Date: 2002-04-30 01:56:13+00:00
Keywords: General; Contemporary; Mythology; Fantasy; Adult; Fiction; Science Fiction; Horror; Science Fiction Fantasy; Urban Fantasy
Description: Shadow is a man with a past. But now he wants nothing more than to live a quiet life with his wife and stay out of trouble. Until he learns that she's been killed in a terrible accident. Flying home for the funeral, as a violent storm rocks the plane, a strange man in the seat next to him introduces himself. The man calls himself Mr. Wednesday, and he knows more about Shadow than is possible. He warns Shadow that a far bigger storm is coming. And from that moment on, nothing will ever he the same...
Publisher: Harper Collins
Rights: © Neil Gaiman 2001

Neil Gaiman

AMERICAN GODS

Översättning Ylva Spångberg

Bonnier Carlsen

Varning till resenärer

Det här är en roman, inte en resehandbok. Jag har inte helt hittat på Förenta staternas geografi i den här berättelsen – många av de angivna platserna går att besöka, stigar kan följas och vägar ritas in på kartor – men jag har tagit mig vissa friheter. Färre än ni kanske skulle tro, men friheter icke desto mindre.

Jag har varken bett om eller fått tillstånd att använda mig av riktiga platser i den här historien, där jag har gjort det: ägarna till Rock City och Huset på Klippan och de jägare som äger motellet i hjärtat av Amerika är antagligen lika förvånade över att hitta sin egendom i den här boken som vem som helst skulle bli.

Jag har försökt dölja var flera av platserna i boken faktiskt ligger: staden Lakeside, till exempel, och bondgården med asken en timmes resa söder om Blacksburg. Ni får gärna leta efter dem om ni vill. Ni kanske rentav hittar dem.

Dessutom är naturligtvis alla människor – levande, döda eller annat – i den här boken uppdiktade och har använts i skönlitterärt syfte. Bara gudarna är verkliga.

Tillägnas bortgångna vänner – Kathy Acker och Roger Zelazny, och alla dessemellan

Förord

Jag vet inte hur det känns att läsa den här boken. Jag vet bara hur det kändes att leva med att skriva den.

Jag flyttade till Amerika 1992. Någonting satte igång i bakhuvudet på mig. Jag hade lösryckta idéer som jag visste var viktiga, men som ändå verkade obesläktade: två män som träffas på ett flygplan, bilen på isen, innebörden av trolleritrick med mynt och mer än något annat – Amerika: detta konstiga, enorma ställe där jag nu plötsligt bodde och som jag visste att jag inte förstod. Men jag ville förstå det. Ännu mer ville jag beskriva det.

Och sedan, under en mellanlandning på Island, satt jag och stirrade på ett turistdiorama om Leif Erikssons resor, och alltihop föll på plats. Jag skrev ett brev till min agent och min redaktör och förklarade vad boken skulle handla om. Jag skrev ”AMERICAN GODS” högst upp i brevet, säker på att jag skulle komma på en bättre titel.

Några veckor senare skickade min redaktör ett utkast till bokomslaget. På det fanns en väg och ett blixtnedslag, och högst upp stod det ”AMERICAN GODS”. Det såg ut som om det var omslaget till den bok jag hade tänkt skriva.

Jag tyckte att det var både nedslående och uppmuntrande att ha omslaget före boken. Jag satte upp det på väggen och tittade på det, förskräckt, och alla tankar på att någonsin komma på en annan titel var för alltid försvunna. Det här var bokomslaget. Det här var boken.

Nu behövde jag bara skriva den.

Jag skrev det första kapitlet på en tågresa från Chicago till San Diego. Och jag fortsatte att resa, och jag fortsatte att skriva. Jag körde från Minneapolis till Florida på småvägar, följde de rutter jag trodde att Shadow skulle välja i boken. Jag skrev, och ibland när jag fastnade gav jag mig ut på vägarna. Jag åt piroger i Upper Peninsula och friterade majsbollar i Cairo. Jag gjorde mitt bästa för att inte skriva om några platser där jag inte hade varit.

Jag skrev boken på många ställen – hus i Florida, i en stuga vid en sjö i Wisconsin och på ett hotellrum i Las Vegas.

Jag följde efter Shadow på hans resa, och när jag inte visste vad som skulle hända Shadow brukade jag skriva om resan till Amerika, och när jag väl kom till slutet av det avsnittet visste jag vad Shadow höll på med och återgick till honom. Jag ville skriva två tusen ord om dagen, om jag skrev tusen ord om dagen var jag nöjd.

Jag minns att när jag hade hela första utkastet klart sade jag till Gene Wolfe, som är den klokaste författare jag känner och som har skrivit fler utmärkta romaner än någon annan människa jag har träffat, att jag trodde att jag hade lärt mig hur man skriver en roman. Gene tittade på mig och log vänligt. ”Man lär sig aldrig att skriva en roman”, sade han. ”Man lär sig bara att skriva den roman man håller på med.”

Han hade rätt. Jag hade lärt mig att skriva den roman jag just skrev, och ingenting mer. Men det var ändå en fin och märklig roman att ha lärt sig att skriva. Jag var hela tiden medveten om hur lite den motsvarade den vackra, gyllene, glimmande, fulländade bok jag hade i huvudet, men den gjorde mig ändå lycklig.

Jag odlade skägg och jag klippte inte håret medan jag skrev den här boken, och många människor tyckte att jag var lite konstig (men inte svenskarna, de gillade det och sade att en av deras kungar hade gjort någonting liknande, fast inte på grund av en roman). Jag rakade av mig skägget när första utkastet var klart och gjorde mig av med det omöjligt långa håret strax därpå.

Andra utkastet var i huvudsak en fråga om att gräva fram och att förtydliga. Avsnitt som behövde få växa växte och avsnitt som behövde bli kortare skars ned.

Jag ville att boken skulle bli en mängd olika saker. Jag ville skriva en bok som var stor och annorlunda och vindlande, och det gjorde jag och det blev den. Jag ville skriva en bok där man hittade alla de delar av Amerika som jag var besatt av eller som hänförde mig, vilket för det mesta var de delar som aldrig dyker upp i filmer eller teveprogram.

Till sist avslutade jag den och lämnade in den, och jag fann ett visst mått av tröst i det gamla uttalandet att en roman bäst definieras som ett långt prosastycke som det är något fel på, och jag var ganska säker på att jag hade skrivit ett sådant.

Min redaktör oroade sig för att den bok jag hade gett henne var aningen för stor och vindlande (hon hade ingenting emot att den var för annorlunda), och hon ville att jag skulle stryka ned den, så det gjorde jag. Jag misstänker att hennes instinkter kan ha varit riktiga, för boken blev verkligen en framgång – den såldes i många exemplar och hade turen att vinna ett antal priser, bland dem Nebula och Hugo (huvudsakligen för science fiction), Bram Stoker (för skräck) och Locus (för fantasy), vilket visade att det kan ha varit en tämligen annorlunda roman och att även om den var populär, så visste ingen säkert vilket fack den hörde hemma i.

Men det låg längre fram: först skulle boken publiceras. Processen att publicera den fascinerade mig och jag skildrade den på internet, på en blogg som jag startade i just det syftet (men som lever vidare än i dag). När den publicerades åkte jag ut för att signera böcker runtom i USA, sedan i England, sedan i Canada och slutligen åkte jag hem. Den första signeringen jag gjorde var i juni 2001, på Borders Books i World Trade Center. Några dagar efter att jag hade kommit hem, den 11 september 2001, fanns varken den bokhandeln eller World Trade Center längre.

Jag blev förvånad över det mottagande boken fick.

Jag var van vid att berätta historier som folk tyckte om eller som de inte läste. Jag hade aldrig förr skrivit någonting som delade folk i två läger. Men folk antingen älskade eller avskydde den här boken. De som avskydde den avskydde den verkligen, även om de tyckte om mina andra böcker. Somliga människor klagade på att boken inte var tillräckligt amerikansk, andra på att den var för amerikansk, att Shadow var osympatisk, att jag inte hade begripit att Amerikas verkliga religion var sport och så vidare. Alltihop var säkert välgrundad kritik. Men i slutänden hittade den i huvudsak sina läsare. Jag tror att det är rimligt att säga att fler människor älskade den, och fortsätter att älska den.

Jag hoppas att jag en dag ska återvända till den historien. Trots allt är Shadow tio år äldre nu. Det är Amerika också. Och Gudarna väntar.

Neil Gaiman

September 2010

En fråga som alltid har förbryllat mig är vad som händer med demonvarelser när människor emigrerar från sina hemländer. Irlandsamerikaner minns älvorna, norskamerikaner minns nissarna och grekamerikaner minns vrykólakas, men bara i relation till sådant som hände i deras gamla hemländer. När jag en gång frågade varför man inte träffar på sådana demoner i Amerika fnittrade mina uppgiftslämnare förvirrat och sade: ”De är rädda för att åka över havet, det är för långt”, och påpekade att Jesus och apostlarna aldrig kom till Amerika.

Richard Dorson, ”A Theory for American Folklore”, American Folklore and the Historian (University of Chicago Press, 1971)

DEL ETT

Skuggor

Kapitel ett

Gränserna för vårt land, sir? Jo, i norr gränsar det till norrskenet, i öster gränsar det till soluppgången, i söder gränsar det till dagjämningarna och i väster till domedagen.

Den amerikanska Joe Miller’s Jest Book

Shadow hade suttit inne i tre år. Han var så pass storvuxen och hade en så respektingivande uppsyn att hans största problem hade varit att fördriva tiden. Så han höll sig i form, lärde sig att göra trolleritrick med mynt och tänkte väldigt mycket på hur djupt han älskade sin fru.

Det bästa – enligt Shadows mening kanske det enda som var bra – med att sitta i fängelse var känslan av lättnad. Känslan av att man hade sjunkit så lågt man kunde sjunka och slagit i botten. Han oroade sig inte för att åka fast; nu hade han åkt fast. Han var inte längre rädd för vad morgondagen skulle medföra; gårdagen hade redan medfört det.

Det spelade ingen roll, kom Shadow fram till, ifall man hade gjort det man blivit fälld för eller ej. Såvitt han hade märkt var alla man träffade i fängelset förorättade på något vis: alltid hade myndigheterna begått något fel, alltid var det någonting de sade att man hade gjort fast man inte hade det eller inte hade gjort riktigt så som de påstod. Det viktiga var att de hade fått fast en.

Det hade han upptäckt de första dagarna, medan allting var nytt, från jargongen till den usla maten. Trots att han var så olycklig och trots att det var en sådan fullkomlig fasa att sitta inspärrad, så genomsyrades han av lättnad.

Shadow försökte låta bli att prata för mycket. Någon gång i mitten av andra året nämnde han sin teori för Low Key Lyesmith, hans cellkamrat.

Low Key, som var en bedragare från Minnesota, log sitt ärrade leende. ”Ja”, sade han. ”Det stämmer. Det är ännu bättre om man har blivit dödsdömd. Det är då man kommer ihåg de roliga historierna om killarna som sparkade av sig stövlarna när de fick snaran om halsen, för att deras vänner alltid hade sagt att de skulle dö med stövlarna på.”

”Är det roligt?” undrade Shadow.

”Jo, för fan. Galghumor. Bästa humor som finns.”

”När hängdes någon senast i den här staten?” frågade Shadow.

”Hur i helvete ska jag kunna veta det?” Lyesmith brukade raka sitt gulblonda hår. Man såg kraniets konturer. ”Men en sak kan jag säga dig: det började gå åt helsike i det här landet när de slutade hänga folk. Nu finns det inga galgfåglar längre.”

Shadow ryckte på axlarna. Han tyckte inte att det var någonting romantiskt med en dödsdom.

Om man inte var dödsdömd, kom han fram till, då var fängelse i bästa fall bara en tillfällig frist från livet, och det av två skäl. För det första smyger sig livet tillbaka in i fängelset. Det går alltid att sjunka ännu lägre. Livet går vidare. Och för det andra: om man bara håller ut, så måste de släppa ut en någon gång.

I början var det så avlägset att Shadow inte kunde koncentrera sig på det. Sedan blev det en fjärran strimma av hopp, och han lärde sig att säga ”det här går över” när någonting sket sig i fängelset, som det alltid gjorde. En dag skulle den magiska dörren öppnas och han skulle gå ut genom den. Så han prickade av dagarna på sin almanacka med nordamerikanska sångfåglar, vilken var den enda almanacka som såldes i fängelsets intendenturaffär, och solen gick ner utan att han såg det och solen gick upp utan att han såg det. Han övade på trolleritrick som fanns i en bok han hade hittat i fängelsebibliotekets ödsliga land; han tränade; han gjorde i huvudet upp listor på vad han skulle göra när han kom ut från fängelset.

Shadows listor blev allt kortare. Efter två år hade han fått ner det till tre saker.

Allra först skulle han ta ett bad. Ett långt, seriöst bad i badkar, och med badskum. Och kanske läsa tidningen, eller kanske inte. Vissa dagar trodde han det ena, andra dagar det andra.

För det andra skulle han torka sig och ta på en badrock. Kanske tofflor. Han gillade tanken på tofflor. Om han hade rökt skulle han nog ha tänt en pipa i den här stunden, men han rökte inte. Han skulle lyfta upp sin fru i famnen (”Valpen”, skulle hon pipa i låtsad förfäran och genuin förtjusning, ”vad gör du?”), och han skulle bära in henne i sovrummet och stänga dörren. De kunde ringa efter pizza om de blev hungriga.

För det tredje skulle han, när han och Laura hade kommit ut från sovrummet, kanske några dagar senare, hålla en låg profil och aldrig mer hamna i trubbel.

”Och sedan är du lycklig?” frågade Low Key Lyesmith. De jobbade i fängelseverkstaden den dagen; de monterade fågelbord, vilket bara var marginellt intressantare än att stansa nummerplåtar.

”Kalla ingen för lycklig”, sade Shadow, ”förrän han är död.”

”Herodotos”, sade Low Key. ”Ser man på. Du lär dig.”

”Vem fan är Herodotos?” frågade The Iceman, passade ihop sidorna på ett fågelbord och skickade över det till Shadow, som satte dit skruvarna och drog åt dem.

”En död grek”, sade Shadow.

”Min senaste tjej var grek”, sade The Iceman. ”Vilken jävla skit hennes familj käkade. Ni anar bara inte. Ris inlindat i blad. Sådan skit.”

The Iceman hade samma storlek och form som en läskautomat, och blå ögon och hår så blont att det nästan var vitt. Han hade spöat skiten ur någon snubbe som begått misstaget att tafsa på hans tjej på baren där hon dansade och The Iceman var utkastare. Killens polare hade ringt polisen, som grep The Iceman och kollade upp honom, och det avslöjades att han hade smitit från att göra samhällstjänst ett och ett halvt år tidigare.

”Vad skulle jag ha gjort då?” hade The Iceman förorättat frågat när han berättade hela den sorgliga historien för Shadow. ”Jag sade åt honom att det var min tjej. Skulle jag ha låtit honom vara så respektlös mot mig? Va? Jag menar, han hade händerna överallt på henne.”

Shadow hade sagt: ”Ja, säg det” och låtit saken bero. En sak han fort hade lärt sig var att man bara tar sitt eget straff på kåken. Man sitter inte av andras straff åt dem.

Håll en låg profil. Ta bara ditt eget straff.

Lyesmith hade lånat Shadow ett slitet pocketexemplar av Herodotos Historia flera månader tidigare. ”Den är inte tråkig. Den är häftig”, sade han när Shadow invände att han inte läste böcker. ”Läs den först, och sedan vill jag höra att den är häftig.”

Shadow hade gjort en grimas, men han hade börjat läsa och upptäckt att han blev fast, mot sin vilja.

”Greker”, sade The Iceman med avsmak. ”Och det är inte sant som det sägs om dem heller. Jag försökte ta min tjej där bak, och hon klöste nästan ut ögonen på mig.”

Lyesmith blev förflyttad utan förvarning en dag, och han lämnade kvar sitt ex av Herodotos åt Shadow. Instoppad i den låg en femcentare gömd. Mynt var förbjudet gods; man kan vässa kanten mot en sten och skära upp ansiktet på folk med ett mynt. Shadow ville inte ha något vapen, Shadow ville bara ha någonting att sysselsätta händerna med.

Shadow var inte vidskeplig. Han trodde inte på sådant han inte kunde se. Ändå hade han en känsla av att en katastrof kretsade runt fängelset de där sista veckorna, precis som han hade haft under dagarna före rånet. I maggropen kändes det liksom tomt, och han sade sig att han bara var rädd för att återvända till världen utanför. Men han var inte säker. Han var mer paranoid än vanligt, och i fängelse betyder det väldigt paranoid, och det är en överlevnadsteknik. Shadow blev tystare och med skugglik än någonsin. Han kom på sig med att iaktta vakternas och de andra internernas kroppsspråk och med att vaka på förebud om det onda som skulle hända, för det visste han att det skulle.

En månad innan Shadow skulle friges satt han på ett kallt kontor tillsammans med en kortvuxen man med ett vinrött födelsemärke i pannan. De satt mittemot varandra vid ett skrivbord; mannen hade Shadows handlingar uppslagna framför sig, och han höll en kulspetspenna i handen. Pennan var svårt söndertuggad.

”Fryser du, Shadow?”

”Ja”, sade Shadow. ”Lite grann.”

Mannen ryckte på axlarna. ”Så är det här”, sade han. ”De börjar inte elda före första december. Sedan slutar de första mars. Det är inte jag som har hittat på reglerna.” Han drog fingret över det papper som satt fasthäftat på mappens insida. ”Du är trettiotvå år gammal?”

”Ja.”

”Du ser yngre ut.”

”Sunt leverne.”

”Här står det att du har varit en mönsterfånge.”

”Jag har lärt mig min läxa.”

”Har du verkligen det?” Mannen såg uppmärksamt på Shadow, och födelsemärket i pannan sänktes. Shadow funderade på att berätta för honom om några av sina teorier om fängelset, men han sade ingenting. I stället nickade han och koncentrerade sig på att verka vederbörligt ångerfull.

”Det står att du har en fru, Shadow.”

”Hon heter Laura.”

”Hur är det med henne?”

”Bra. Hon har kommit och hälsat på så ofta hon har kunnat – det är långt att resa. Vi brevväxlar, och jag ringer när jag kommer åt.”

”Vad jobbar hon med?”

”På en resebyrå. Skickar folk över hela världen.”

”Hur träffades ni?”

Shadow begrep inte varför han frågade. Han övervägde att säga att det hade han inte med att göra, men sade i stället: ”Hon var bästis med min bästa polares fru. De arrangerade en blindträff åt oss. Och vi fann varandra.”

”Och du har ett jobb som väntar på dig?”

”Jajamen. Min polare, Robbie, den som jag just berättade om, han äger Muscle Farm där jag brukade träna. Han säger att jag fortfarande kan få tillbaka mitt gamla jobb.”

Ett ögonbryn höjdes. ”Verkligen?”

”Han tror att jag kan dra mycket folk. Få tillbaka några av de gamla stamkunderna och locka dit hårdingarna som vill bli ännu hårdare.”

Mannen verkade nöjd. Han tuggade på kulspetspennan och vände sedan på papperet.

”Vad tycker du om din förseelse nu?”

Shadow ryckte på axlarna. ”Jag var dum”, sade han, och han menade det.

Mannen med födelsemärket suckade. Han prickade av en rad punkter på en lista. Sedan bläddrade han igenom papperen i Shadows dossier. ”Hur tar du dig hem härifrån?” frågade han. ”Greyhoundbuss?”

”Jag flyger. Det är bra med en fru som jobbar på resebyrå.” Mannen rynkade pannan, och födelsemärket veckades. ”Skickade hon en biljett till dig?”

”Behövdes inte. Hon skickade bara bokningsnumret. Elektronisk biljett. Allt jag behöver göra är att inställa mig på flygplatsen om en månad och visa dem mitt leg, och sedan sticker jag härifrån.”

Mannen nickade och skrev ner en sista anteckning, och sedan slog han igen dossieren och lade ifrån sig kulspetspennan. Två bleka händer kom till vila på det grå skrivbordet likt rosa djur. Han satte fingertopparna mot varandra, i en pyramid, och stirrade på Shadow med vattnigt ljusbruna ögon.

