

1974 ansåg sig Dick uppleva en rad visioner som han uppfattade som ett möte med ett gudomligt väsen – denna Dicks upplevelse finns för övrigt mästerligt framställd i tecknad form av Robert Crumb, vars ”The Religious Experience of Philip K. Dick” publicerades i undergroundserietidningen Weirdo nr 17, 1986 – och som han försökte uttolka i sina tre sista romaner och i de bara delvis publicerade filosofiska och uppenbarelsebetonade verk han skrev. Upphovet till visionerna kallade han för VALIS (”Vast Active Living Intelligence System”), och hans krampaktiga försök att förstå och tolka dem i sina texter har fått många läsare att hylla Dick som en modern mystiker, en författare på jakt efter en syntes mellan en teknologisk värld och en högre andlig verklighet.

Sanningen är förmodligen en annan. Skannad i dunklet skildrar Dicks amfetaminpsykos och mentala sammanbrott, som fortsatte åren efter att boken skrevs och slutade med självmordsförsök och frivillig inläggning på ett vårdhem i Kanada. Kort därefter genomgick Dick en operation och sövdes med tiopental. Det var omedelbart därefter han upplevde VALIS-visionerna. Tillsammans ger oss Skannad i dunklet och de två följande romanerna VALIS och The Divine Invasion en klar och djupt skakande bild av ett utdraget mentalt sammanbrott som sätts igång av svårt drogmissbruk och förvärras av Dicks personliga fobier och sjukliga misstänksamhet. Philip Dicks romaner kan ge oss insikter, och hans tidigare verk har mycket att säga om vår relation till varandra, vår tid och vår värld. Men insikterna i hans sista böcker handlar kanske inte om någon högre verklighet eller några mystiska uppenbarelser, utan om hur bräckligt vårt liv och vårt förnuft är, och om hur lätt våra egna ogenomtänkta val kan få oss att falla ner i psykosens och vansinnets mörker.

På så sätt är Skannad i dunklet den roman Dick skrev på tröskeln mellan sitt tidigare mer än tjugoåriga produktiva, maniska men medvetna och kontrollerade författarskap, och de följande få årens lika maniska men inte längre rationella sökande efter förklaringar till de visioner hans misshandlade psyke inte längre förmådde avfärda som illusoriska. Men här lyckas han, kanske för sista gången, gestalta sin besatthet, sina återkommande teman och sina upplevelser kontrollerat och med stor kraft. Det är en roman om uppror som övergår i underkastelse, men Dick lyckas få oss att liksom hans romangestalter omfamna upproret och samtidigt inse underkastelsens ofrånkomlighet. Ingen av romanens centralgestalter är fri från den paranoia som också var Dicks, men gradvis tvingar han också läsaren att inse att den i själva verket är rimlig och till och med nödvändig. I romanens värld är verkligen alla ständigt bevakade, registrerade, misstänkta. Att de svarar med att bete sig som om de vore bevakade, registrerade och misstänkta är inte bara begripligt utan till och med nödvändigt. Och vad säger att inte också vi som läser romanen på samma sätt hela tiden är övervakade.

”Visste jag vad en hallucination var, skulle jag veta vad verklighet är”, skrev Dick i essän ”Will the Atomic Bomb Ever Be Perfected, and if so, What Becomes of Robert Heinlein?” (i fanzinet Lighthouse nr 14, oktober 1966). I Skannad i dunklet kastas läsaren från första sidan in i en tillvaro där ingen gräns existerar mellan hallucination och verklighet. Vi upplever den först genom Jerry Fabin, som vet att hans hud och inälvor är fulla av krälande bladlöss som han försöker bli av med genom att spruta insektsmedel över sig, duscha och samla ihop lössen. Synvinkeln ändras. Vi får ta del av andra verkligheter, andra upplevelser, var och en lika oemotsäglig som Jerry Fabins, var och en i hög utsträckning unik och olik de andra personernas. När så småningom Robert Arctor/agent Fred träder fram som centralgestalt i berättelsen är hans dilemma än värre: han lever inte i en utan i två verkligheter, som drogaren Robert och som knarkspanaren Fred. Robert är själv drogberoende och lever i symbios med de andra laglösa. Fred är naturligtvis inte drogberoende utan observerar och bevakar dem som är det i syfte att upprätthålla lagen. Men smittas Fred av Roberts drogande? Påverkas Roberts beteende av Freds avståndstagande? Vilken av de två verkligheterna är den ”verkliga”? Men, skriver Dick: ”För sig själv tänkte Bob Arctor: Hur många Bob Arctor finns det egentligen? En besynnerlig, flippad tanke. Två stycken som jag kan komma på, tänkte han. Den som kallas Fred, som kommer att övervaka den andre, som kallas Bob. Samma person. Eller är det det? Är Fred verkligen samma person som Bob? Vet nån det? Om nån visste skulle det vara jag, för jag är den ende i världen som vet att Fred är Bob Arctor. Men, tänkte han, vem är jag? Vilken av dem är jag?”