”Du har tur”, fortsatte mannen. ”Du har någon att komma hem till, du har ett jobb som väntar. Du kan lägga allt det här bakom dig. Du har fått en chans till. Gör det bästa av den.”

Han gjorde ingen ansats att skaka hand när Shadow reste sig, och Shadow hade inte väntat sig det heller.

Sista veckan var värst. På vissa sätt var den värre än alla de tre åren tillsammans. Shadow undrade om det berodde på vädret: tryckande, kvavt och kallt. Det kändes som om det var oväder på väg, men det bröt aldrig ut. Han var stirrig och skakis, och längst ner i maggropen hade han en känsla av att någonting var fullkomligt fel. Ute på rastgården kom vinden i stötar. Shadow tyckte att han kände lukten av snö i luften.

Han ringde till sin fru och lät henne betala. Shadow visste att telefonbolagen tog ut tre dollar i extra avgift på alla samtal som ringdes från fängelsetelefoner. Det var därför telefonister alltid var så artiga mot folk som ringde från fängelser, hade han kommit fram till: de visste att internerna betalade deras löner.

”Det är någonting som känns knäppt”, sade han till Laura. Det var inte det första han hade sagt till henne. Det första var ”Jag älskar dig”, för det ska man säga om man kan stå för det, och det kunde Shadow.

”Hejsan”, sade Laura. ”Och jag älskar dig. Vad är det som känns knäppt?”

”Jag vet inte”, sade han. ”Vädret, kanske. Det känns som om allt skulle bli bra, om det bara kunde bli oväder.”

”Här är det fint”, sade hon. ”De sista löven har inte fallit än. Om vi inte får oväder, så kommer du att kunna se dem när du kommer hem.”

”Om fem dagar”, sade Shadow.

”Hundratjugo timmar, och sedan kommer du hem”, sade hon. ”Allt är okej där? Ingenting som känns fel?”

”Allt är bra. Jag ska träffa Robbie i kväll. Vi ska planera överraskningsfesten för när du kommer hem.”

”Överraskningsfesten?”

”Ja visst. Du vet ingenting om den, eller hur?”

”Inte ett smack.”

”Så ska det låta”, sade hon. Shadow upptäckte att han log. Han hade suttit inne i tre år, men hon kunde fortfarande få honom att le.

”Älskar dig, sötnos”, sade Shadow.

”Älskar dig, valpen”, sade Laura.

Shadow lade på luren.

När de gifte sig hade Laura sagt till Shadow att hon ville ha en valp, men värden hade påpekat att det stod i hyreskontraktet att de inte fick ha husdjur. ”Du”, hade Shadow sagt, ”jag kan vara din valp. Vad vill du att jag ska göra? Tugga på dina tofflor? Pissa på köksgolvet? Slicka dig på näsan? Nosa dig i baken? Det finns ingenting en valp kan göra som inte jag också kan, det slår jag vad om!” Och så lyfte han upp henne som om hon inte vägde någonting och började slicka henne på näsan medan hon fnittrade och tjöt, och sedan bar han in henne i sovrummet.

I matsalen makade sig Sam Fetisher fram till Shadow och log så att han visade sina gamla tänder. Han satte sig hos Shadow och började äta sin makaronilåda.

”Vi måste prata”, sade Sam Fetisher.

Sam Fetisher var en av de svartaste män Shadow någonsin hade sett. Han kunde ha varit sextio år, eller åttio. Men å andra sidan hade Shadow träffat trettioåriga pundare som såg äldre ut än Sam Fetisher.

”Mmm?” sade Shadow.

”Det är oväder på väg”, sade Sam.

”Jo, det känns så”, sade Shadow. ”Det kanske börjar snöa snart.”

”Inte den sortens oväder. Det kommer en värre storm än så. Tro mig, min pojke, du har det bättre här inne än ute på gatan när den riktiga stormen bryter ut.”

”Jag har suttit av mitt straff”, sade Shadow. ”På fredag sticker jag.”

Sam Fetisher stirrade på honom. ”Varifrån kommer du?” frågade han.

”Eagle Point, Indiana.”

”Du ljuger, ditt as”, sade Sam Fetisher. ”Jag menar från början.

Varifrån kommer din familj?”

”Chicago”, sade Shadow. Hans mamma hade bott i Chicago som liten, och hon hade dött där, för en halv livstid sedan.

”Som sagt. Det är en storm på väg. Huka dig, Shadow min vän. Det är som … vad kallar man nu det där som kontinenterna åker runt på? Någon sorts plattor?”

”Tektoniska plattor?” gissade Shadow.

”Just det. Tektoniska plattor. Det är som när de ger sig iväg, när Nordamerika kanar in i Sydamerika. Då vill man inte stå mitt emellan. Fattar du?”

”Inte ett enda dugg.”

Ett brunt öga slöts i en långsam blinkning. ”Kom sedan för helvete inte och säg att jag inte varnade dig”, sade Sam Fetisher och skyfflade in en darrande klump brandgul Jell-O i munnen.

”Det ska jag inte.”

Shadow var halvvaken under natten, dåsade till och vaknade, lyssnade på hur hans nya cellkamrat grymtade och snarkade i sängen under hans. Flera celler bort var det någon som gnällde och tjöt och snyftade som ett djur, och då och då skrek någon annan åt honom att för fan hålla käften. Shadow försökte låta bli att höra på dem. Han lät de tomma minuterna skölja över honom, ensamma och långsamma.

Två dagar kvar. Fyrtioåtta timmar som började med havregrynsgröt och fängelsekaffe, och en vakt vid namn Wilson som kom och knackade Shadow på axeln, hårdare än nödvändigt, och sade: ”Shadow? Följ med.”

Shadow kollade sitt samvete. Det var tyst, men i fängelset, hade han märkt, betydde inte det att han inte var jävligt illa ute. Han följde med vakten, nästan jämsides med honom, och deras steg ekade mot metall och mot betong.

Shadow kände smaken av fruktan i svalget, bitter som gammalt kaffe. Nu skulle det onda hända …

I bakhuvudet hörde han en röst som viskade att de skulle lägga på ytterligare ett år på hans straff, sätta honom i isoleringscell, skära av honom händerna, hugga av honom huvudet. Han sade sig att han var dum, men hjärtat bultade som om det tänkte spränga sig ut ur bröstet.

”Jag begriper mig inte på dig, Shadow”, sade Wilson på vägen.

”Vad är det du inte förstår?”

”Dig. Du är för jävla tyst. För artig. Du väntar som de gamla gubbarna, men du är vad då? Tjugofem? Tjugoåtta?”

”Trettiotvå.”

”Och vad är du? Latino? Zigenare?”

”Inte vad jag vet. Kanske.”

”Du kanske har lite negerblod någonstans. Har du lite negerblod någonstans, Shadow?”

”Kanske det.” Shadow sträckte på sig och tittade rakt fram, och han koncentrerade sig på att inte bli förbannad på den här karlen.

”Jaha? Tja, jag vet bara att du skrämmer mig.” Wilson hade rödblont hår och rödblont ansikte och rödblont leende. ”Du lämnar oss snart.”

”Jag hoppas det.”

De gick förbi ett par spärrar. Wilson visade sitt leg varje gång. Uppför en trappa, och sedan stod de utanför fängelsedirektörens kontor. På dörren stod direktörens namn – G. Patterson – med svarta bokstäver, och bredvid dörren satt ett trafikljus i miniatyr.

Översta ljuset sken rött.

Wilson tryckte på en knapp under trafikljuset.

De stod där tysta några minuter. Shadow försökte säga sig att allt var i sin ordning och att han skulle sitta på planet till Eagle Point på fredag morgon, men han trodde inte på det själv.

Det röda ljuset slocknade och det gröna tändes, och Wilson öppnade dörren. De gick in.

Shadow hade sett fängelsedirektören en handfull gånger de senaste tre åren. En gång hade han visat fängelset för en politiker. En gång, innan det låstes för natten, hade han talat till dem i grupper om hundra personer och sagt att fängelset var överbelagt, och eftersom det skulle förbli överbelagt fick de lov att vänja sig vid det.

På nära håll såg Patterson värre ut. Ansiktet var avlångt och det grå håret militäriskt snaggat. Han luktade Old Spice. Bakom honom fanns en hylla full av böcker, alla med ordet Fängelse i titeln; skrivbordet var alldeles rent, tomt så när som på en telefon och en Far Side-almanacka. Han hade en hörapparat i höger öra.

”Var snäll och sätt dig.”

Shadow satte sig. Wilson ställde sig bakom honom.

Direktören öppnade en skrivbordslåda, tog fram en dossier och lade den på skrivbordet.

”Här står det att du dömdes till sex år för grovt övervåld och misshandel. Du har avtjänat tre år. Du skulle ha frigivits på fredag.”

Skulle ha? Shadow kände hur det vände sig i magen. Han undrade hur länge till han skulle få sitta inne – ett år till? Två år? Alla tre? Allt han sade var: ”Ja.”

Direktören slickade sig om läpparna. ”Vad sade du?”

”Jag sade: ’Ja.’”

”Shadow, vi ska frige dig nu i eftermiddag. Du kommer ut några dagar tidigare.” Shadow nickade och väntade på resten. Direktören tittade ner på papperet han hade på skrivbordet. ”Det här kom från Johnson Memorial Hospital i Eagle Point … Din fru. Hon dog tidigt i morse. Det var en bilolycka. Jag beklagar.”

Shadow nickade en gång till.

Wilson gick med honom tillbaka till cellen utan att säga någonting. Han låste upp celldörren och släppte in Shadow. Sedan sade han: ”Det är verkligen som sådana där skämt om goda nyheter, dåliga nyheter, va? Den goda nyheten är att du kommer ut lite tidigare, den dåliga är att din fru är död.” Han skrattade, som om det verkligen varit roligt.

Shadow sade ingenting alls.

Bedövad packade han ihop sina ägodelar och gav bort de flesta av dem. Han lämnade kvar Low Keys Herodotos och boken med mynttrick, och med ett litet styng i hjärtat lämnade han också de blanka metallskivor han hade smugglat ut ur verkstaden och som han hade haft som mynt. Där ute fanns det mynt, riktiga mynt. Han rakade sig. Han tog på sig civila kläder. Han gick genom dörr efter dörr, medveten om att han aldrig skulle behöva gå in genom dem igen, och inombords var han helt tom.

Regnet hade börjat komma i skurar från den grå himlen, ett iskallt regn. Iskorn stack Shadow i ansiktet och regnet gjorde hans tunna jacka genomvåt medan de gick mot den gula bussen, en före detta skolbuss, som skulle ta dem till närmaste stad.

När de väl kom fram till bussen var de genomvåta. De var åtta stycken som blivit frigivna. Femtonhundra personer var kvar där inne. Shadow satt på bussen och huttrade tills värmen kom igång, undrade vad han gjorde, vart han skulle ta vägen nu.

Objudna spökbilder fyllde hans huvud. I fantasin lämnade han ett annat fängelse, för länge sedan.

Han hade suttit inspärrad alldeles för länge i ett rum utan ljus: hans skägg var vildvuxet och håret tovigt. Vakterna hade tagit med honom nerför en grå stentrappa och ut på ett torg fyllt av färggranna saker, av människor och föremål. Det var marknadsdag och bullret och färgerna bländade honom; han kisade mot solskenet som flödade över torget, kände den våta sältan i luften och alla de goda lukterna från marknaden, och till vänster om honom glittrade solen i vattnet …

Bussen stannade skakande framför ett rödljus.

Vinden tjöt runt bussen och vindrutetorkarna klafsade tungt fram och tillbaka över rutan, smetade ut staden till en neonväta i rött och gult. Det var tidigt på eftermiddagen, men genom fönsterrutan såg det ut som natt.

”Jävlar”, sade mannen i sätet bakom Shadow, torkade av imman från fönstret med handen och stirrade på en gestalt som skyndade trottoaren fram. ”Det finns fitta här ute.”

Shadow svalde. Det slog honom att han inte hade gråtit än – faktiskt inte hade känt någonting alls. Inga tårar. Ingen sorg. Ingenting.

Han upptäckte att han satt och tänkte på en kille som hette Johnnie Larch och som han hade delat cell med alldeles i början, och som hade berättat för Shadow om hur han en gång hade kommit ut efter fem år på kåken med hundra dollar och en biljett till Seattle, där hans syster bodde.

Johnnie Larch hade åkt till flygplatsen, och där hade han lämnat fram sin biljett till kvinnan bakom disken, och hon hade bett att få se hans körkort.

Han hade givit henne det. Det hade gått ut ett par år tidigare.

Hon sade att det inte var giltigt som leg. Han sade att det kanske inte gällde som körkort längre, men det var fan en giltig identitetshandling, och för helvete, vem trodde hon att han var, om han inte var han?

Hon sade att det vore vänligt av honom att sänka rösten.

Han sade åt henne att ge honom ett jävla boardingcard för annars skulle hon ångra det och att han inte tänkte tåla respektlöshet. Man lät inte folk vara respektlösa mot en i fängelset.

Då tryckte hon på en knapp, och snart kom flygplatsens säkerhetsvakter dit, och de försökte övertala Johnnie Larch att lugnt och stilla gå ut från flygplatsen, och det ville han inte, och det uppstod en smärre ordväxling.

Det hela slutade med att Johnnie Larch aldrig kom till Seattle utan tillbringade de närmaste dagarna på olika barer i staden, och när hans hundra dollar var slut rånade han en bensinmack med en leksakspistol för att få råd att fortsätta supa, och polisen tog honom slutligen för att han pissade på gatan. Snart satt han inne igen och avtjänade resten av sitt straff plus lite till för bensinmacksrånet.

Och enligt Johnnie Larch var den historiens sensmoral den här: mucka inte med folk som jobbar på flygplatser.

”Är du säker på att det inte snarare är någonting i stil med ’Det beteende som fungerar väl i en speciell miljö, exempelvis ett fängelse, kan visa sig fungera illa och till och med bli destruktivt utanför denna miljö’?” sade Shadow när Johnnie Larch hade berättat sin historia.

”Nej, lyssna på mig. Det lovar jag dig, grabben”, sade Johnnie Larch, ”man ska aldrig göra käringarna på flygplatser förbannade.”

Shadow smålog åt minnet. Det var flera månader kvar tills hans eget körkort gick ut.

”Busstation! Alla går av!”

Busstationen stank av piss och gammalt öl. Shadow satte sig i en taxi och sade åt chauffören att köra honom till flygplatsen. Han sade att chauffören skulle få fem dollar extra om han kunde göra det och vara tyst. De kom dit på tjugo minuter, och chauffören sade inte ett ord.

Och sedan stapplade Shadow genom den väl upplysta flygplatsen. Han oroade sig för det där med e-biljetten. Han visste att han hade en biljett till en flight på fredagen, men han visste inte om den skulle gå att använda i dag. Allt som var elektroniskt föreföll honom i grund och botten magiskt, färdigt att försvinna vilken sekund som helst.

Men han hade ändå sin plånbok, han hade tillgång till den för första gången på tre år, och i den fanns flera kreditkort som hade gått ut och ett Visakort som, till hans glada förvåning, inte gick ut förrän i slutet av januari. Han hade ett bokningsnummer. Och han hade, upptäckte han, en visshet om att när han väl kom hem skulle allt på något sätt ha ordnat sig. Laura skulle må bra igen. Det kanske var någon bluff för att få ut honom ett par dagar tidigare. Eller också var det kanske ett enkelt misstag: man hade släpat ut kroppen av någon annan Laura Moon ur bilvraket på motorvägen.

Blixtar flimrade utanför flygplatsen, utanför fönstren. Shadow kom på sig med att hålla andan och vänta på någonting. En åskskräll långt borta. Han andades ut.

En trött, vit kvinna stirrade på honom från andra sidan disken.

”Hej”, sade Shadow. Du är den första främmande kvinna jag har pratat med på riktigt på tre år. ”Jag har ett bokningsnummer för en e-biljett. Jag skulle ha åkt på fredag, men jag måste åka i dag. Det har inträffat ett dödsfall i familjen.”

”Mm. Det var tråkigt att höra.” Hon knackade på tangentbordet, stirrade på skärmen, knackade igen. ”Så där ja. Jag har bokat in dig på halvfyraplanet. Det kanske blir försenat i stormen, så håll ett öga på skärmen. Har du något bagage att checka in?”

Han höll upp en axelremsväska. ”Den här behöver jag väl inte checka in?”

”Nej”, sade hon. ”Den kan du ta med. Har du någon fotolegitimation?”

Shadow visade henne körkortet.

Det var ingen stor flygplats, men den mängd människor som strövade omkring, bara strövade omkring, gjorde honom häpen. Han såg hur folk obesvärat ställde ifrån sig väskor, såg plånböcker nerstoppade i bakfickor, såg handväskor som ställdes in under stolar och inte bevakades. Det var då han förstod att han inte var kvar i fängelset.

En halvtimme att vänta till ombordstigningen. Shadow köpte en bit pizza och brände sig på läppen av den heta osten. Han tog emot växeln och gick till telefonerna. Han ringde Robbie på Muscle Farm, men det var bara svararen där.

”Du, Robbie”, sade Shadow. ”De sade att Laura är död. De släppte ut mig tidigare. Jag är på väg hem.”

Och sedan, eftersom folk begår misstag och han hade varit med om att det hänt, så ringde han hem och lyssnade på Lauras röst.

”Hej”, sade hon. ”Jag är inte hemma eller också kan jag inte ta samtalet. Lämna ett meddelande så ringer jag upp och ha en bra dag.”

Shadow kunde inte förmå sig att lämna något meddelande.

Han satte sig i en plaststol vid gaten och höll i väskan så hårt att det gjorde ont i handen.

Han tänkte på allra första gången han hade träffat Laura; då visste han inte ens vad hon hette. Hon var Audrey Burtons kompis. Han hade suttit tillsammans med Robbie vid ett bord på ChiChi’s när Laura hade kommit in något steg efter Audrey, och Shadow hade kommit på sig själv med att stirra. Hon hade långt, kastanjerött hår och så blå ögon att Shadow fick för sig att hon hade färgade kontaktlinser. Hon hade beställt en jordgubbsdaiquiri, envisats med att Shadow skulle smaka på den och skrattat förtjust när han gjorde det.

Laura var hemskt förtjust i att folk smakade på det hon smakade på.

Han hade givit henne en godnattkyss den kvällen. Hon hade smakat jordgubbsdaiquiri, och han hade aldrig velat kyssa någon annan efter det.

En kvinnoröst ropade ut att ombordstigningen på hans plan hade börjat, och raden Shadow satt i var den första som fick gå ombord. Han satt allra längst bak, och platsen bredvid var tom. Regnet smattrade oupphörligt mot planets sida: han föreställde sig små barn som kastade nävar med torkade ärtor från himlen.

När planet lyfte somnade han.

Shadow befann sig på någon mörk plats, och det som stirrade på honom hade ett bisonhuvud, stinkande och lurvigt och med stora, blanka ögon. Kroppen var en manskropp, inoljad och hal.

”Förändringar är på väg”, sade bisonoxen utan att röra på läpparna. ”Vissa beslut måste fattas.”

Eldsken fladdrade på fuktiga grottväggar.

”Var är jag?” frågade Shadow.

”I jorden och under jorden”, sade bisonmannen. ”Du är där de glömda väntar.” Hans ögon var fuktiga svarta stenkulor och rösten var ett muller ur underjorden. Han luktade som en våt ko. ”Tro”, sade den mullrande rösten. ”Om du ska överleva, så måste du tro.”

”Tro vad då?” frågade Shadow. ”Vad ska jag tro?”

Han stirrade på Shadow, bisonmannen, och han rätade på sig i sin väldiga längd och ögonen fylldes av eld. Han öppnade sin salivfläckiga bisonmun och på insidan var den röd av de lågor som brann inuti honom, under jorden.

”Allting”, vrålade bisonmannen.

Världen kantrade och snurrade, och åter satt Shadow på planet; men krängningarna fortsatte. Längst fram i planet skrek en kvinna halvhjärtat.

Runt planet blixtrade det, i bländande glimtar. I högtalarna hördes kaptenens röst, och han sade att han skulle försöka gå lite högre upp och komma undan ovädret.

Planet skakade och skalv, och likgiltigt och förstrött undrade Shadow om han skulle dö. Det verkade möjligt, avgjorde han, men inte troligt. Han stirrade ut genom rutan och såg hur blixtarna lyste upp horisonten.

Så somnade han till igen och drömde att han var tillbaka i fängelset och att Low Key hade viskat till honom i matkön att någon hade satt ett pris på hans liv, men att Shadow inte kunde ta reda på vem eller varför; och när han vaknade var de på väg att landa.

Han vacklade ut ur planet och blinkade sig vaken.

Alla flygplatser ser ungefär likadana ut, tänkte han. Det kan faktiskt kvitta var man är, man är på en flygplats: golvplattor och gångar och toaletter, utgångar och tidningskiosker och fluorescerande lampor. Den här flygplatsen såg ut som en flygplats. Enda haken var att det inte var den här flygplatsen han skulle till. Det här var en stor flygplats, med alldeles för mycket folk och alldeles för många utgångar.

”Ursäkta mig?”

Kvinnan tittade på honom över skrivskivan. ”Ja?”

”Vad är det här för flygplats?”

Hon tittade förbryllat på honom, försökte avgöra ifall han skämtade eller ej, och sedan sade hon: ”Saint Louis.”

”Jag trodde att det där var planet till Eagle Point.”

”Det var det. Det dirigerades om hit på grund av ovädret. Ropade de inte ut det?”

”Antagligen. Jag somnade.”

”Du får lov att prata med honom där borta, i röda jackan.”

Mannen var nästan lika lång som Shadow; han såg ut som pappan i en komediserie från sjuttiotalet, och han knappade in någonting på en dator och sade åt Shadow att springa – springa! – till gaten i bortre änden av terminalen.

Shadow sprang genom flygplatsen, men dörrarna var redan stängda när han kom fram. Genom glasrutan han såg hur planet försvann bort från gaten.

Kvinnan vid informationsdisken (kort och brun, med ett födelsemärke på sidan av näsan) konfererade med en annan kvinna och ringde ett samtal (”Nej, det går inte. De har just ställt in det”), och sedan skrev hon ut ett nytt boardingcard. ”Nu kan du komma dit du ska”, sade hon. ”Vi ringer till gaten och säger att du är på väg.”

Shadow kände sig som en ärta som kastas mellan tre bägare, eller ett kort som blandas in i en lek. Än en gång sprang han genom flygplatsen och hamnade i närheten av stället där han från början stigit av.

En liten karl vid gaten tog hans boardingcard. ”Vi har väntat på dig”, anförtrodde han Shadow och rev av kontramärket, det med Shadows platsnummer – 17D – på. Shadow sprang ombord på planet, och de stängde dörren efter honom.

Han gick genom förstaklassdelen – det fanns bara fyra förstaklassäten, av vilka tre var upptagna. Den skäggige man i ljus kostym som satt intill det tomma sätet allra längst fram flinade mot Shadow när han klev på planet, lyfte sedan på handen och knackade på klockan när Shadow gick förbi.

Ja, ja, jag sinkar dig, tänkte Shadow. Måtte du inte ha värre saker att oroa dig för.

Planet verkade ganska fullsatt när han tog sig ner mot bakre delen. Faktum var att Shadow upptäckte att det var alldeles fullt och att en medelålders kvinna satt på plats 17D. Shadow visade henne sitt kontramärke, och hon visade honom sitt: det var samma.

”Skulle ni kunna vara snäll och sätta er?” frågade flygvärdinnan.

”Nej”, sade han, ”det kan jag tyvärr inte.”

Hon smackade med tungan och tittade på deras boardingcards, och sedan ledde hon honom tillbaka till planets främre del och pekade mot den lediga förstaklassplatsen. ”Det här är visst er lyckodag”, sade hon. ”Vill ni ha någonting att dricka? Vi hinner precis med det före start. Och ni behöver det säkert, efter det här.”

”Jag vill ha en öl, tack”, sade Shadow. ”Vad som helst går bra.”

Flygvärdinnan gick sin väg.

Mannen i den ljusa kostymen bredvid Shadow knackade på klockan med nageln. Det var en svart Rolex. ”Du är sen”, sade mannen, och han log ett jättelikt leende utan minsta lilla värme i.

”Ursäkta?”

”Jag sade: Du är sen.”

Flygvärdinnan gav Shadow ett glas öl.

En sekund undrade han ifall mannen var tokig, och sedan kom han fram till att han måste ha menat att planet fått vänta på den sista passageraren. ”Jag är ledsen om jag uppehöll er”, sade han artigt. ”Har ni bråttom?”

Planet backade ut från gaten. Flygvärdinnan kom tillbaka och tog ifrån Shadow hans öl. Mannen i den ljusa kostymen flinade mot henne och sade: ”Oroa dig inte, jag ska hålla hårt i den här”, och hon lät honom behålla sitt glas Jack Daniel’s, medan hon lamt invände att det stred mot flygbolagets regler. (”Låt du mig avgöra den saken, vännen.”)

”Förvisso börjar tiden bli dyrbar”, sade mannen i den ljusa kostymen. ”Men nej. Jag var bara orolig för att du inte skulle hinna med planet.”

”Det var vänligt av er.”

Planet stod otåligt på marken med dunkande motorer, ivrigt att få ge sig av.

”Vänligt, i helvete heller”, sade mannen i den ljusa kostymen. ”Jag har ett jobb åt dig, Shadow.”

Motordån. Det lilla planet krängde framåt, så att Shadow trycktes bakåt i stolen. Sedan var de uppe i luften och ljusen på flygplatsen sjönk under dem. Shadow tittade på mannen i stolen bredvid hans.

Hans hår var rödaktigt grått; skägget var mest bara stubb, och det var gråaktigt rött. Ett skrovligt, fyrkantigt ansikte med blekgrå ögon. Kostymen såg dyr ut och hade samma färg som smält vaniljglass. Slipsen var av mörkgrått siden och slipsnålen föreställde ett träd i silver: stam, grenar och djupa rötter.

Han höll i sitt glas Jack Daniel’s när de startade, och han spillde inte en droppe.

”Tänker du inte fråga vad det är för jobb?” frågade han.

”Hur vet du vem jag är?”

Mannen skrockade. ”Ingenting i världen är enklare än att veta vad folk kallar sig för. Lite eftertanke, lite tur och lite minne. Fråga vad det är för jobb.”

”Nej”, sade Shadow. Flygvärdinnan kom in med ett nytt glas öl, och han smuttade på det.

”Varför inte?”

”Jag är på väg hem. Jag har ett jobb som väntar där. Jag vill inte ha något annat jobb.”

Mannens skeva leende förändrades inte på utsidan, men nu verkade han faktiskt road. ”Du har inget jobb som väntar på dig hemma”, sade han. ”Det är ingenting som väntar på dig där. Däremot erbjuder jag dig ett alldeles lagligt jobb – bra betalt, begränsad säkerhet, fantastiska tjänsteförmåner. Om du lever så länge kan jag till och med slänga in en pensionsförsäkring. Skulle du vilja ha en sådan, tror du?”

Shadow sade: ”Du måste ha sett mitt namn på väskan.”

Mannen sade ingenting.

”Vem du än är”, sade Shadow, ”så kan du inte ha vetat att jag skulle ta det här planet. Jag visste inte att jag skulle ta det här planet, och hade inte mitt plan dirigerats om till Saint Louis skulle jag inte ha gjort det. Det här är väl ett practical joke, förmodar jag. Du kanske säljer någonting. Men jag tror att vi får trevligare om vi avslutar samtalet nu.”

Mannen ryckte på axlarna.

Shadow tog upp flygbolagets tidskrift. Det lilla planet skuttade och ryckte fram på himlen, och det var svårt att koncentrera sig. Orden flöt genom huvudet på honom som såpbubblor; de var där när han läste dem men helt borta en sekund senare.

Mannen satt tyst i sätet bredvid honom och smuttade på sin Jack Daniel’s. Han blundade.

Shadow läste listan på de musikkanaler som fanns tillgängliga på transatlantiska flygningar och sedan kom han till världskartan med de röda linjerna, som visade vart det här flygbolaget flög. Sedan hade han läst ut tidskriften, och motvilligt slog han igen den och stoppade ner den i fickan på sätet.

Mannen öppnade ögonen. Det var någonting konstigt med hans ögon, tänkte Shadow: det ena var mörkare grått än det andra. Han såg på Shadow. ”Förresten”, sade han, ”så var det tråkigt, det jag fick höra om din fru. En stor förlust.”

Det var nära att Shadow slog honom då. I stället tog han ett djupt andetag. (”Som sagt, gör aldrig käringarna på flygplatser förbannade”, sade Johnnie Larch i bakhuvudet på honom, ”för då släpas man tillbaka hit innan man ens hinner spotta.”) Han räknade till fem.

”Ja, det var det”, sade han.

Mannen skakade på huvudet. ”Om det ändå kunde ha gått till på något annat sätt”, sade han och suckade.

”Hon dog i en bilolycka”, sade Shadow. ”Det finns värre sätt att dö.”

Mannen skakade sakta på huvudet. För ett ögonblick tycktes han okroppslig, som om planet plötsligt hade blivit mer verkligt medan mannen hade blivit mindre verklig.

”Shadow”, sade han, ”det är inget skämt. Det är inget fult knep. Jag kan betala dig mer än du får på något annat jobb du kan hitta. Du har suttit inne. Det kommer inte att bli så att en massa människor trängs och slåss om att få anställa dig.”

”Mr vem fan du nu är”, sade Shadow, precis så högt att det hördes över motorsurret, ”så hög lön finns det inte i hela världen.”

Flinet blev bredare. Shadow kom på sig med att minnas ett teveprogram om schimpanser. I det hade de sagt att när apor ler visar de bara tänderna i en grimas av hat eller aggression eller skräck. När en schimpans ler är det ett hot.

”Jobba åt mig. Det kan bli en aning riskabelt, förstås, men om du överlever kan du få allt vad ditt hjärta kan önska. Du kan bli nästa kung av Amerika. Och”, sade mannen, ”vem annars skulle betala dig så bra? Hmm?”

”Vem är du?” frågade Shadow.

”Ah, just det. Informationsåldern – unga dam, skulle ni kunna hälla upp en Jack Daniel’s till åt mig? Inte så mycket is – ja, inte för att det någonsin har funnits någon annan typ av tidsålder. Information och kunskap: valuta som aldrig har gått ur modet.”

”Jag sade: Vem är du?”

”Få se nu. Ja, med tanke på att det sannerligen är min dag i dag – så kanske du kan kalla mig Wednesday? Mr Wednesday. Fast med det här vädret kunde det väl lika gärna vara Thursday, va?”

”Vad heter du egentligen?”

”Jobba tillräckligt länge och tillräckligt bra för mig”, sade mannen i den ljusa kostymen, ”så kanske jag rentav kan berätta det för dig. Så. Du är erbjuden ett jobb. Tänk på saken. Ingen väntar sig att du ska tacka ja med en gång, eftersom du inte vet om du hoppar ner i en damm med pirayor eller i en björngrop. Stressa inte.” Han slöt ögonen och lutade sig bakåt i stolen.

”Skulle inte tro det”, sade Shadow. ”Jag gillar dig inte. Jag vill inte jobba för dig.”

”Som sagt”, sade mannen utan att öppna ögonen, ”gör ingenting förhastat. Stressa inte.”

Planet landade med en duns, och några passagerare steg av. Shadow tittade ut genom fönstret: det var en liten flygplats mitt ute i ingenstans, och det var fortfarande två små flygplatser kvar före Eagle Point. Shadow vände blicken mot mannen i den ljusa kostymen – mr Wednesday? Han såg ut att sova.

På en impuls reste sig Shadow, högg tag i sin väska och klev av planet, gick nerför trappan till den hala, våta asfalten och fortsatte i jämn takt mot terminalens ljus. Duggregn stänkte i hans ansikte.

Innan han gick in i flygplatsbyggnaden stannade han, vände sig om och tittade. Ingen annan steg av planet. Markpersonalen rullade undan trappan, dörren stängdes och planet lyfte. Shadow gick in och där hyrde han vad som när han kom till parkeringen visade sig vara en liten Toyota.

Shadow vek ut kartan han hade fått. Han lade den i passagerarsätet. Eagle Point låg ungefär fyrtio mil därifrån.

Stormen hade dragit förbi, om den nu hade kommit så här långt. Det var kallt och klart. Moln jagade förbi framför månen, och en kort stund var Shadow osäker på om det var molnen eller månen som rörde sig.

Han körde norrut i en och en halv timme.

Det började bli sent. Han var hungrig, och när han begrep hur hungrig han var tog han av på närmaste avfart och körde in i staden Nottamun (inv. 1301). Han tankade på Amocon och frågade den uttråkade kvinnan i kassan var han kunde få sig någonting att äta.

”Jack’s Crocodile Bar”, sade hon. ”Till vänster på County Road N.”

”Crocodile Bar?”

”Just det. Jack säger att de ger stället en egen stil.” Hon ritade en karta på baksidan av ett ljuslila flygblad, som gjorde reklam för grillad kyckling till förmån för en ung flicka i behov av en ny njure. ”Han har ett par krokodiler, en orm och en sådan där stor ödla.”

”En leguan?”

”Just precis.”

Genom staden, över en bro, vidare några kilometer och sedan stannade han framför ett lågt, rektangulärt hus med en tänd Pabst-skylt.

Parkeringen var halvtom.

Inomhus låg röken tjock i luften och från jukeboxen hördes ”Walking After Midnight”. Shadow såg sig om efter krokodilerna, men hittade dem inte. Han undrade ifall kvinnan på bensinmacken hade drivit med honom.

”Vad får det vara?” frågade bartendern.

”Husets öl och en hamburgare med alla tillbehör. Pommes frites.”

”Chili som förrätt? Vi har statens bästa chili.”

”Låter bra”, sade Shadow. ”Var är herrtoaletten?”

Bartendern pekade mot en dörr i hörnet av baren. På den satt ett uppstoppat alligatorhuvud. Shadow gick in genom dörren.

Toaletten var ren och ljus. Shadow såg sig om i rummet först: vanans makt. (”Kom ihåg, Shadow, att du kan inte slåss medan du pissar”, sade Low Key, lågmäld som alltid, i bakhuvudet på honom.) Han tog urinoaren längst till vänster. Så drog han ner gylfen och kissade i en evighet, med stor lättnad. Han läste det gulnande, inramade tidningsklipp med ett foto av Jack och två alligatorer, som satt i ögonhöjd.

En hövlig grymtning ljöd från urinoaren omedelbart till höger om honom, fast han inte hade hört någon komma in.

Mannen i den ljusa kostymen var längre när han stod upp än Shadow skulle ha trott efter att ha sett honom sitta på planet. Han var nästan lika lång som Shadow, och Shadow var en storvuxen man. Han stirrade framför sig. Han pissade färdigt, skakade av de sista dropparna och drog upp gylfen.

Så flinade han, omåttligt självbelåtet. ”Jaha”, sade mr Wednesday, ”nu har du fått betänketid, Shadow. Vill du ha ett jobb?”

NÅGONSTANS I AMERIKA

Los Angeles 23.26

I ett mörkrött rum – väggarnas färg påminner om rå lever – står en lång kvinna, karikatyriskt klädd i alldeles för åtsittande sidenshorts, och brösten lyfts uppåt och framåt av den gula blusen, som är hopknuten under dem. Hennes svarta hår är uppsatt i en hög knut på hjässan. Bredvid henne står en kortvuxen man i en olivgrön t-shirt och dyra, blå jeans. I höger hand håller han en plånbok och en mobiltelefon från Nokia med rött-vitt-och-blått skal.

I det röda rummet finns en säng, bäddad med vita satinlakan och ett oxblodsrött överkast. Vid fotänden står ett litet träbord och på det en ljusstake och en stenstatyett av en kvinna med gigantiskt breda höfter.

Kvinnan ger ett litet rött ljus till mannen. ”Här”, säger hon. ”Tänd det.”

”Jag?”

”Ja”, säger hon. ”Om du vill ha mig.”

”Jag borde ha nöjt mig med att låta dig suga av mig i bilen.”

”Kanske det”, säger hon. ”Vill du inte ha mig?” Hon drar handen över kroppen från lår till bröst, en presenterande gest, som om hon demonstrerade en ny produkt.

Röda sidendukar över lampan i hörnet gör ljuset rött.

Mannen ser hungrigt på henne, och sedan tar han emot ljuset och sticker ner det i ljusstaken. ”Har du eld?”

Hon räcker honom ett tändsticksplån. Han river av en tändsticka och tänder ljuset: lågan fladdrar till men brinner sedan stadigt, och den skänker en illusion av rörelse åt den ansiktslösa statyetten intill, bara höfter och bröst.

”Lägg pengarna under statyetten.”

”Femtio dollar.”

”Ja”, säger hon. ”Kom och älska med mig nu.”

Han knäpper upp jeansen och tar av sin olivgröna t-shirt. Hon masserar hans vita axlar med bruna fingrar; så vänder hon på honom och börjar älska honom med händerna, med fingrarna, med tungan.

Det tycks honom att ljuset i det röda rummet har dämpats och att den enda belysningen kommer från ljuset, som brinner med klar låga.

”Vad heter du?” frågar han.

”Bilquis”, säger hon och lyfter på huvudet. ”Med q.”

”Med vad?”

”Strunt i det.”

Nu flämtar han. ”Jag vill knulla med dig”, säger han. ”Jag måste få knulla med dig.”

”Visst, älskling”, säger hon. ”Vi ska. Men kan du göra mig en tjänst, medan du gör det?”

”Hör du”, säger han, plötsligt sur, ”det är jag som betalar dig, vet du.”

Hon sätter sig grensle över honom med en enda, smidig rörelse, och hon viskar: ”Jag vet, älskling, jag vet, du betalar mig, jag menar, så snygg som du är borde jag betala dig, jag har sådan tur …”

Han snörper på munnen, försöker visa henne att det där ludersnacket inte påverkar honom, hon kan inte lura honom; hon är en gatflicka, för guds skull, och han är praktiskt taget producent, och blåsningar i sista sekund vet han allt om. Men hon ber inte om pengar. I stället säger hon: ”Älskling, medan du tar mig, medan du sticker in din stora hårda grej i mig, kan du tillbe mig?”

”Kan jag göra vad då?”

Hon gungar fram och tillbaka på honom: hans svullna ollon gnids mot hennes våta blygdläppar.

”Kan du kalla mig gudinna? Kan du be till mig? Kan du dyrka mig med din kropp?”

Han ler. Var det det enda hon ville? Vi har alla våra egenheter. ”Det är klart”, säger han. Hon sticker handen mellan benen och leder honom in i henne.

”Är det skönt, gudinna, är det skönt?” frågar han, flämtande.

”Dyrka mig, älskling”, säger Bilquis, fnasket.

”Ja”, säger han. ”Jag dyrkar dina bröst och ditt hår och din fitta. Jag dyrkar dina lår och dina ögon och dina körsbärsröda läppar …”

”Ja …” gnolar hon och rider honom.

”Jag dyrkar dina bröstvårtor, som livets mjölk flödar från. Din kyss är honung och din beröring bränner som eld, och jag dyrkar den.” Orden blir allt mer rytmiska nu, håller samma takt som kropparnas stötar och svall. ”Ge mig din lust på morgonen och ge mig din vederkvickelse och välsignelse på kvällen. Låt mig vandra i mörkret oskadd och komma till dig igen och sova hos dig och älska med dig igen. Jag tillber dig med allt som finns inom mig, allt som finns i mitt inre, med alla platser där jag har varit och mina drömmar och mina …” Han avbryter sig och drar efter andan. ”Vad gör du? Det där är fan tas tiskt. Helt fan tas tiskt …” Och han tittar ner mot sina höfter, mot stället där de förenas, men hon sätter pekfingret under hans haka och lyfter upp den, så att han åter ser bara mot hennes ansikte och mot taket.

”Fortsätt, älskling”, säger hon. ”Sluta inte. Är det inte skönt?”

”Skönare än allt annat, någonsin”, säger han, och han menar det när han säger det. ”Dina ögon är stjärnor som brinner på, fan, himlavalvet, och dina läppar de milda vågor som slickar sanden, och jag tillber dem”, och nu stöter han djupare och djupare in i henne: han känner sig elektrisk, som om hela hans underkropp har blivit sexuellt laddad: priapisk, blodfylld, säll.