Arctors, och Dicks, fråga besvaras aldrig. Ger Skannad i dunklet någon antydan till svar är det bara det som Dick själv hade kommit fram till när han skrev romanen: svaret finns inte i den själsliga natt drogerna leder in i. Men frågan kvarstår och är i själva verket relevant för oss alla, eftersom vi alla är lika kluvna som Bob/Fred. Vi är vårt yttre jag, som agerar och interagerar, talar och är synligt för omvärlden, men som på något plan alltid samtidigt är en aktör, spelar en roll. Glöm inte drogaren Robert Arctors efternamn, som knappast är slumpmässigt valt; Dick låter honom till och med kommentera det själv: ”I det manus som filmades var han själv tvungen att alltid behålla huvudrollen. Arctor, Actor, Aktör, tänkte han. Bob Aktören som alla är ute efter, själva stjärnan i filmen.”

Men samtidigt är vi också vårt inre jag, det som iakttar oss själva medan vi interagerar med yttervärlden, det som värderar och bedömer, applåderar eller förfasar sig, och inte minst det som konstruerar vår egen livshistoria, lägger till rätta, ursäktar, förklarar, förskönar och slätar över, arrangerar orsaker och verkan och ser till att vi kan fortsätta att betrakta oss som värdiga huvudpersoner i berättelsen om vårt eget liv. Vilken av de båda är vårt verkliga jag? Vilken är det som existerar i verkligheten och vilken är den illusion vi behöver för att orka leva?

Eller, för att återigen citera Philip K Dick, den här gången ur hans föredrag ”The Android and the Human” vid Vancouver Science Fiction Convention, University of British Columbia, 1972, kort innan han började skriva Skannad i dunklet: ”Jag har aldrig haft särskilt höga tankar om det som brukar kallas för ’verkligheten’. För mig är verkligheten inte i första hand något man uppfattar utan något man tillverkar. Och man tillverkar den snabbare än den tillverkar en själv.”

John-Henri Holmberg

Några aktuella bakhålltitlar:

Flannery O’Connor ALLT SOM STIGER MÅSTE STRÅLA SAMMAN

Ester Blenda Nordström AMERIKANSKT

Per Simonsson ATT RAKA EN ÄNGEL

James Wyllie BRÖDERNA GÖRING

Peter Glas BÄRNSTENSKYSSEN

Sheridan Le Fanu CARMILLA

Willy Vlautin DE FRIA

Fjodor Dostojevskij DEN EVIGE ÄKTA MANNEN

Dekius Lack DEN OSYNLIGE POLISEN

F Scott Fitzgerald DEN STORE GATSBY

Dekius Lack DEN UNGE STÄPPVARGEN

Anita Desai DET BRINNER PÅ BERGET

Yoko Ono EKOLLON

Flannery O’Connor EN BRA KARL ÄR SVÅRT ATT FINNA

Djuna Barnes EN FARLIG FLICKAS DAGBOK

Hans Blomqvist EN LEVANDE ELD. MILENA – EN BIOGRAFI

Ester Blenda Nordström EN PIGA BLAND PIGOR

Ernest Hemingway FARVÄL TILL VAPNEN

Yoko Ono FUNDERINGAR SOM JAG GÄRNA DELAR MED DIG

Peter Glas FÖRST BLIR DET ALLDELES VITT – EN BOK OM ATOMBOMBEN

Anita Desai FÖRSVINNANDEKONSTNÄREN

Peter Glas GERONIMO

Hermann Hesse GERTRUD

Yoko Ono GRAPEFRUIT

Anita Desai I SÄKERT FÖRVAR

Ernest Hemingway KLOCKAN KLÄMTAR FÖR DIG

Ester Blenda Nordström KÅTORNAS FOLK

Willy Vlautin LEAN ON PETE

Franz Kafka MAN HÖR VARANDRA BÄTTRE I MÖRKER

Marianne Faithfull MINNEN, DRÖMMAR OCH REFLEKTIONER

Helen Keller MITT LIVS HISTORIA

Ernest Hemingway OCH SOLEN HAR SIN GÅNG

Daniel Ahlgren OPERATION A-BARN

J D Salinger RES TAKBJÄLKEN HÖGT, TIMMERMÄN

Dekius Lack ROBERT WALLS HEMLIGA LIV

Anita Desai SICKSACKVÄGEN

Philip K Dick SKANNAD I DUNKLET

Tao Lin SNO KLÄDER PÅ AMERICAN APPAREL

Ernest Hemingway SNÖN PÅ KILIMANJARO

Bakhålls böcker kan köpas i bokhandeln
men också per postorder direkt från Bakhåll.
Vårt sortiment finns utförligt beskrivet på vår
webbplats www.bakhall.com, beställ gärna där.
Det går också bra att göra sin beställning
per papperspost, skriv till

BAKHÅLL, Box 1114, 221 04 LUND
order@bakhall.com — www.bakhall.com

Table of Contents

- Omslag
- Titel
- Copyright
- Kapitel 1
- Kapitel 2
- Kapitel 3
- Kapitel 4
- Kapitel 5
- Kapitel 6
- Kapitel 7
- Kapitel 8
- Kapitel 9
- Kapitel 10
- Kapitel 11
- Kapitel 12
- Kapitel 13
- Kapitel 14
- Kapitel 15
- Kapitel 16
- Kapitel 17
- Författarens efterord
- Efterord