”Ge mig din gåva”, mumlar han utan att veta vad han säger längre, ”din enda sanna gåva, och gör mig alltid så här … alltid så … jag ber … jag …”

Och sedan stegras njutningen till orgasm, explosionen gör hans sinne till ett tomrum, hans hjärna och jag och hela varelse är fullkomligt tomma när han stöter ännu djupare in i henne, och ännu djupare …

Han har ögonen slutna när spasmerna kommer, han hänger sig åt stunden; sedan känner han en krängning och det tycks honom att han svävar, med huvudet nedåt, fastän njutningen fortsätter.

Han öppnar ögonen.

Han famlar efter tanke och förnuft igen; han tänker på födelse och undrar utan fruktan, i ett ögonblick av fullkomlig postcoital klarhet, ifall det han ser är en illusion av något slag.

Detta är vad han ser:

Han är inne i henne upp till bröstet, och när han stirrar på detta i misstro och förundran sätter hon båda händerna på hans axlar och trycker milt på hans kropp.

Han glider längre in i henne.

”Hur gör du det här?” frågar han eller tror att han frågar, men kanske ställer han bara frågan inom sig.

”Du gör det, älskling”, viskar hon. Han känner blygdläpparna tätt om bröstet och ryggen, hur de håller fast och omsluter honom. Han undrar hur det här skulle se ut för någon som iakttar dem. Han undrar varför han inte är rädd. Och sedan förstår han.

”Jag dyrkar dig med min kropp”, viskar han medan hon trycker in honom i sig. Blygdläpparna är hala mot hans ansikte och hans ögon glider in i mörker.

Hon sträcker ut sig på sängen, som en stor katt, och så gäspar hon. ”Ja”, säger hon. ”Det gör du.”

Mobilen spelar en hög, elektronisk transponering av ”Ode till glädjen”. Hon tar upp den, trycker på en knapp och sätter den till örat.

Hennes mage är platt, blygdläpparna små och slutna. Svetten blänker på hennes panna och överläpp.

”Ja?” säger hon. Och sedan säger hon: ”Nej, raring, han är inte här. Han har gått.”

Hon stänger av telefonen innan hon flyter ut på sängen i det mörkröda rummet. Så sträcker hon ut sig igen, sluter ögonen och somnar.

Kapitel två

They took her to the cemet’ry

In a big ol’ Cadillac

They took her to the cemet’ry

But they did not bring her back.

Gammal visa

”Jag har tagit mig friheten”, sade mr Wednesday medan han tvättade händerna inne på toaletten på Jack’s Crocodile Bar, ”att beställa in mat åt mig och be att få den till ditt bord. Vi har trots allt mycket att diskutera.”

”Det tror jag inte”, sade Shadow. Han torkade själv händerna på en pappershandduk, knycklade ihop den och slängde den i papperskorgen.

”Du behöver ett jobb”, sade Wednesday. ”Folk anställer inte fängelsekunder. Ni gör dem oroliga.”

”Jag har ett jobb som väntar på mig. Ett bra jobb.”

”Kan det vara jobbet på Muscle Farm?”

”Kanske det”, sade Shadow.

”Nej. Det har du inte. Robbie Burton är död. Utan honom är Muscle Farm också dött.”

”Du ljuger.”

”Ja, visst. Jag gör det bra också. Bättre än någon annan du någonsin kommer att träffa. Men tyvärr ljuger jag inte för dig om det här.” Han stack handen i fickan, tog upp en hopvikt tidning och gav den till Shadow. ”Sidan sju”, sade han. ”Följ med ut till baren. Du kan läsa vid bordet.”

Shadow sköt upp dörren in till baren. Luften var blå av rök, och på jukeboxen började The Dixie Cups sjunga ”Iko Iko”. Shadow smålog när han kände igen den gamla barnvisan.

Bartendern pekade på ett hörnbord. På ena sidan av det stod en skål chili och en hamburgare, och på platsen mittemot en blodig biff och en skål pommes frites.

Look at my king all dressed in red,

Iko Iko all day,

I bet you five dollars he’ll kill you dead,

Jockamo-feena-nay

Shadow satte sig på sin plats vid bordet. Han lade ifrån sig tidningen. ”Det här är min första måltid som fri. Jag väntar med att läsa sidan sju tills jag har ätit.”

Shadow åt hamburgaren. Den var bättre än hamburgarna i fängelset. Chilin var god men, avgjorde han efter ett par tuggor, inte den bästa i staten.

Laura lagade en fantastisk chili. Hon använde magert kött, mörka kidneybönor, morötter i små bitar, någon flaska mörkt öl och nyskivad chilipeppar. Hon brukade låta chilin puttra en stund och sedan tillsätta rött vin, citronsaft och en nypa färsk dill, och till sist mätte hon upp chilipulvret och tillsatte det. Flera gånger hade Shadow försökt få henne att visa hur hon gjorde: han stod bredvid och tittade på hela tiden, från det att hon hackade löken och lade den i botten av grytan. Han hade till och med skrivit ner receptet, ingrediens för ingrediens, och en gång hade han lagat Lauras chili åt sig en helg när hon inte var hemma. Den hade blivit okej – visst gick den att äta, men den var inte Lauras chili.

Notisen på sidan sju var den första redogörelsen för hustruns död som Shadow hade läst. Laura Moon, som i artikeln uppgavs ha varit tjugosju, och Robbie Burton, trettionio, satt i Robbies bil på motorvägen när de plötsligt girade ut i vägen för en långtradare. Långtradaren nuddade Robbies bil och skickade ut den på sidan av vägen.

Räddningsmanskapet drog ut Robbie och Laura ur vraket. Båda var döda när de kom fram till sjukhuset.

Shadow vek ihop tidningen och sköt tillbaka den över bordet mot Wednesday, som satt och glufsade i sig en biff så blodig att den nog aldrig hade presenterats för en grill.

”Här. Du får tillbaka den”, sade Shadow.

Robbie hade kört. Han måste ha varit full, fast det inte stod någonting om det i tidningen. Shadow kom på sig med att föreställa sig Lauras ansikte när hon begrep att Robbie var för full för att köra. Scenen började spelas upp för hans inre syn, och sedan kunde han inte få stopp på den: Laura som skrek åt Robbie – skrek åt honom att köra av vägen, och sedan dunsen när bilen slog i lastbilen, ratten som vreds om hårt …

… bilen som låg på sida på vägen, glassplittret som blänkte som is och diamanter i strålkastarskenet, blod som samlades i rubinpölar på vägen intill dem. Två kroppar som bars ut ur vraket eller prydligt lades vid vägkanten.

”Nå?” frågade mr Wednesday. Han hade ätit upp sin biff, slukat den som om han varit utsvulten. Nu satt han och mumsade på pommes friten, spetsade den med gaffeln.

”Du har rätt”, sade Shadow. ”Jag har inget jobb.”

Shadow tog ett mynt ur fickan. Han skickade upp det i luften, knäppte till det med fingret på vägen upp så att det att snurrade till som om det vände sig, fångade det och drämde ner det på baksidan av handen.

”Krona eller klave?” sade han.

”Varför det?” frågade Wednesday.

”Jag vill inte jobba för någon som har större otur än jag. Krona eller klave?”

”Krona”, sade Wednesday.

”Tyvärr”, sade Shadow utan att ens bry sig om att titta på myntet. ”Det var klave. Jag fuskade.”

”Inget är så lätt att vinna över som fusk”, sade Wednesday och hötte med fingret mot Shadow. ”Titta på det igen.”

Shadow kastade en blick ner på myntet. Kronan var vänd uppåt.

”Jag måste ha fumlat”, sade han förbryllat.

”Du dömer dig själv för hårt”, sade Wednesday och flinade. ”Det är bara det att jag har en enorm tur.” Så tittade han upp. ”Men ser man på. Mad Sweeney. Vill du ta ett glas med oss?”

”Southern Comfort och Cola, utan is”, sade en röst bakom Shadow.

”Jag går och pratar med bartendern”, sade Wednesday. Han reste sig och började gå mot baren.

”Tänker du inte fråga vad jag vill ha?” ropade Shadow.

”Jag vet redan vad du ska ha”, sade Wednesday, och sedan var han framme vid bardisken. Patsy Cline började sjunga ”Walking After Midnight” på jukeboxen igen.

Southern Comfort-och-Colan satte sig bredvid Shadow. Han hade kort, rött skägg, och han hade på sig en jeansjacka täckt med färggranna, påsydda lappar och under jackan en fläckig, vit t-shirt. På t-shirten stod det tryckt:

SPRIT DÖDAR LÅNGSAMT, MEN VEM FAN HAR BRÅTTOM?

Han hade keps, och på den stod det:

DEN ENDA KVINNA JAG HAR ÄLSKAT VAR EN ANNANS FRU … MIN MOR!

Han öppnade ett mjukt paket Lucky Strike med en smutsig tumnagel, tog en cigarrett och erbjöd Shadow en. Shadow var på väg att automatiskt ta en – han rökte inte, men cigarretter är bra bytesvaror – när han kom på att han inte satt inne längre. Han skakade på huvudet.

”Så du jobbar för honom där, alltså?” frågade den skäggige. Han var inte nykter, men han var inte full heller ännu.

”Det ser så ut”, sade Shadow. ”Vad gör du?”

Den skäggige tände cigarretten. ”Jag är leprechaun”, sade han med ett flin.

Shadow log inte. ”Är du?” sade han. ”Ska inte du dricka Guinness då?”

”Stereotyper. Du måste lära dig att tänka friare”, sade den skäggige. ”Irland är mycket mer än Guinness.”

”Du har ingen irländsk brytning.”

”Har varit här för jävla länge.”

”Du menar att du kommer från Irland från början?”

”Det sade jag ju. Jag är leprechaun. Vi kommer för fan inte från Moskva.”

”Nä, det gör ni väl inte.”

Wednesday kom tillbaka till bordet med tre glas, som han utan svårighet bar i sina väldiga nävar. ”Southern Comfort och Cola åt dig, Sweeney min vän, och en Jack Daniel’s åt mig. Och det här är till dig, Shadow.”

”Vad är det?”

”Smaka.”

Drycken var mörkgul till färgen. Shadow tog en liten klunk och kände en underlig blandning av surt och sött på tungan. Under denna blandning fanns ett stänk av alkohol och en märklig kombination av smaker. Det påminde honom lite om det hemkörda i fängelset, bryggt i soppåsar på rutten frukt och bröd och socker och vatten, men det var sötare och mycket konstigare.

”Okej”, sade Shadow. ”Nu har jag smakat. Vad är det?”

”Mjöd”, sade Wednesday. ”Honungsvin. Hjältarnas dryck. Gudarnas dryck.”

Shadow tog ännu en prövande klunk. Jo, han kände honungen, upptäckte han. Det var en av smakerna. ”Det smakar lite som inläggningslag”, sade han. ”Sött, inlagt vin.”

”Smakar som en packad diabetikers piss”, instämde Wednesday. ”Jag avskyr det.”

”Varför köpte du det åt mig, i så fall?” frågade Shadow resonligt. Wednesday stirrade på Shadow med sina omaka ögon. Det ena var av glas, kom Shadow fram till, men han kunde inte bestämma sig för vilket. ”Jag köpte mjöd åt dig för att traditionen bjuder det. Och just nu behöver vi så mycket tradition vi kan få. Det beseglar vår uppgörelse.”

”Vi har inte gjort upp om någonting.”

”Det har vi visst. Du jobbar åt mig nu. Du beskyddar mig. Du kör mig från plats till plats. Du springer ärenden. I nödfall, men bara i nödfall, gör du folk illa när de behöver göras illa. För den osannolika händelse att jag dör håller du likvaka för mig. Och i gengäld ska jag se till att du får allt du behöver.”

”Han lurar dig”, sade Mad Sweeney och gned sitt borstiga, röda skägg. ”Han är en skojare.”

”Det kan du ge dig fan på att jag är”, sade Wednesday. ”Det är därför jag behöver någon som kan tillvarata mina intressen.”

Låten på jukeboxen tog slut, och ett ögonblick var det helt tyst i baren. Alla samtal hade avstannat.

”Jag hörde en gång att de där tillfällena när alla blir tysta på en gång bara händer tjugo i eller tjugo över hel timme”, sade Shadow.

Sweeney pekade på klockan ovanför baren; den satt i ett uppstoppat alligatorhuvuds väldiga, likgiltiga käkar. Klockan var 11.20.

”Har man sett”, sade Shadow. ”Fan om jag vet varför det blir så.”

”Jag vet”, sade Wednesday. ”Drick ditt mjöd.”

Shadow stjälpte i sig resten av mjödet i en enda, lång klunk. ”Det kanske smakar bättre med is”, sade han.

”Eller kanske inte”, sade Wednesday. ”Det är en hemsk sörja.”

”Det är det”, instämde Mad Sweeney. ”Ni får ursäkta mig ett ögonblick, mina herrar, men jag finner att jag har ett stort och trängande behov av att slå en långvarig båge.” Han reste sig och gick därifrån, en omöjligt lång karl. Han måste vara nästan två och tio lång, trodde Shadow.

En servitris drog med en trasa över bordet och tog deras tomma tallrikar. Wednesday sade åt henne att komma med en omgång dricka till åt dem alla tre, men den här gången skulle Shadows mjöd vara med is.

”Hur som helst”, sade Wednesday, ”så är det vad jag vill att du ska göra.”

”Skulle du vilja veta vad jag vill?” frågade Shadow.

”Ingenting kunde glädja mig mer.”

Servitrisen kom med deras glas. Shadow smuttade på sitt mjöd med is. Det blev inte bättre av isen – om något blev den sura smaken skarpare, och smaken dröjde kvar i munnen efter att han hade svalt drycken. Shadow tröstade sig med att det åtminstone inte smakade särskilt alkoholstarkt. Han var inte redo att bli full. Inte än.

Han tog ett djupt andetag.

”Okej”, sade han. ”Mitt liv, som i tre år har varit långt ifrån det bästa liv som någonsin har levts, har just genomgått en tydlig och plötslig förändring till det sämre. Nu är det ett par saker jag måste göra. Jag vill gå på Lauras begravning. Jag vill säga adjö. Jag borde ta hand om hennes grejor. Om du fortfarande behöver mig sedan, så vill jag börja med femhundra dollar i veckan.” Siffran var bara ett vilt försök. Wednesdays mörka blick var outgrundlig. ”Om vi är nöjda med att jobba ihop, så höjer du till tusen dollar i veckan om ett halvår.”

Shadow tystnade. Så här långa tal hade han inte hållit på ett halvår. ”Du säger att det kanske krävs att jag gör folk illa. Jo, jag ska göra det om de försöker skada dig. Men jag tänker inte göra det för nöjes eller vinnings skull. Jag tänker inte åka i fängelse igen. En gång räcker.”

”Det kommer du inte att behöva”, sade Wednesday.

”Nej”, sade Shadow, ”det kommer jag inte.” Han drack upp det sista av mjödet. Plötsligt undrade han, någonstans i bakhuvudet, om det var mjödet som gjorde honom så talför. Men orden forsade ur honom som vatten som sprutar ur en trasig brandpost på sommaren, och han kunde inte ha hejdat dem ens om han hade försökt. ”Jag tycker inte om dig, mr Wednesday, eller vad du nu heter på riktigt. Vi är inte vänner. Jag vet inte hur du tog dig av planet utan att jag såg dig eller hur du kunde hitta mig här. Men jag har ingenting att göra just nu. När vi är färdiga med varandra sticker jag. Och om du gör mig förbannad sticker jag också. Fram till dess ska jag jobba åt dig.”

”Utmärkt”, sade Wednesday. ”Då är vi överens.”

”Ja, vad fan”, sade Shadow. På andra sidan rummet stod Mad Sweeney och stoppade slantar i jukeboxen. Wednesday spottade sig i näven och höll fram den. Shadow ryckte på axlarna och spottade sig i näven, han också. De skakade hand. Wednesday började klämma åt. Shadow klämde tillbaka. Efter några sekunder började det göra ont i handen. Wednesday höll kvar greppet en stund till, och sedan släppte han.

”Bra”, sade han. ”Bra. Mycket bra. Ett sista glas otäckt, hemskt jävla mjöd till för att bekräfta affären, och sedan är vi klara.”

”Southern Comfort och Cola för mig, tack”, sade Sweeney, som kom raglande tillbaka från jukeboxen.

Från den hördes Velvet Undergrounds ”Who Loves the Sun?”. Shadow tyckte att det var konstigt att höra den låten från en jukebox. Det verkade faktiskt väldigt besynnerligt. Men å andra sidan hade hela kvällen bara blivit mer och mer besynnerlig.

Shadow tog den tjugofemcentare han använt att singla med från bordet i höger hand, mellan tumme och pekfinger, och njöt av känslan av ett nylättrat mynt mot fingrarna. Han låtsades ta det i vänster hand med en smidig rörelse, samtidigt som han fingerpalmerade det. Han slöt vänsterhanden om det imaginära myntet. Sedan tog han en annan tjugofemcentare i höger hand, mellan tumme och pekfinger, och samtidigt som han låtsades släppa den i vänster hand lät han myntet han hade i handflatan falla ner i höger hand, så att det slog emot det mynt han hade där. Klirret understödde illusionen av att han höll båda mynten i vänster hand, när han egentligen hade dem i höger.

”Jaså, mynttrick?” sade Sweeney och lyfte på hakan, och det sluskiga skägget spretade. ”Ja, om vi ska hålla på med sådant, så titta här.”

Han tog ett tomt glas från bordet, sträckte sedan ut handen och tog ett stort mynt, gyllene och blankt, ur luften. Han släppte det i glaset. Han tog ännu ett guldmynt ur luften och släppte i glaset, och det klirrade mot det första. Han tog ett mynt ur lågan i ett ljus på väggen, ett ur sitt skägg och ett tredje ur Shadows tomma vänsterhand, och ett efter ett släppte han dem i glaset. Sedan slöt han fingrarna över glaset och blåste hårt, och ännu fler guldmynt föll ner i glaset från hans hand. Han tömde glaset med klibbiga mynt i jackfickan och klappade sedan på fickan, så att det inte gick att missta sig på att den var tom.

”Så där”, sade han. ”Det är ett mynttrick.”

Shadow, som hade iakttagit det hela noga, lade huvudet på sned. ”Jag måste få veta hur du gjorde det.”

”Jag gjorde det”, sade Sweeney med en uppsyn som sade att han avslöjade en oerhörd hemlighet, ”med stil och elegans. Det var så jag gjorde det.” Han skrattade tyst, gungande på hälarna. De glesa tänderna syntes.

”Ja”, sade Shadow. ”Det gjorde du. Du måste lära mig det. I alla sätt att göra Myntfångsten jag någonsin har läst om, så gömmer man mynten i den hand man håller glaset med och släpper ner dem, medan man tar fram myntet i höger hand och låter det försvinna igen.”

”Låter som en jävla massa jobb, tycker jag”, sade Mad Sweeney. ”Det är enklare att bara ta dem ur luften.”

Wednesday sade: ”Mjöd åt dig, Shadow. Jag håller mig till mister Jack Daniel’s, och den irländske snyltgästen önskar …?”

”Flasköl, helst någonting mörkt”, sade Sweeney. ”Snyltgäst, minsann?” Han tog det som var kvar av ölet och höjde glaset mot Wednesday i en skål. ”Må stormen dra förbi över oss och må vi trots den förbli friska och oskadda”, sade han och stjälpte i sig ölet.

”En bra skål”, sade Wednesday. ”Men det blir vi inte.” Ännu ett glas mjöd ställdes framför Shadow.

”Måste jag dricka det här?”

”Jo, tyvärr. Det bekräftar att vi har kommit överens. Tredje gången gillt, inte sant?”

”Skit också”, sade Shadow. Han svalde mjödet i två stora klunkar. Smaken av inläggningslag och honung fyllde hans mun.

”Så där”, sade mr Wednesday. ”Nu är du min.”

”Jaha”, sade Sweeney, ”vill du veta hur det där tricket går till?”

”Ja”, sade Shadow. ”Hade du dem i ärmen?”

”Jag hade dem inte i ärmen”, sade Sweeney. Han skrattade för sig själv, gungade och studsade som om han varit en gänglig, skäggig vulkan färdig att explodera av förtjusning över sin egen begåvning. ”Det är världens enklaste trick. Vi kan slåss om det.”

Shadow skakade på huvudet. ”Jag står över.”

”Det var just snyggt”, sade Sweeney rätt ut i rummet. ”Gamle Wednesday skaffar sig en livvakt, och killen är för skraj för att ens knyta nävarna.”

”Jag tänker inte slåss med dig”, instämde Shadow.

Sweeney svajade och svettades. Han fingrade på kepsen. Sedan tog han ett av sina mynt ur luften och lade det på bordet. ”Äkta guld, om du undrar”, sade Sweeney. ”Vare sig du vinner eller förlorar – och du förlorar – så är det ditt om du slåss med mig. En stor karl som du – vem skulle ha trott att du var en sådan jävla fegis?”

”Han har redan sagt att han inte vill slåss med dig”, sade Wednesday. ”Gå din väg, Mad Sweeney. Ta ditt öl och låt oss vara i fred.”

Sweeney tog ett steg närmare Wednesday. ”Så du kallar mig snyltgäst, ditt dödsdömda gamla kräk? Din kallsinta, hjärtlösa gamla trädhängare.” Han började bli mörkt, ilsket röd i ansiktet.

Wednesday höll ut händerna med handflatorna upp, i en blidkande gest. ”Dumheter, Sweeney. Tänk på vad du säger.”

Sweeney blängde på honom. Sedan sade han, med den stora berusningens allvar: ”Du har anställt en feg karl. Vad skulle han göra om jag gjorde dig illa, tror du?”

Wednesday vände sig till Shadow. ”Jag har fått nog av det här”, sade han. ”Gör någonting åt honom.”

Shadow reste sig och såg in i Mad Sweeneys ansikte. Hur lång var karlen? undrade han. ”Du besvärar oss”, sade han. ”Du är full. Jag tycker att du ska gå nu.”

Ett leende spred sig långsamt över Sweeneys ansikte. ”Så där ja”, sade han och måttade ett slag mot Shadow med en väldig knytnäve. Shadow drog sig bakåt; Sweeneys hand träffade honom under höger öga. Han såg stora fläckar av ljus och kände smärta.

Och därmed började slagsmålet.

Sweeney slogs utan stil, utan teknik, utan någonting annat än entusiasm för själva slagsmålet: rejäla, snabba rallarsvingar som missade lika ofta som de träffade.

Shadow slogs defensivt och försiktigt, blockerade Sweeneys slag eller duckade för dem. Han blev oerhört medveten om publiken omkring dem. Borden drogs ur vägen för dem med protesterande jämmer, så att de båda männen fick plats att boxas. Hela tiden kände Shadow Wednesdays blickar på sig, kände Wednesdays glädjelösa leende. Det var ett test, så mycket stod klart, men vad för slags test?

I fängelset hade Shadow lärt sig att det fanns två typer av slagsmål: sådana som sade mucka inte med mig, där man gjorde det hela så uppseendeväckande och effektfullt man kunde, och privata slagsmål, riktiga slagsmål, som var snabba och hårda och otäcka och som alltid var över på några sekunder.

”Du, Sweeney”, sade Shadow andlöst, ”varför slåss vi?”

”För nöjes skull”, sade Sweeney, som nu var nykter eller åtminstone inte synbart full. ”För den rena oheliga jävla glädjen i att slåss. Känner du inte själv fröjden i ådrorna, hur den stiger som sav om våren?” Hans läpp blödde. Det gjorde Shadows knoge också.

”Hur fick du fram alla mynten nu då?” frågade Shadow. Han böjde sig bakåt och vred på sig, så att axeln fick ta emot ett slag ämnat åt hans ansikte.

”Jag berättade hur det gick till förut”, grymtade Sweeney. ”Men ingen är så blind – aj! Skickligt! – som den som inte vill lyssna.”

Shadow jabbade mot Sweeney, tvingade honom bakåt in i ett bord; tomma glas och askfat brakade i golvet. Shadow kunde ha gjort slut på slagsmålet där.

Han kastade en blick på Wednesday, som nickade. Shadow tittade ner på Mad Sweeney. ”Är vi klara?” frågade han. Mad Sweeney tvekade, men nickade sedan. Shadow släppte taget om honom och tog några steg bakåt. Sweeney hävde sig flämtande upp på fötter igen.

”Aldrig i livet!” skrek han. ”Vi är inte klara förrän jag säger till!” Så flinade han och kastade sig framåt med en sving mot Shadow. Han satte foten på en isbit, och flinet övergick till gapande bestörtning när han tappade fotfästet och ramlade bakåt. Han slog bakhuvudet i golvet med en bestämd smäll.

Shadow satte knät i Mad Sweeneys bröst. ”För andra gången, har vi slagits färdigt?” frågade han.

”Det kan vi väl ha gjort”, sade Sweeney och lyfte huvudet från golvet, ”för nu har glädjen runnit ur mig, likt pisset ur en liten pojke i en swimmingpool en varm dag.” Så spottade han blodet ur munnen och slöt ögonen och började snarka, djupa, magnifika snarkningar.

Någon klappade Shadow i ryggen. Wednesday satte en flaska öl i handen på honom.

Det smakade bättre än mjödet.

När Shadow vaknade låg han utsträckt i baksätet på en sedan. Morgonsolen var bländande, och det gjorde ont i huvudet. Han satte sig klumpigt upp och gnuggade sig i ögonen.

Wednesday körde, och han nynnade tonlöst. I mugghållaren stod en pappersmugg med kaffe. De åkte på en motorväg. Passagerarsätet var tomt.

”Hur mår du denna vackra morgon?” frågade Wednesday utan att vända sig om.

”Vad hände med min bil?” frågade Shadow. ”Det var en hyrbil.”

”Mad Sweeney lämnade tillbaka den åt dig. Det ingick i det avtal ni båda ingick i går kväll. Efter slagsmålet.”

Delar av gårdagskvällens samtal började trängas i Shadows huvud på ett obekvämt sätt. ”Har du mer av det där kaffet?”

Den storvuxne mannen sträckte ner handen under passagerarsätet och räckte en oöppnad flaska vatten åt honom. ”Här. Du har säkert vätskebrist. Det här hjälper bättre än kaffe just nu. Vi stannar till på nästa bensinmack och ser till att du får frukost. Du behöver tvätta dig också. Du ser ut som någonting som geten har släpat in.”

”Som katten har släpat in”, sade Shadow.

”Geten”, sade Wednesday. ”Stor, stinkande get med jättestora tänder.”

Shadow skruvade av korken och drack. Någonting klirrade i jackfickan. Han stack handen i fickan och tog upp ett mynt, ungefär så stort som en halvdollar. Det var tungt, och det var mörkgult till färgen.

På bensinmacken köpte Shadow ett Clean-U-Up-Kit, som innehöll en rakhyvel, en raktvål, en kam och ett paket med en engångstandborste och en liten tub tandkräm. Sedan gick han in på herrtoaletten och såg sig i spegeln.

Han hade en blåtira under ena ögat – när han prövande kände på den med fingret gjorde den synnerligen ont – och överläppen var svullen.

Shadow tvättade sig i ansiktet med den flytande tvålen på toaletten, och sedan tvålade han in ansiktet en gång till och rakade sig. Han borstade tänderna. Han vätte håret och kammade det bakåt. Han såg fortfarande för ruffig ut.

Han undrade vad Laura skulle säga när hon såg honom, och sedan mindes han att Laura aldrig mer skulle säga någonting och han såg hur ansiktet i spegeln darrade, men bara ett ögonblick.

Han gick ut.

”Jag ser ut som fan”, sade Shadow.

”Visst gör du det”, höll Wednesday med.

Wednesday tog med diverse snabbmat bort till kassan och betalade för den och för bensinen. Två gånger ändrade han sig om huruvida han skulle betala med kort eller kontanter, till den tugggummituggande unga kassörskans irritation. Shadow såg på medan Wednesday blev allt mer förvirrad och ursäktande. Med ens verkade han väldigt gammal. Flickan gav tillbaka kontanterna och slog in köpet på kortet, gav honom sedan kvitto på kortköpet och tog emot kontanter, lämnade sedan tillbaka kontanterna och tog emot ett annat kort. Wednesday var helt uppenbart gråtfärdig, en gammal man som blivit helt hjälplös i den moderna världens obönhörliga frammarsch av plast.

De gick ut från den varma bensinmacken, och det rykte om andedräkten.

Ut på vägen igen: bruna gräshedar gled förbi dem på ömse sidor. Träden var kala och döda. Två svarta fåglar stirrade på dem från en telefonledning.

”Du, Wednesday.”

”Vad?”

”Såvitt jag såg där inne, så betalade du aldrig för bensinen.”

”Jaså?”

”Såvitt jag såg, så slutade det med att hon betalade dig för privilegiet att ha dig inne på sin bensinmack. Tror du att hon har kommit på det än?”

”Det kommer hon aldrig att göra.”

”Vad är du egentligen? En billig bedragare?”

Wednesday nickade. ”Ja”, sade han. ”Det är jag nog. Bland annat.”

Han svängde ut i vänster fil för att köra om en lastbil. Himlen var dystert och enformigt grå.

”Det kommer att börja snöa”, sade Shadow.

”Ja.”

”Sweeney. Visade han egentligen hur han gjorde sitt trick med guldmynten?”

”Jodå.”

”Det minns jag inte.”

”Det kommer tillbaka. Det var en lång natt.”

Flera små snöflingor nuddade vindrutan och smälte på några sekunder.

”Din fru ligger på visning på Wendells begravningsbyrå för tillfället”, sade Wednesday. ”Efter lunch kommer de att ta henne därifrån och till kyrkogården för gravsättningen.”

”Hur vet du det?”

”Jag ringde medan du var på muggen. Vet du var Wendells begravningsbyrå ligger?”

Shadow nickade. Snöflingorna virvlade och yrde framför dem.

”Här är vår avfart”, sade Shadow. Bilen smög ner från motorvägen och förbi klungan av motell norr om Eagle Point.

Tre år hade gått. Ja. Det fanns fler trafikljus, obekanta butiker. Shadow bad Wednesday att sakta in när de körde förbi Muscle Farm. STÄNGT PÅ OBESTÄMD TID, stod det på den handtextade skylten på dörren, PGA DÖDSFALL.

Till vänster på Main Street. Förbi en ny tatueringssalong och en värvningsbyrå, sedan Burger King och – välbekant och oförändrad – Olsen’s Drug Store, och till sist Wendells begravningsbyrå med dess gula tegelfasad. På en neonskylt i skyltfönstret stod det VILANS HUS. Gravstenar stod odöpta, utan inskriptioner, i fönstret under skylten.

Wednesday stannade på parkeringsrutan.

”Vill du att jag ska följa med in?” frågade han.

”Inte speciellt.”

”Bra.” Flinet blixtrade till, utan glädje. ”Jag har ett och annat att göra, och det kan jag göra medan du tar adjö. Jag bokar rum åt oss på Motel America. Vi träffas där när du är färdig.”

Shadow klev ur bilen och såg på hur den körde iväg. Sedan gick han in. Den dunkla korridoren luktade blommor och möbelpolish, med en liten anstrykning av formalin. I bortre änden låg Vilans kapell.

Shadow märkte att han palmerade guldmyntet, tvångsmässigt flyttade det från handryggen till handflatan till en Downs palm, om och om igen. Tyngden i handen kändes lugnande.

Hans hustrus namn stod på ett pappersark bredvid dörren i korridorens slut. Han gick in i Vilans kapell. Shadow kände de flesta som var inne i rummet: Lauras jobbarkompisar, flera av hennes vänner.

Allihop kände igen honom. Det såg han på deras ansikten. Men det var ingen som log, ingen som sade hej.

I änden av rummet fanns en liten plattform, och på den stod en gräddvit likkista med ett antal blombuketter arrangerade omkring: klarröda och gula och vita och djupt, mörkt blodröda. Han tog ett steg framåt. Härifrån kunde han se Lauras kropp. Han ville inte gå fram; han vågade inte gå därifrån.

En man i mörk kostym – Shadow gissade att han arbetade på begravningsbyrån – sade: ”Ursäkta? Skulle ni vilja skriva i minnesboken?” och pekade på en bok i läderband, som låg uppslagen på en liten pulpet.

Han skrev SHADOW och dagens datum med sin prydliga handstil, och sedan, mycket långsamt, skrev han (VALPEN) bredvid det, och sedan gick han mot änden av rummet där de andra stod, och kistan, och det föremål i den gräddvita kistan som inte längre var Laura.

En småvuxen kvinna steg in genom dörren och tvekade. Hennes hår var kopparrött och kläderna dyra och mycket svarta. Änkestass, tänkte Shadow, som kände henne väl. Audrey Burton, Robbies fru.

I handen hade Audrey en liten bukett violer, vars stjälkar hölls ihop av silverfolie. Det var en sådan bukett som ett litet barn kunde göra i juni, tänkte Shadow. Men violerna blommade inte nu.

Hon gick genom rummet fram till Lauras kista. Shadow följde efter henne.

Laura låg med ögonen slutna och armarna i kors över bröstet. Hon var klädd i en korrekt blå dräkt som han inte kände igen. Det långa bruna håret var bakåtstruket från ansiktet. Det var hans Laura och ändå inte: det var hennes vila som var onaturlig, insåg han. Laura sov alltid så oroligt.

Audrey lade sin violbukett på Lauras bröst. Sedan rörde sig hennes mun en sekund, och så spottade hon hårt på Lauras döda ansikte.

Saliven träffade Laura på kinden och började rinna ner mot örat.

Audrey var redan på väg ut mot dörren. Shadow skyndade efter henne.

”Audrey?” sade han.

”Shadow? Har du rymt? Eller blev du utsläppt?”

Han undrade ifall hon hade tagit någonting lugnande. Tonen var kylig och oengagerad.

”Jag blev utsläppt i går. Jag är en fri man”, sade Shadow. ”Vad i helvete var det där?”

Hon stannade i den mörka korridoren. ”Violerna? Det var hennes älsklingsblommor. När vi var små brukade vi plocka violer tillsammans.”

”Inte violerna.”

”Jaså, det.” Hon torkade bort en fläck av någonting osynligt ur mungipan. ”Jaha, jag skulle ha trott att det var självklart.”

”Inte för mig, Audrey.”

”Har ingen berättat det för dig?” Hennes röst var lugn och känslolös. ”Din fru dog med min mans kuk i munnen, Shadow.”

Han gick tillbaka in i visningsrummet. Någon hade redan torkat bort saliven.

Efter lunch – Shadow åt på Burger King – kom begravningen. Lauras gräddvita kista gravsattes på den lilla ekumeniska kyrkogården i utkanten av staden: inget staket, en kuperad äng fylld av gravstenar i svart granit eller vit marmor.

Han åkte till kyrkogården i Wendells likbil, tillsammans med Lauras mamma. Mrs McCabe verkade tycka att Lauras död var Shadows fel. ”Om du hade varit här”, sade hon, ”så skulle det här aldrig ha hänt. Jag förstår inte varför hon gifte sig med dig. Jag sade ju åt henne. Om och om igen sade jag åt henne. Men ingen lyssnar på mamma, va?” Hon tystnade och tittade närmare på Shadows ansikte. ”Har du varit i slagsmål?”

”Ja”, sade han.

”Barbar”, sade hon, och så knep hon ihop munnen, lyfte på huvudet så att hakorna darrade och stirrade rakt framför sig.

Till Shadows förvåning var Audrey Burton också med på begravningen; hon stod långt bak. Den korta gudstjänsten tog slut, kistan sänktes ner i den kalla marken. Folk gick därifrån.

Shadow gick inte. Han stod kvar med händerna i fickorna, huttrade och stirrade på hålet i marken.

Ovanför honom var himlen järngrå, enformig och platt som en spegel. Det fortsatte att snöa nyckfullt, med spöklika, fladdrande snöflingor.

Det var någonting han ville säga till Laura och han var beredd att vänta tills han visste vad det var. Världen började långsamt förlora ljus och färg. Shadow var på väg att tappa känseln i fötterna, och händer och ansikte värkte av kylan. Han körde ner händerna djupare i fickorna för att värma dem, och fingrarna slöt sig om guldmyntet.

Han gick fram till graven.

”Det här är till dig”, sade han.

Flera skovlar jord hade tömts över kistan, men hålet var långt ifrån fullt. Han slängde ner guldmyntet till Laura i graven och sedan föste han ner mer jord i hålet, så att myntet doldes för hagalna gravgrävare. Så borstade han jorden av händerna och sade: ”Godnatt, Laura.” Sedan sade han: ”Jag beklagar.” Han vände sig mot ljuset från staden och började gå tillbaka till Eagle Point.

Motellet lågt drygt tre kilometer därifrån, men efter tre år i fängelse njöt han av tanken på att han kunde bara gå och gå, för alltid om så behövdes. Han kunde fortsätta att gå norrut och hamna i Alaska, han kunde gå söderut, till Mexiko eller ännu längre. Han kunde gå till Patagonien eller Eldslandet.

En bil kom fram jämsides med honom. Sidorutan hissades surrande ner.

”Vill du ha skjuts, Shadow?” frågade Audrey Burton.

”Nej”, sade han. ”Och inte av dig.”

Han gick vidare. Audrey körde bredvid honom i tio kilometer i timmen. Snöflingorna dansade i strålkastarskenet.

”Jag trodde att hon var min bästa vän”, sade Audrey. ”Vi pratade varenda dag. När Robbie och jag hade grälat var hon den första som fick veta det – då gick vi ner till Chi-Chi’s och drack margaritor och pratade om vilka skithögar karlar är. Och hela tiden knullade hon med honom bakom ryggen på mig.”

”Snälla Audrey, åk din väg.”

”Jag vill bara att du ska veta att jag hade ett bra skäl att göra som jag gjorde.”

Han sade ingenting.

”Hör du!” skrek hon. ”Du! Jag pratar med dig!”

Shadow vände sig om.

”Vill du att jag ska säga att du gjorde rätt som spottade Laura i ansiktet? Vill du att jag ska säga att det inte gjorde ont att se? Eller att det du har berättat får mig att hata henne mer än jag saknar henne? Det kommer jag inte att göra, Audrey.”

Hon körde bredvid honom en stund till utan att säga någonting. Sedan sade hon: ”Och hur hade du det i fängelset, Shadow?”

”Bara bra”, sade Shadow. ”Du skulle ha känt dig hemma där.”

Då satte hon foten på gaspedalen så att motorn vrålade till och körde iväg.

När billyktorna var borta blev världen mörk. Skymningen övergick i natt. Shadow väntade sig hela tiden att han skulle bli varmare av att gå, att en värme skulle sprida sig genom hans iskalla händer och fötter. Det gjorde det inte.

I fängelset hade Low Key Lyesmith en gång kallat den lilla fängelsekyrkogården bakom sjukstugan för Benträdgården, och den idén hade slagit rot i Shadows inre. På natten hade han drömt om en trädgård i månskenet, med vita, skelettliknande träd; deras grenar slutade i benrangelshänder och rötterna grävde sig djupt ner i gravarna. Frukter växte på träden i benträdgården, i denna dröm, och det var någonting mycket oroande med drömmens frukter, men när han vaknade mindes han inte längre vad det var för sorts märkvärdig frukt som växte på träden eller varför han fann den så motbjudande.

Bilar körde förbi honom. Shadow önskade att det funnits en trottoar. Han snavade på någonting som han inte såg i mörkret och ramlade omkull i diket intill vägen, och högerhanden sjönk ner en decimeter i den kalla leran. Han kravlade upp på fötter och torkade händerna på byxorna. Sedan stod han tafatt där. Han hann bara med att upptäcka att det stod någon bredvid honom innan någonting vått trycktes över hans näsa och mun, och han kände smaken av starka, kemiska ångor.

Den här gången kändes diket varmt och tröstande.

Shadows tinningar kändes som om de hade satts fast vid skallen med grov spik. Han var bakbunden med vad som kändes som någon sorts remmar. Han satt i en bil med läderklädsel. En sekund undrade han om det var något fel med hans djupseende, men sedan begrep han att nej, det andra sätet var faktiskt så långt bort.

Det satt folk bredvid honom, men han kunde inte vända på sig så att han såg dem.

Den feta ynglingen i andra änden av den extra långa limousinen tog en burk Cola Light ur barskåpet och öppnade den. Han hade en lång, svart rock av något sidenaktigt tyg, och han såg ut att nyss ha lämnat tonåren: ena kinden blänkte av spridda finnar. Han log när han såg att Shadow hade vaknat.

”Hejsan, Shadow”, sade han. ”Mucka inte med mig.”

”Okej”, sade Shadow. ”Jag ska låta bli. Kan du vara snäll och släppa av mig vid Motel America, uppe vid motorvägen?”

”Klipp till honom”, sade ynglingen till personen som satt till vänster om Shadow. Shadow fick ett hårt slag i solar plexus, och han tappade andan och vek sig dubbel. Sakta rätade han på sig.

”Mucka inte med mig, sade jag. Du muckade just med mig. Jag vill ha korta, relevanta svar, annars ska jag fan döda dig. Eller också kanske jag inte dödar dig. Jag kanske låter grabbarna bryta vartenda förbannat ben du har i kroppen. De är tvåhundrasex stycken. Så mucka inte med mig.”

”Uppfattat”, sade Shadow.

Limousinens takbelysning bytte färg från violett till blått, sedan till grönt och så till gult.

”Du jobbar åt Wednesday”, sade ynglingen.

”Ja”, sade Shadow.

”Vad fan är han ute efter? Jag menar, vad gör han här? Han måste ju ha en plan. Vad har han för strategi?”

”Jag började arbeta åt mr Wednesday i morse”, sade Shadow. ”Jag gör ärenden åt honom.”

”Menar du att du inte vet?”

”Jag menar att jag inte vet.”

Killen öppnade jackan och tog fram ett cigarrettetui i silver ur en innerficka. Han öppnade det och höll fram det mot Shadow. ”Cigarrett?”

Shadow funderade på att be om att få händerna lossade, men beslöt att låta bli. ”Nej, tack”, sade han.

Cigarretten verkade vara handrullad, och när killen tände den med en mattsvart Zippotändare luktade den lite som brinnande elektronikkomponenter.

Killen tog ett djupt bloss och höll sedan andan. Han lät röken sippra ut ur munnen och drog in den genom näsan igen. Shadow misstänkte att han hade övat mycket på det framför en spegel innan han gjorde det offentligt. ”Om du ljuger för mig”, sade killen, liksom långt bortifrån, ”så ska jag fan döda dig. Det vet du.”

”Du sade det.”

Killen tog ännu ett djupt bloss på cigarretten. ”Sade du att du bor på Motel America?” Han knackade på rutan bakom föraren. Glasrutan gled ner. ”Du – Motel America, vid motorvägen. Vi ska släppa av vår gäst där.”

Föraren nickade, och rutan gled upp igen.

Det glimmande, fiberoptiska ljuset inne i limousinen fortsatte att växla, gick genom sin cykel av dunkla färger. Shadow tyckte att killens ögon också glimmade, gröna som på en gammaldags datorskärm.

”Du ska hälsa Wednesday en sak, hör du. Du ska säga att han är historia. Han är glömd. Han är gammal. Säg åt honom att vi är framtiden och vi skiter fullkomligt i honom och hans gelikar. Han har förpassats till historiens skräpcontainer medan sådana som jag åker limousin på morgondagens motorvägar.”

”Det ska jag säga”, sade Shadow. Han började bli yr. Han hoppades att han inte skulle kräkas.

”Säg åt honom att vi har programmerat om framtiden. Säg att språket är ett virus och religion ett operativsystem och att böner bara är en massa jävla spam. Säg det till honom, annars ska jag fan döda dig”, sade ynglingen milt ur sitt rökmoln.

”Uppfattat”, sade Shadow. ”Du kan släppa av mig här. Jag går resten av vägen.”

Ynglingen nickade. ”Trevligt att få pratas vid”, sade han. Röken hade gjort honom mildare stämd. ”Du borde få veta att om vi faktiskt dödar dig, så raderar vi bara ut dig. Fattar du? En klickning, och sedan är du överskriven med slumpmässiga ettor och nollor. Alternativet återställ finns inte.” Han knackade på rutan bakom sig. ”Han ska av här”, sade han. Så vände han sig till Shadow och pekade på cigarretten. ”Syntetiskt paddskinn”, sade han. ”Visste du att man kan syntetisera bufotenin numera?”

Bilen stannade och dörren öppnades. Shadow klev klumpigt ur. Hans händer lossades, och han vände sig om. Bilens inre hade blivit ett virvlande rökmoln där två ljus glimmade, nu kopparfärgade som en paddas vackra ögon. ”Alltihop handlar om vilket jävla paradigm som dominerar, Shadow. Ingenting annat är viktigt. Och du, beklagar det där med din fru.”

Dörren stängdes och den långa limousinen körde tyst bort. Shadow var ett par hundra meter ifrån sitt motell, och han gick dit, andades in den kalla luften, förbli röda och gula och blå ljus som gjorde reklam för alla upptänkliga sorters snabbmat så länge det var hamburgare, och utan vidare missöden kom han till Motel America.

Kapitel tre

Varje timme sårar. Den sista dödar.

Gammalt ordspråk

En mager ung kvinna stod i receptionen på Motel America. Hon upplyste Shadow om att hans vän redan hade checkat in åt honom och gav honom den fyrkantiga plastbricka som fungerade som rumsnyckel. Hon hade blekblont hår och någonting råttlikt över sig, som syntes bäst när hon verkade misstänksam och mildrades när hon log. Hon vägrade att säga vilket rum Wednesday hade, utan envisades med att ringa upp Wednesday på rummet för att meddela att hans vän hade kommit.

Wednesday kom ut ur ett rum en bit bort i korridoren och vinkade åt Shadow.

”Hur var begravningen?” frågade han.

”Den är över”, sade Shadow.

”Vill du prata om den?”

”Nej”, sade Shadow.

”Bra.” Wednesday log brett. ”Det pratas för mycket numera. Prat prat prat. Det här landet skulle klara sig mycket bättre ifall folk lärde sig att lida under tystnad.”

Wednesday gick före in i sitt rum, som låg mittemot Shadows. I hela rummet fanns det kartor, uppvikta, utbredda på sängen, upptejpade på väggarna. Wednesday hade ritat på alla kartorna med märkpennor, fluorescerande grönt och plågsamt skärt och skrikigt brandgult.

”Jag blev kapad av en fet grabb”, sade Shadow. ”Han sade att jag skulle säga åt dig att du har förpassats till historiens dynghög medan sådana som han åker limousin på livets motorvägar. Eller någonting i den stilen.”

”Lilla snorvalp”, sade Wednesday.

”Känner du honom?”

Wednesday ryckte på axlarna. ”Jag vet vem han är.” Han satte sig tungt i rummets enda stol. ”De har inte en susning”, sade han. ”De har inte en jävla susning. Hur länge behöver du stanna kvar i stan?”

”Vet inte. En vecka, kanske. Jag borde väl ta hand om det Laura har lämnat efter sig. Ordna med lägenheten och göra mig av med hennes kläder och allt sådant där. Hennes morsa lär väl bli vansinnig av det, men det förtjänar hon.”

Wednesday nickade med sitt väldiga huvud. ”Tja, ju fortare du blir klar, desto fortare kan vi åka ifrån Eagle Point. Godnatt.”

Shadow gick tvärsöver korridoren. Hans rum var en exakt kopia av Wednesdays; till och med affischen med en blodröd solnedgång på väggen ovanför sängen var densamma. Han beställde en pizza med ost och köttbullar, och sedan tappade han upp ett bad och hällde i motellets alla små plastflaskor med schampo i vattnet, så att det löddrade.

Shadow var för stor för att kunna ligga i badkaret, men han satt i det och njöt så gott han kunde. Han hade lovat sig själv ett bad när han kom ut ur fängelset, och Shadow höll sina löften.

Pizzan kom strax efter att Shadow hade badat färdigt, och han åt den och sköljde ner den med en flaska root beer.

Shadow låg i sängen och tänkte: Det här är min första säng som en fri man, och tanken beredde honom mindre glädje än han hade trott. Han lät gardinerna vara fråndragna och såg genom fönsterglaset på skenet från billyktor och från snabbmatsställena, och det tröstade honom att veta att det fanns en annan värld där ute, en som han kunde gå ut i närhelst han ville.

Shadow kunde ha legat hemma i sin egen säng, i lägenheten där han hade bott med Laura – i sängen som han hade delat med Laura. Men tanken på att ligga där utan henne, omgiven av hennes saker, hennes doft, hennes liv – den var för smärtsam …

Gå inte dit, tänkte Shadow. Han beslöt att tänka på någonting annat. Han tänkte på mynttrick. Shadow visste att han inte hade rätta personligheten för att bli illusionist; han kunde inte dikta upp de historier som var så nödvändiga för att skapa tilltro, och han ville inte göra kortkonster eller trolla fram pappersblommor. Han ville bara manipulera mynten: han gillade hantverket i konsten. Han började göra upp en lista på de myntförsvinnanden han hade bemästrat, och det påminde honom om det mynt han hade slängt i Lauras grav, och sedan hörde han inom sig hur Audrey berättade att Laura hade dött med Robbies kuk i munnen, och än en gång kände han ett plågat litet stick i hjärtat.

Varje timme sårar. Den sista dödar. Var hade han hört det?

Han tänkte på Wednesdays kommentar och log, mot sin vilja: Shadow hade hört för många människor som sade åt varandra att inte undertrycka sina känslor, att släppa fram dem, att släppa taget om det som sårade. Shadow tyckte att det fanns mycket gott att säga om att stänga igen om känslor. Om man gjorde det tillräckligt länge och tillräckligt väl skulle man, misstänkte han, snart inte känna någonting alls.

Och så togs han av sömnen, utan att han märkte det.

Han gick …

Han gick genom ett rum som var större än en stad, och vart han än tittade fanns det statyer och sniderier och grovt tillyxade avbilder. Han stod bredvid en staty av en kvinnoliknande varelse: hennes nakna bröst hängde platta och tunga, runt midjan bar hon en kedja av avhuggna händer, i vardera av sina egna händer höll hon en skarp kniv och från hennes hals reste sig inte ett huvud utan två ormar med krökta kroppar, vända mot varandra och redo för anfall. Det var någonting djupt oroande med statyn, någonting ytterligt och våldsamt fel. Shadow backade undan från den.

Han började gå genom salen. De statyer som alls hade ögon tycktes följa honom med blicken för varje steg han tog.

I drömmen märkte han att i golvet framför varje staty lågade ett namn. Mannen med det vita håret, ett halsband av tänder och en trumma i handen var Leucotios ; den bredhöftade kvinnan med en gapande klyfta mellan benen, en klyfta ur vilken monster föll, var Hubur ; mannen med vädurshuvudet som höll i ett gyllene klot var Hershef.

En pedantisk, beskäftig röst talade till honom i drömmen, men han såg ingen.

”Detta är de gudar som har glömts bort och som nu lika gärna kunde vara döda. Man finner dem inte annat än i dammiga historiska texter. De är borta, alla är de borta, men deras namn och avbilder har blivit kvar.”

Shadow gick runt ett hörn och visste att han nu kommit till ett annat rum, ännu större än det första. Det sträckte sig längre än ögat nådde. Nära sig hade han ett mammuthuvud, putsat och brunt, och en hårig, ockragul mantel, som bars av en liten kvinna med vanskapt vänsterhand. Bredvid dem fanns tre kvinnor, uthuggna ur ett och samma granitblock och förenade vid midjan; över ansiktena var det någonting oavslutat och jäktat, medan brösten och könsorganen hade snidats med yttersta omsorg; det fanns också en fågel som inte kunde flyga och som Shadow inte kände igen, dubbelt så hög som han och med näbb som en asgam men armar som en människa; och så vidare, och så vidare.

Rösten tog till orda igen, som om den talade till en skolklass, och den sade: ”Detta är de gudar som har försvunnit ur människornas minne. Till och med deras namn har gått förlorade. De folk som dyrkade dem är lika bortglömda som sina gudar. Deras totem har för länge sedan slagits sönder och störtats. Deras präster dog utan att föra sina hemligheter vidare.

Gudar dör, och när de verkligen dör är det ingen som sörjer dem och ingen som minns dem. Det är svårare att döda idéer än människor, men det går att döda dem med tiden.”

Och då hördes en viskning som långsamt gick genom salen, ett lågt sus som fick Shadow att i drömmen uppleva en isande och oförklarlig fruktan. En allt uppslukande panik grep honom, där han gick bland gudar vars själva existens var bortglömd – gudar med bläckfiskansikten och gudar som bara var mumifierade händer eller fallande stenar eller skogsbränder …

Shadow vaknade med fuktig panna, och hjärtat bultade som en borrmaskin: han var klarvaken. De röda siffrorna på klockan vid sängen visade 01:03. Ljuset från Motel America-skylten utanför sken in genom hans sovrumsfönster. Förvirrad steg Shadow upp och gick in i det lilla badrummet. Han pinkade utan att tända lampan och gick sedan ut i sovrummet igen. Drömmen stod fortfarande klar och levande för hans inre syn, men han kunde inte förklara för sig själv varför den hade skrämt upp honom så mycket.

Ljuset som sken in i rummet utifrån var inte starkt, men Shadow hade vant sig vid mörkret. En kvinna satt på hans sängkant.

Han kände igen henne. Han skulle ha känt igen henne bland tusen andra personer, eller hundratusen. Hon var fortfarande iklädd den dräkt hon hade blivit begravd i.

Hennes röst var en viskning, men en välbekant sådan. ”Du”, sade Laura, ”tänker väl fråga vad jag gör här.”

Shadow sade ingenting.

Han satte sig ner i rummets enda stol och frågade till slut: ”Är det du?”

”Ja”, sade hon. ”Jag fryser, valpen.”

”Du är död, vännen.”

”Ja”, sade hon. ”Ja. Det är jag.” Hon klappade på sängen bredvid sig. ”Kom och sätt dig hos mig”, sade hon.

”Nej”, sade Shadow. ”Jag ska nog stanna här för tillfället. Vi har fortfarande ett och annat att klara upp.”

”Som att jag är död?”

”Kanske det, men jag tänkte mer på hur du dog. Du och Robbie.”

”Jaså”, sade hon. ”Jaså, det.”

Shadow kände lukten – eller kanske, tänkte han, kanske inbillade han sig bara att han kände lukten – av förruttnelse, av blommor och balsamering. Hans fru – hans före detta fru … nej, rättade han sig, hans framlidna fru – satt på sängen och stirrade på honom utan att blinka.

”Valpen”, sade hon. ”Kan du – tror du att du skulle kunna skaffa – kan du ge mig en cigarrett?”

”Jag trodde att du hade lagt av.”

”Det gjorde jag”, sade hon. ”Men jag oroar mig inte för hälsoriskerna längre. Och jag tror att det skulle lugna mig lite. Det finns en automat i lobbyn.”

Shadow drog på sig jeans och t-shirt och gick barfota ut i lobbyn. Nattportieren var en medelålders man som satt och läste en bok av John Grisham. Shadow köpte ett paket Virginia Slim ur automaten. Han bad nattportieren om ett tändsticksplån.

”I ditt rum är rökning inte tillåten”, sade portieren. ”Se till så att du öppnar fönstret ordentligt.” Han gav Shadow ett tändsticksplån och ett askfat av plast med Motel Americas logotyp på.

”Uppfattat”, sade Shadow.

Han gick in i sitt sovrum igen. Hon hade sträckt ut sig nu, ovanpå hans skrynkliga täcke. Shadow öppnade fönstret och gav henne sedan cigarretter och tändstickor. Hennes fingrar var kalla. Hon tände en tändsticka och han såg att hennes vanligtvis välskötta naglar var trasiga och sönderbitna nu, och under dem hade hon lera.

Laura tände cigarretten, andades in och blåste ut tändstickan. Hon tog ett bloss till. ”Jag känner ingen smak”, sade hon. ”Jag tror inte att det här hjälper.”

”Det var tråkigt”, sade han.

”Ja”, sade Laura.

När hon tog ett bloss till sken glöden starkare, och han kunde se hennes ansikte.

”Jaha”, sade hon. ”Så de släppte ut dig.”

”Ja.”

Cigarrettglöden lyste brandgul. ”Jag är fortfarande tacksam. Jag borde aldrig ha dragit in dig i det där.”

”Nåja”, sade han, ”jag gick med på att göra det. Jag kunde ha sagt nej.” Han undrade varför han inte var rädd för henne, varför en dröm om ett museum kunde göra honom skräckslagen när han tydligen kunde handskas med ett vandrande lik utan rädsla.

”Ja”, sade hon. ”Det kunde du. Din stora klumpeduns.” Röken slingrade sig om hennes ansikte. Hon var mycket vacker i det dunkla ljuset. ”Du vill veta hur det var med mig och Robbie?”

”Jo, det vill jag väl.”

Hon fimpade cigarretten i askfatet. ”Du satt i fängelse”, sade hon. ”Och jag behövde någon att prata med. Jag behövde tröst. Du var inte hemma. Jag var olycklig.”

”Jag är ledsen.” Shadow kom på att någonting var annorlunda med hennes röst, och han försökte lista ut vad.

”Jag vet. Så vi brukade träffas och fika. Prata om vad vi skulle göra när du kom ut från fängelset. Hur skönt det skulle bli att ha dig hemma igen. Han tyckte verkligen om dig, vet du. Han såg fram emot att få ge tillbaka ditt gamla jobb till dig.”

”Ja.”

”Och sedan åkte Audrey och hälsade på sin syster en vecka. Det var kanske ett år, tretton månader efter att du hade åkt in.” Hennes röst var uttryckslös: vartenda ord var platt och trögt, som småstenar som en efter en släpptes ner i en brunn. ”Robbie kom hem till mig. Vi fyllnade till ihop. Vi låg med varandra på golvet i sovrummet. Det var skönt. Det var verkligen skönt.”

”Det hade jag inte velat höra.”

”Inte? Förlåt. Det är svårare att välja sina ord när man är död.

Det är som ett fotografi, liksom. Det spelar inte lika stor roll.”

”Det spelar roll för mig.”

Laura tände en cigarrett till. Hennes rörelser var smidiga och välavvägda, inte det minsta stela. En sekund undrade Shadow om hon alls var död. Det här kanske var något slags utstuderat knep. ”Jo”, sade hon. ”Jag förstår det. Ja, och så fortsatte vi affären – även om vi inte kallade det så, vi kallade det ingenting alls – största delen av de senaste två åren.”

”Hade du tänkt lämna mig för hans skull?”

”Varför skulle jag ha gjort det? Du är min stora björn. Du är min valp. Det du gjorde, det gjorde du för min skull. Jag väntade i tre år på att du skulle komma tillbaka till mig. Jag älskar dig.”

Han hejdade sig innan han hade sagt Jag älskar dig också. Han tänkte inte säga det. Inte nu längre. ”Vad hände häromkvällen, då?”

”Den kvällen jag dog?”

”Ja.”

”Jo, Robbie och jag gick ut för att prata om överraskningsfesten för dig. Den skulle ha blivit så rolig. Och jag sade att det var slut mellan oss. Över. Att nu när du skulle komma hem, så måste det bli så.”

”Mm. Tack, älskling.”

”Ingen orsak, älskling.” Skuggan av ett leende for över hennes ansikte. ”Vi blev sentimentala. Det var gulligt. Vi blev dumma. Jag blev väldigt full. Inte han. Han måste köra. Vi var på väg hem och jag sade att jag skulle suga av honom som adjö, en sista gång och med riktig känsla, och så drog jag ner gylfen på honom och gjorde det.”

”Stort misstag.”

”Det menar du inte. Jag stötte till växelspaken med axeln, och sedan försökte Robbie knuffa mig ur vägen för att få i växeln igen, och vi slirade, och jag hörde ett högt krasande och jag minns att hela världen började rulla och snurra, och jag tänkte: ’Jag kommer att dö.’ Det var väldigt sakligt. Jag minns det. Jag var inte rädd. Och sedan minns jag inte mer.”

Det började lukta som av bränd plast. Det var cigarretten, förstod Shadow: den hade brunnit ända ner till filtret. Laura tycktes inte märka det.

”Vad gör du här, Laura?”

”Får man inte komma och hälsa på sin man?”

”Du är död. Jag var på din begravning i eftermiddags.”

”Ja.” Hon blev tyst och stirrade ut i tomma luften. Shadow reste sig och gick fram till henne. Han tog den rykande cigarrettfimpen ur hennes hand och slängde ut den genom fönstret.

”Jaha?”

Hon sökte hans blick med sin. ”Jag vet inte mycket mer än jag gjorde när jag levde. Det mesta som jag vet nu och som jag inte visste då kan jag inte sätta ord på.”

”I vanliga fall brukar folk som dör stanna kvar i graven”, sade Shadow.

”Gör de? Gör de verkligen det, valpen? Det trodde jag också förut. Nu är jag inte lika säker längre.” Hon reste sig från sängen och gick fram till fönstret. I skenet från motellskylten var hennes ansikte lika vackert som det alltid hade varit. Det här var den kvinna för vars skull han hade åkt i fängelse.

Hjärtat värkte i bröstet som om någon hade tagit det i handen och klämt åt. ”Laura …?”

Hon såg inte på honom. ”Du har blivit indragen i en del jobbiga grejor, Shadow. Du kommer att sabba för dig om det inte är någon som kan se efter dig. Jag ska se efter dig. Och tack för presenten.”

”Vilken present?”

Hon stack handen i blusfickan och tog fram det mynt han hade slängt i graven på eftermiddagen. Det satt fortfarande kvar svart jord på det. ”Jag kanske får lov att sätta det på en kedja. Det var jättegulligt av dig.”

”Så lite.”

Då vände hon sig om och såg på honom, och hon verkade på en gång se honom och inte. ”Jag tror att det är flera aspekter av vårt äktenskap som vi behöver jobba på.”

”Vännen”, sade han. ”Du är död.”

”Det är förstås en av aspekterna, ja.” Hon tystnade. ”Okej”, sade hon. ”Jag ska gå nu. Det är bättre att jag går.” Och helt naturligt och obesvärat vände hon sig om och lade händerna på Shadows axlar, och så ställde hon sig på tå för att ge honom en avskedspuss, så som hon alltid hade gjort.

Han böjde sig tafatt ner för att pussa henne på kinden, men hon vred på sig så att hon fick läpparna mot hans. Hennes andedräkt luktade svagt av malkulor.

Lauras tunga rörde sig lätt i Shadows mun. Den var kall och torr, och den smakade cigarretter och galla. Om Shadow hade hyst några som helst tvivel på att hans fru var död, så skingrades de då.

Han drog sig undan.

”Jag älskar dig”, sade hon bara. ”Jag ska vaka över dig.” Hon gick fram till dörren. Han hade en konstig smak i munnen. ”Lägg dig och sov en stund, valpen”, sade hon. ”Och se till att inte hamna i trubbel.”

Hon öppnade dörren ut till korridoren. Det fluorescerande ljuset där ute var inte nådigt: det fick Laura att se död ut, men så gjorde det å andra sidan med alla.

”Du kunde ha bett mig att stanna över natten”, sade hon med sin kalla stenröst.

”Det tror jag inte att jag skulle kunna”, sade Shadow.

”Det kommer du att kunna, min vän”, sade hon. ”Innan allt det här är över. Det kommer du.” Hon vände sig ifrån honom och försvann bort i korridoren.

Shadow tittade ut genom dörren. Nattportieren läste vidare i sin Grishambok och tittade knappt upp när hon gick förbi. Tjock lera från kyrkogården klibbade fast vid hennes skor. Och sedan var hon borta.

Shadow andades ut i en långsam suck. Hjärtat bultade oregelbundet i bröstet. Han gick tvärs över korridoren och knackade på Wednesdays dörr. Och när han knackade fick han en så underlig känsla, som om svarta vingar knuffade honom, som om en ofantlig kråka flög igenom honom, ut i korridoren och ut i världen utanför.

Wednesday öppnade dörren. Han hade en av motellets vita handdukar om midjan, men i övrigt var han naken. ”Vad i helvete vill du?” frågade han.

”Det är en sak du borde veta”, sade Shadow. ”Det kanske var en dröm – men det var det inte – eller också kanske jag andades in lite av den där feta grabbens syntetiska paddskinnsrök, fast antagligen håller jag bara på att bli tokig …”

”Ja, ja. Ut med språket”, sade Wednesday. ”Jag är liksom lite upptagen här.”

Shadow kastade en blick in i rummet. Han såg att det låg någon i sängen och iakttog honom, med lakanet uppdraget över sina små bröst. Blekblont hår och någonting råttaktigt över dragen. Han sänkte rösten. ”Jag såg just min fru”, sade han. ”Hon var i mitt rum.”

”Ett spöke, menar du? Såg du ett spöke?”

”Nej. Inte ett spöke. Hon var verklig. Det var hon. Visst var hon död, men det var inte alls något spöke. Jag rörde vid henne. Hon kysste mig.”

”Jag förstår.” Wednesday sneglade på kvinnan i sängen. ”Snart tillbaka, min vän”, sade han.

De gick över korridoren till Shadows rum. Wednesday tände lamporna. Han tittade på cigarrettfimpen i askfatet. Han kliade sig på bröstet. Bröstvårtorna var mörka, en gammal mans bröstvårtor, och håret på bröstet var grått. Längs ena sidan av bålen hade han ett vitt ärr. Han vädrade i luften. Sedan ryckte han på axlarna.

”Jaha”, sade han. ”Din döda fru dök alltså upp. Är du rädd?”

”Lite grann.”

”Mycket klokt. Jag får alltid stora skälvan av de döda. Någonting mer?”

”Jag är klar att lämna Eagle Point. Lauras mamma kan fixa med lägenheten och allt det där. Hon avskyr mig ändå. Jag kan åka när du vill.”

Wednesday log. ”Goda nyheter, min pojke. Vi ger oss av i morgon bitti. Och nu borde du se till att få sova lite. Jag har en skvätt whisky på rummet, ifall du vill ha hjälp att somna.”

”Nej. Jag klarar mig.”

”Stör mig inte mer i så fall. Jag har en lång natt framför mig.”

”Godnatt”, sade Shadow.

”Just det”, sade Wednesday, och han stängde dörren när han gick ut.

Shadow satte sig på sängen. Lukten av cigarretter och balsameringsmedel dröjde kvar i luften. Han önskade att han sörjde Laura: det verkade mer passande än att bli bekymrad av henne, eller, medgav han för sig själv nu när hon hade försvunnit, en liten aning rädd för henne. Det var dags att sörja. Han släckte lamporna, lade sig i sängen och tänkte på Laura, sådan hon varit innan han åkte i fängelse. Han mindes deras äktenskap när de var unga och lyckliga och dumma och inte kunde hålla tassarna borta från varandra.

Det var mycket länge sedan Shadow hade gråtit, så länge att han hade trott att han glömt hur man gjorde. Han hade inte ens gråtit när hans mamma dog.

Men nu började han gråta, med smärtsamma, rystande snyftningar, och för första gången sedan han var liten grät han sig till sömns.

RESAN TILL AMERIKA

År 813

De navigerade över det gröna havet efter stjärnorna och kusten, och när kusten bara var ett minne och natthimlen var mulen och mörk navigerade de efter sin tro, och de bad Allfadern att åter föra dem tryggt till land.

En svår resa fick de; deras fingrar blev valna och in i märgen huttrade de av en kyla som inte ens vin kunde förjaga. Om morgnarna vaknade de och såg att de hade rimfrost i skäggen, och innan solen hade värmt dem såg de ut som gamlingar, vitskäggiga i förtid.

Deras tänder började lossna och deras ögon var insjunkna när de kom i land i det gröna riket i väster. Männen sade: ”Vi är långt, långt från våra hem och härdar, långt från de hav vi känner till och de länder vi älskar. Här vid världens rand kommer våra gudar att glömma oss.”

Deras ledare klättrade upp på ett stort stenblock, och han hånade dem för deras bristande tro. ”Allfadern skapade världen”, ropade han. ”Med sina händer byggde han den av sin farfar Ymers utspridda ben och kött. Han satte Ymers hjärna på himlen till moln och hans salta blod blev det hav vi har korsat. Han skapade världen, och ni förstår väl att han har skapat det här landet också? Och om vi dör här som män, nog ska vi väl tas emot i hans hall?”

Och männen hurrade och skrattade. Med liv och lust satte de igång med att bygga en hall av kluvna stockar och lera, innanför en liten palissad av vässade stockar, trots att de efter vad de visste var de enda människorna i det nya landet.

Den dag då hallen stod klar blev det oväder; mitt på dagen var himlen mörk som på natten, och himlen slets sönder av vita ljungeldar. Åskskrällarna var så höga att männen nästan blev döva, och den skeppskatt de tagit med sig som lyckobringare gömde sig under långskeppet, som låg uppdraget på stranden. Ovädret var så hårt och så häftigt att männen skrattade och dunkade varandra i ryggen. De sade: ”Dundraren är med oss i detta fjärran land”, och de sade sina tack och gladdes, och de drack tills de raglade.

I hallens rökiga mörker sjöng barden de gamla sångerna för dem på kvällen. Han sjöng om Oden, Allfadern, som offrades åt sig själv lika modigt och ädelt som andra offrades åt honom. Han sjöng om de nio dagar då Allfadern hängde i världsträdet, med sidan genomborrad och droppande efter spjutspetsen, och han sjöng för dem om allt det som Allfadern lärde sig i sin plåga: nio namn, nio runor och två gånger nio kraftkväden. När barden berättade för dem om hur spjutet stuckits i Odens sida skrek han i smärta, på samma sätt som Allfadern själv hade skrikit, och alla männen rös och föreställde sig denna pina.

De hittade skrälingen dagen därpå, som var Allfaderns egen dag. Det var en småvuxen karl med långt hår, svart som en korpvinge, och hud i samma färg som rik, röd lera. Han talade med ord som ingen av dem förstod, inte ens barden, som hade varit ombord på ett skepp som seglat mellan Herkules stoder och som kunde tala det blandspråk som handelsmän talade längs hela Medelhavet. Främlingen var klädd i fjädrar och pälsar, och i det långa håret hade han flätat in små ben.

De ledde honom in i lägret, och där gav de honom stekt kött att äta och stark dryck som släckte hans törst. De skrattade så de skrek åt honom när han snavade och sjöng, åt hur hans huvud rullade och hängde, och det efter mindre än ett horn fyllt av mjöd. De gav honom mer att dricka, och snart låg han under bordet med huvudet under armen.

Då lyfte de upp honom – en man vid vardera axeln och en vid vardera benet – och de bar honom i axelhöjd, fyra män som blev en åttafotad häst åt honom, och de gick främst med honom i ett följe av män ut till asken på kullen vid viken, och där lade de ett rep om hans hals och hängde honom högt upp i blåsten, en hyllning till Allfadern, galgarnas herre. Skrälingens kropp gungade i vinden. Ansiktet blev svart, tungan stack ut, ögonen stod ut och penisen var hård nog att hänga en läderhjälm på, och männen hurrade och skrek och skrattade, stolta över att kunna skicka sitt offer till himlen.

Och när två väldiga korpar nästa dag landade på skrälingens lik, en på var axel, och började hacka honom på kinderna och i ögonen, då visste männen att deras offer hade tagits emot.

Det blev en lång vinter och de var hungriga, men de muntrades upp av tanken på att när våren kom skulle de skicka tillbaka båten till nordländerna och hämta bosättare och kvinnor. När vädret blev kallare och dagarna kortare började några av männen leta efter skrälingarnas by: de hoppades på att hitta mat och kvinnor. De hittade ingenting utom ställen där eldar hade brunnit, små, övergivna lägerplatser.

En midvinterdag, när solen var lika avlägsen och kall som ett matt silvermynt, såg de att resterna av skrälingens kropp hade tagits ner från trädet. Den eftermiddagen började det snöa, med stora, långsamma flingor.

Männen från nordländerna stängde porten till sitt läger, drog sig in bakom sin träpalissad.

Skrälingarnas band av krigare överföll dem den natten: femhundra man mot trettio. De klättrade över palissaden, och under de kommande sju dagarna dödade de alla de trettio männen, på trettio olika sätt. Och sjöfararna glömdes bort, av historien och av sitt folk.

Palissaden rev de, krigarna, och byn brände de ner. Långskeppet som låg uppdraget på stranden, upp-och-ner, brände de också; de hoppades att de bleka främlingarna bara haft en båt och att de genom att bränna den kunde förvissa sig om att inga fler nordmän skulle komma till deras land.

Det dröjde över hundra år innan Leif den lycklige, son till Erik Röde, återupptäckte landet, som han kallade Vinland. När han kom dit väntade hans gudar redan på honom: den enhänte Tyr, Oden, galgarnas grå gud, och åskmullrets Tor.

De var där.

De väntade.

Kapitel fyra

Let the Midnight Special

Shine its light on me

Let the Midnight Special

Shine its ever-lovin’ light on me

”The Midnight Special”, traditionell

Shadow och Wednesday åt frukost på en Country Kitchen som låg mittemot motellet. Klockan var åtta på morgonen, och världen var dimmig och kall.

”Är du fortfarande beredd att lämna Eagle Point?” frågade Wednesday. ”I så fall har jag några besök att avlägga. Fredag i dag. Fredag är fridag. En kvinnodag. Lördag i morgon. Mycket att göra på lördag.”

”Jag är beredd”, sade Shadow. ”Ingenting håller kvar mig här.”

Wednesday lassade upp flera sorters kött på sin tallrik. Shadow tog lite melon, en bagel och keso. De gick och satte sig vid ett av borden.

”Det var en jävla dröm du hade nu i natt”, sade Wednesday.

”Ja”, sade Shadow. ”Det var det.” När han hade klivit upp på morgonen hade han tydligt sett Lauras leriga fotavtryck på mattan i motellkorridoren, hur de ledde från hans sovrum till lobbyn och ut genom dörren.

”Jaha”, sade Wednesday. ”Varför kallas du Shadow?”

Shadow ryckte på axlarna. ”Något ska man heta”, sade han. Utanför glasrutan hade den dimmiga världen blivit en pennteckning i ett dussin grå nyanser, här och var med en fläck av elektriskt rött eller rent vitt. ”Hur blev du av med ögat?”

Wednesday skyfflade in ett halvdussin baconskivor i munnen, tuggade och torkade flottet från läpparna med handryggen. ”Jag har inte blivit av med det”, sade han. ”Jag vet fortfarande precis var det finns.”

”Vad ska vi göra nu?”

Wednesday såg tankfull ut. Han åt några starkt rosa skinkskivor och pillade sedan loss en köttsmula ur skägget och släppte den på tallriken. ”Vi ska göra så här: i morgon kväll ska vi träffa ett antal personer som är mycket framstående inom sina respektive områden – låt dig inte skrämmas av hur de uppför sig. Vi ska träffas på en av de viktigaste platserna i hela landet. Efteråt ska vi bjuda dem på middag. Jag måste värva dem till det projekt jag har på gång.”

”Och var ligger denna allra viktigaste plats?”

”Du ska få se, min pojke. Jag sade en av de viktigaste. Åsikterna går på goda grunder isär. Jag har meddelat mina kolleger. Vi ska stanna till i Chicago på vägen, eftersom jag måste skaffa lite pengar. För att kunna bjuda på det sätt vi måste bjuda krävs det mer reda kontanter än jag för närvarande har att tillgå. Sedan vidare till Madison.” Wednesday betalade, och de gick därifrån och tillbaka över vägen till motellets parkeringsplats. Wednesday slängde åt Shadow bilnycklarna.

Han körde ner till motorvägen och ut ur staden.

”Kommer du att sakna den?” frågade Wednesday, som satt och bläddrade igenom en mapp fylld av kartor.

”Staden? Nej. Jag hade egentligen inget liv här. Jag bodde aldrig särskilt länge någonstans som liten, och jag kom inte hit förrän jag var runt tjugo. Så det här är Lauras stad.”

”Vi får hoppas att hon stannar här”, sade Wednesday.

”Det var en dröm”, sade Shadow. ”Kom ihåg det.”

”Bra”, sade Wednesday. ”Det var en sund attityd. Låg du med henne i natt?”

Shadow tog ett djupt andetag. ”Det har du fan inte med att göra. Och svaret är nej.”

”Ville du göra det?”

Shadow sade ingenting alls. Han körde norrut, mot Chicago. Wednesday skrattade och satte sig att begrunda kartorna, vek upp dem och vek ihop dem igen, och ibland gjorde han anteckningar på ett gult anteckningsblock med en stor kulspetspenna i silver.

Till sist var han klar. Han stoppade undan pennan och lade mappen i baksätet. ”Det bästa med de stater vi är på väg mot”, sade Wednesday, ”Minnesota och Wisconsin och trakterna där omkring, är att där finns det slags kvinnor jag gillade när jag var yngre. Blekhyade och blåögda, med hår så ljust att det nästan är vitt, vinröda läppar och runda, fylliga bröst med ådring som i en god ost.”

”Bara när du var yngre?” frågade Shadow. ”Det såg ut som om du hade vissa framgångar nu i natt.”

”Ja.” Wednesday log. ”Vill du veta vad hemligheten bakom mina framgångar är?”

”Du betalar?”

”Så vulgärt är det inte. Nej, hemligheten är mycket mer poetisk än så.”

”Poetisk, minsann? Du verkar inte vara diktartypen.”

”Det finns andra sorters kväden”, sade Wednesday.

Shadow letade rätt på en radiostation med gamla godingar och lyssnade på låtar som varit i ropet innan han föddes. Bob Dylan sjöng om ett hårt regn som skulle falla, och Shadow undrade ifall det regnet hade fallit ännu eller om det var någonting som fortfarande skulle komma. Vägen framför dem låg tom och iskristallerna på asfalten glittrade som diamanter i morgonsolen.

Chicago kom över dem sakta, som ett migränanfall. Först åkte de genom landsbygd; nästan omärkligt övergick de spridda småstäderna i förortsbebyggelse, och förorterna blev en stad.

De parkerade utanför ett lågt, svart sandstenshus. Snön var bortröjd från trottoaren. De gick in i lobbyn. Wednesday tryckte på översta knappen på porttelefonen. Ingenting hände. Han ringde på igen. Sedan började han på prov ringa på hos de andra hyresgästerna, men utan att få svar.

”Den är död”, sade en mager gammal kvinna som kom nerför trappan. ”Funkar inte. Vi ringer portvakten och frågar när han ska laga den, när han ska laga elementen, han bryr sig inte, han åker till Arizona över vintern med sina dåliga luftrör.” Hon hade en kraftig brytning – östeuropeisk, trodde Shadow.

Wednesday bugade sig djupt. ”Zorya, min kära, får jag säga att du är outsägligt vacker i dag? Alldeles bländande. Du har inte åldrats.”

Den gamla kvinnan blängde på honom. ”Han vill inte träffa dig. Jag vill inte heller träffa dig. Du för ont med dig.”

”Det beror på att jag inte kommer hit om det inte är viktigt.”

Kvinnan fnös. Hon hade en tom nätkasse i handen och var klädd i en röd gammal kappa, knäppt upp till hakan. Hon såg misstänksamt på Shadow.

”Vem är bjässen?” sade hon till Wednesday. ”En till av dina mördare?”

”Du gör mig synnerligen orätt, min sköna. Herrn här heter Shadow. Han jobbar för mig, ja, men för er skull. Shadow, får jag presentera den förtjusande fröken Zorya Vechernyaya?”

”Trevligt att träffas”, sade Shadow.

Som en fågel tittade den gamla kvinnan upp på honom. ”Shadow”, sade hon. ”Ett bra namn. När skuggorna är långa, då är det min tid. Och du är den långa skuggan.” Hon såg på honom uppifrån och ner, och så log hon. ”Du får kyssa min hand”, sade hon och räckte fram en kall hand mot honom.

Shadow böjde sig ner och kysste hennes magra hand. Hon hade en stor bärnstensring på långfingret.

”Duktig pojke”, sade hon. ”Jag ska gå ut och handla mat. Du förstår, jag är den enda av oss som tjänar några pengar. De två andra kan inte tjäna pengar på att spå. Det är för att de bara säger sanningen, och sanningen är inte vad folk vill höra. Den är ett ont och den bekymrar folk, så de kommer inte tillbaka. Men jag kan ljuga för dem och säga det de vill höra. Så det är jag som försörjer oss. Tror ni att ni stannar till middagen?”

”Det hoppas jag”, sade Wednesday.

”Då får du ge mig lite pengar att köpa mer mat för”, sade hon. ”Jag är stolt, men jag är inte dum. De andra är stoltare än jag, och han är stoltast av oss allihop. Så ge mig pengar och berätta inte för dem att du ger mig pengar.”

Wednesday tog upp plånboken och öppnade den. Han tog fram en tjugodollarsedel. Zorya Vechernyaya tog den ur hans hand och väntade. Han tog fram en till och gav den till henne.

”Räcker”, sade hon. ”Vi ska förpläga er som prinsar. Gå uppför trappan till översta våningen nu. Zorya Utrennyaya är vaken, men vår tredje syster sover fortfarande, så gör inte för mycket oväsen.”

Shadow och Wednesday gick uppför den mörka trappan. Avsatsen två trappor upp var till hälften fylld med svarta soppåsar av plast, och det luktade ruttnande grönsaker.

”Är de zigenare?” frågade Shadow.

”Zorya och hennes familj? Inte alls. De är inte romer. De är ryssar. Slaver, tror jag.”

”Men hon spår.”

”Många människor spår. Jag fuskar själv lite i konsten.” När de gick uppför sista trappan flåsade Wednesday. ”Jag har ingen kondition.”

Avsatsen högst upp tog slut i en rödmålad dörr med ett titthål.

Wednesday knackade på. Ingen öppnade. Han knackade igen,
högre den här gången.

”Okej! Okej! Jag hörde! Jag hörde!” Ljudet av lås som låstes upp, av reglar som drogs ifrån, rasslet från en kedja. Den röda dörren öppnades på glänt.

”Vem är det?” En mansröst, gammal och skrovlig av cigarretter.

”En gammal vän, Czernobog. Med en kompanjon.”

Dörren öppnades så långt säkerhetskedjan tillät. Shadow såg ett grått ansikte inne i skuggorna, hur det kikade ut mot dem. ”Vad vill du, Votan?”

”Först och främst, bara ha nöjet att få träffa dig. Och jag har någonting jag vill meddela dig. Hur säger man nu?… Jo, just det. Du kanske får veta någonting du har nytta av.”

Dörren öppnades helt. Mannen i den dammiga badrocken var kort, med järngrått hår och kantiga drag. Han hade på sig ett par grå, kritstrecksrandiga byxor, blanka och nötta, och tofflor. Mellan sina fyrkantiga fingrar höll han en filterlös cigarrett, och han sög på den där han höll den i en kupad hand – som en fånge, tänkte Shadow, eller soldat. Han räckte fram vänster hand mot Wednesday. ”Välkommen då, Votan.”

”Jag kallas Wednesday numera”, sade denne och skakade hand med den gamle mannen.

Ett snålt leende; en skymt av gula tänder. ”Ja”, sade han. ”Mycket lustigt. Och det här är?”

”Det här är min kompanjon. Shadow, får jag presentera mr Czernobog.”

”Väl mött”, sade Czernobog. Han skakade hand med Shadow, med vänster hand. Handen var grov och valkig, och fingertopparna så gula som om han hade doppat dem i jod.

”Hur står det till, mr Czernobog?”

”Det står gammalt till. Magen gör ont och ryggen gör ont, och jag hostar sönder bröstet varenda morgon.”

”Varför står ni i dörren?” frågade en kvinnoröst. Shadow tittade över Czernobogs axel, på den gamla kvinnan som stod bakom honom. Hon var mindre och bräckligare än sin syster, men hennes hår var långt och fortfarande guldfärgat. ”Jag är Zorya Utrennyaya”, sade hon. ”Ni får inte stå här i hallen. Ni måste gå in, sätta er. Jag kommer med kaffe.”

Genom dörren och in i en lägenhet som luktade sönderkokt kål och kattlåda och filterlösa utländska cigarretter, och sedan föstes de genom en liten gång förbi några stängda dörrar och in i vardagsrummet i gångens bortre ände, där de sattes i en jättelik gammal tagelsoffa och därvid störde en åldrad, grå katt, som sträckte på sig, reste sig och avmätt gick sin väg till ett avlägset hörn av soffan, där den lade sig ner, stirrade avvaktande på dem i tur och ordning och sedan slöt ett öga och somnade om. Czernobog satte sig i en fåtölj mittemot dem.

Zorya Utrennyaya letade rätt på ett tomt askfat och ställde det bredvid Czernobog. ”Vill ni ha mjölk och socker i kaffet?” sade hon till gästerna. ”Vi brukar dricka det svart som natten och sött som synden.”

”Det låter utmärkt, frun”, sade Shadow. Han tittade ut genom fönstret, på husen på andra sidan gatan.

Zorya Utrennyaya gick ut. Czernobog stirrade efter henne när hon gick. ”Hon är en bra kvinna”, sade han. ”Inte som sina systrar. Den ena är en ragata, den andra, hon bara sover.” Han lade upp fötterna på ett långt, lågt soffbord. Mitt på det fanns ett inlagt schackbräde, och det var fullt av brännmärken efter cigarretter och ringar efter muggar.

”Är det er fru?” frågade Shadow.

”Hon är ingens fru.” Den gamle mannen satt en stund tyst och såg ner på sina grova händer. ”Nej. Alla är vi släkt. Vi kom hit tillsammans, för länge sedan.”

Ur badrocksfickan fick Czernobog fram ett paket filterlösa cigarretter. Wednesday tog fram en tunn guldtändare och tände den gamle mannens cigarrett. ”Först kom vi till New York”, sade Czernobog. ”Alla våra landsmän åker till New York. Sedan kom vi hit, till Chicago. Allt blev svårt. Till och med där hemma hade de nästan glömt mig. Här är jag bara ett obehagligt minne. Vet du vad jag gjorde när jag kom till Chicago?”

”Nej”, sade Shadow.

”Jag skaffade jobb i köttbranschen. På slaktargolvet. När ungtjuren kom uppför rampen, då var jag klubbare. Vet ni varför vi kallades klubbare? Det är för att vi tar släggan och klubbar ner djuret med den. Bam! Då får man ha starka armar. Visst? Sedan slår slaktarna kedjor om djuret, hissar upp det, och sedan skär de halsen av det. De låter blodet rinna ur innan de skär av huvudet. Vi var starkast, vi klubbare.” Han kavlade upp badrocksärmen och spände överarmen, visade musklerna som ännu syntes under den åldrade huden. ”Men inte bara styrka. Det var en konst med det. Med slaget. Annars blir kon bara bedövad eller arg. Sedan, på femtiotalet, då fick vi bultpistoler. Man sätter den mot pannan, och bam! bam! Alla kan döda då, tror ni. Men inte.” Han gjorde en pantomim av hur man skjuter en metallbult genom huvudet på en ko. ”Det krävs ändå skicklighet.” Han log åt minnet och visade en järnfärgad tand.

”Prata inte med dem om att döda kor.” Zorya Utrennyaya kom in med deras kaffe på en röd träbricka, i små koppar med färgglad glasyr. Hon gav dem en kopp var och satte sig bredvid Czernobog.

”Zorya Vechernyaya är och handlar”, sade hon. ”Hon är snart tillbaka.”

”Vi träffade henne där nere”, sade Shadow. ”Hon sade att hon spår.”

”Ja”, sade hennes syster. ”I skymningen, i lögnernas tid. Jag ljuger inte bra, så jag är en dålig spåkvinna. Och vår syster, Zorya Polunochnaya, hon kan inte ljuga alls.”

Kaffet var ännu sötare och starkare än Shadow hade väntat sig.

Shadow bad om ursäkt och gick ut i badrummet – ett rum litet som ett skåp, prytt med diverse brunfläckiga, inramade fotografier på män och kvinnor i stela sekelskiftesposer. Det var tidigt på eftermiddagen, men dagsljuset började redan falna. Han hörde höga röster utifrån korridoren. Han tvättade händerna med iskallt vatten och en bit tvål som luktade vämjeligt.

Czernobog stod ute i korridoren när Shadow kom ut.

”Du kommer med olycka!” skrek han. ”Bara olycka! Jag tänker inte lyssna! Du ska ut ur mitt hus!”

Wednesday satt kvar i soffan, smuttade på kaffet, klappade den grå katten. Zorya Utrennyaya stod på den tunna mattan; nervöst lindade hon sitt långa, gula hår runt ena handen.

”Har det hänt någonting?” undrade Shadow.

”Han har hänt!” skrek Czernobog. ”Han! Säg åt honom att ingenting kan få mig att hjälpa honom! Jag vill att han ska gå! Jag vill ha iväg honom härifrån! Gå, båda två!”

”Snälla”, sade Zorya Utrennyaya. ”Snälla, var tyst, du väcker Zorya Polunochnaya.”

”Du är som han, du vill att jag ska gå med på hans vansinne!” skrek Czernobog. Han såg gråtfärdig ut. En askpelare föll från cigarretten ner på den trådslitna mattan i korridoren.

Wednesday reste sig och gick fram till Czernobog. Han lade handen på Czernobogs axel. ”Hör på”, sade han fridsamt. ”För det första är det inte vansinne. Det är enda sättet. För det andra kommer alla att vara med. Du vill väl ändå inte hamna utanför?”

”Du vet vem jag är”, sade Czernobog. ”Du vet vad de här händerna har gjort. Det är min bror du vill ha, inte mig. Och han är borta.”

En dörr i korridoren öppnades, och en sömnig kvinnoröst sade: ”Vad står på?”

”Ingenting, min syster”, sade Zorya Utrennyaya. ”Lägg dig och sov igen.” Så vände hon sig mot Czernobog. ”Ser du? Ser du vad du gör med ditt skrikande? Gå in igen och sätt dig. Sitt!” Czernobog såg ut som om han tänkte protestera, och sedan rann all stridslystnad ur honom. Han såg med ens bräcklig ut, bräcklig och ensam.

De tre männen gick tillbaka in i det sjabbiga vardagsrummet. Runt hela rummet fanns en brun nikotinrand som slutade några decimeter från taket, som smutsranden i ett badkar.

”Det måste inte vara för din skull”, sade Wednesday obesvärat till Czernobog. ”Om det är för din brors skull, så är det för din skull också. Det är väl en fördel ni dubbelnaturer har jämfört med oss andra, inte sant?”

Czernobog sade ingenting.

”På tal om Bielebog, har du hört av honom?”

Czernobog skakade på huvudet. Han tittade upp på Shadow. ”Har du någon bror?”

”Nej”, sade Shadow. ”Inte vad jag vet.”

”Jag har en bror. Och det sägs att om man sätter ihop oss så är vi som en, vet du. När vi var unga var hans hår så blont, så ljust, och hans ögon är blå, så folk säger att han är god. Och mitt hår är mörkt, ännu mörkare än ditt, och folk säger att jag är skurken, vet du. Och nu går tiden och mitt hår är grått. Hans hår är också grått, tror jag. Och tittar man på oss så vet man inte vem som var ljus och vem som var mörk.”

”Stod ni varandra nära?” frågade Shadow.

”Nära?” undrade Czernobog. ”Nej. Hur skulle vi kunna det? Vi brydde oss om så olika saker.”

Ett skrammel från andra änden av gången hördes, och Zorya Vechernyaya kom in. ”Middag om en timme”, sade hon. Sedan gick hon ut igen.

Czernobog suckade. ”Hon tror att hon kan laga mat”, sade han. ”När hon växte upp, då fanns det tjänare som lagade mat. Nu finns inga tjänare. Det finns ingenting.”

”Inte ingenting”, sade Wednesday. ”Aldrig ingenting.”

”Du”, sade Czernobog. ”Dig tänker jag inte lyssna på.” Han vände sig till Shadow. ”Spelar du dam?” frågade han.

”Ja”, sade Shadow.

”Bra. Du ska spela dam med mig”, sade han och tog ett träskrin med pjäser från spiselhyllan och stjälpte ut dem på bordet. ”Jag spelar svart.”

Wednesday nuddade vid Shadows arm. ”Du behöver inte spela med honom, vet du”, sade han.

”Ingen fara”, sade Shadow. ”Jag vill spela.” Wednesday ryckte på axlarna och tog en gammal Det Bästa från en liten hög gulnande tidskrifter på fönsterbrädet.

Czernobog hade ställt upp pjäserna på brädet med sina bruna fingrar, och partiet tog sin början.

Tiden därefter kom Shadow ofta på sig med att minnas det partiet. Vissa nätter drömde han om det. Hans platta, runda pjäser var nominellt vita men hade samma färg som smutsigt gammalt trä. Czernobogs var matt och urblekt svarta. Shadow gjorde första draget. I drömmarna hördes inget samtal under spelet, bara det höga knäppandet när de lade ner pjäserna eller trä som skrapade mot trä när de flyttade pjäser från en ruta till den intill.

De första fem dragen flyttade de båda männen ut sina pjäser på brädet, ut i mitten, och lät bakre raderna stå orörda. Mellan dragen uppstod pauser, långa pauser som i schack, medan de båda iakttog och tänkte.

Shadow hade spelat dam i fängelset: för att slå ihjäl tiden. Han hade spelat schack också, men hans temperament passade inte för att planera i förväg. Han föredrog att försöka hitta det perfekta draget för stunden. Ibland kunde man vinna i dam på det viset.

Det hördes en knäpp när Czernobog tog upp en svart pjäs och hoppade över en av Shadows vita. Den gamle mannen tog upp Shadows vita pjäs och lade den på bordet, bredvid brädet.

”Första blodvitet. Du har förlorat”, sade Czernobog. ”Spelet är slut.”

”Nej”, sade Shadow. ”Det är långt kvar på spelet.”

”Har du lust att spela om en insats? Bara ett litet vad, så att det blir intressantare?”

”Nej”, sade Wednesday utan att titta upp från ”Humor i uniform”. ”Det har han inte.”

”Jag spelar inte med dig, gamle man. Jag spelar med honom. Vill du spela om en insats, Shadow?”

”Vad var det ni båda grälade om förut?” frågade Shadow.

Czernobog lyfte ett kantigt ögonbryn. ”Din boss vill att jag ska ställa mig på hans sida. Hjälpa honom med hans dumheter. Jag skulle hellre dö.”

”Vill du slå vad? Okej – om jag vinner, så är du på vår sida.”

Den gamle mannen snörpte på läpparna. ”Kanske det”, sade han. ”Men bara om du betalar mitt pris, när du förlorar.”

”Och vad skulle det vara?”

Czernobog rörde inte en min. ”Om jag vinner får jag slå in skallen på dig. Med släggan. Först ställer du dig på knä. Sedan slår jag dig med den, så att du inte reser dig igen.” Shadow såg på den gamle mannens ansikte, försökte tyda honom. Han skämtade inte, det var Shadow säker på: han såg en hunger efter någonting, efter smärta eller död, eller vedergällning.

Wednesday slog ihop sin Det Bästa. ”Det här är ju löjligt”, sade han. ”Det var dumt av mig att komma hit. Shadow, vi ska gå nu.” Störd reste sig den grå katten och klev upp på bordet, intill damspelet. Den stirrade på pjäserna, hoppade sedan ner på golvet och skred med högburen svans ut ur rummet.

”Nej”, sade Shadow. Han var inte rädd för att dö; det var ju faktiskt inte så att han hade någonting att leva för. ”Det går bra. Jag går med på det. Om jag vinner partiet får du en chans att slå in skallen på mig med ett slag med släggan.” Och så flyttade han sin nästa vita pjäs till närmaste kantruta på brädet.

Ingenting mer blev sagt, men Wednesday tog inte upp sin Det Bästa igen. Han betraktade spelet med emaljögat och med det riktiga ögat, och hans uppsyn var outgrundlig.

Czernobog tog en till av Shadows pjäser. Shadow tog två av Czernobogs. Från gången kom lukten av främmande mat som lagades till. Alla dofterna var inte aptitretande, men Shadow kände ändå plötsligt hur hungrig han var.

De båda männen flyttade sina pjäser, svarta och vita, drag och motdrag. Ett stormby av utslagna pjäser, en blomning av kungar, två pjäser höga: kungarna var inte begränsade till förflyttning enbart framåt på brädet, ett steg i sidled i taget; de kunde gå både framåt och bakåt och var därmed dubbelt så farliga. De hade nått fram till sista raden och kunde gå vart de ville. Czernobog hade tre kungar, Shadow två.

Czernobog flyttade en av sina kungar runt brädet och slog ut de pjäser Shadow hade kvar, och med de två andra kungarna höll han Shadows kungar instängda.

Och sedan fick Czernobog en fjärde kung, och den flyttade han ner på brädet till Shadows två kungar, och utan ett leende tog han båda två. Och så var det över.

”Så där”, sade Czernobog. ”Jag får slå in skallen på dig. Och du ställer dig godvilligt på knä. Det är bra.” Han sträckte fram en gammal hand och klappade Shadow på armen.

”Vi har fortfarande en stund på oss innan maten är klar”, sade Shadow. ”Vill du ta ett parti till? Samma villkor?”

Czernobog tände en cigarrett till, med en tändsticka ur en stor ask. ”Hur kan vi ha samma villkor? Vill du att jag ska döda dig två gånger?”

”Just nu har du bara ett slag, inte mer. Du sade själv att det inte bara handlar om styrka, man ska ha skicklighet också. Om du vinner det här partiet får du två slag mot mitt huvud.”

Czernobog blängde argt. ”Ett slag är allt som krävs, ett. Det är det som är konsten.” Med vänster hand klappade han sig på höger överarm, där musklerna var störst, och spillde grå aska från cigarretten i vänster hand.

”Det var länge sedan. Om du har tappat skickligheten kanske du bara ger mig ett blåmärke. Hur länge är det sedan du använde en slägga i kreaturskättarna? Trettio år? Fyrtio?”

Czernobog sade ingenting. Hans slutna mun var en grå skåra i ansiktet. Han knackade med fingrarna mot träbordet, trummade en rytm. Sedan sköt han tillbaka de tjugofyra pjäserna till deras ursprungsplatser på brädet.

”Spela”, sade han. ”Du är ljus igen, jag är mörk.”

Shadow flyttade ut sin första pjäs. Czernobog flyttade fram en av sina. Och det slog Shadow att Czernobog kanske skulle försöka spela samma parti igen, det som han just hade vunnit, att detta var hans begränsning.

Den här gången spelade Shadow fräckt. Han högg alla små tillfällen, flyttade utan att tänka efter, utan en sekunds eftertanke. Och denna gång log Shadow under spelets gång; och var gång Czernobog flyttade en pjäs blev Shadows leende bredare.

Snart smällde Czernobog ner pjäserna när han flyttade dem, dängde ner dem på träbrädet så hårt att de andra pjäserna darrade på sina rutor längst bak.

”Så där”, sade Czernobog, tog en av Shadows brickor med en skräll och dunkade ner sin svarta pjäs. ”Så där. Vad sägs om det?”

Shadow sade ingenting; han bara log och hoppade över den pjäs som Czernobog hade flyttat, och en till och en till, och så en fjärde, rensade bort alla svarta pjäser från mitten av brädet. Han tog en vit bricka från traven bredvid brädet och gjorde sin pjäs till en kung.

Efter det var det bara en fråga om att röja upp: en handfull drag till, och så var partiet över.

Shadow sade: ”Bäst av tre?”

Czernobog bara stirrade på honom, och de grå ögonen var som prickar av stål. Och så skrattade han och dunkade Shadow på axeln. ”Jag gillar dig!” utbrast han. ”Det är ruter i dig.”

Sedan stack Zorya Utrennyaya in huvudet för att säga att maten var klar och att de borde plocka undan spelet och lägga en duk på bordet.

”Vi har ingen matsal”, sade hon. ”Tyvärr. Vi äter här inne.”

Karotter sattes fram. Var och en av dem fick en liten målad bricka med anlupna bestick på; brickan skulle man ha i knät.

Zorya Vechernyaya tog fem träskålar och lade en kokt, oskalad potatis i varje, och sedan slevade hon upp varsin rejäl portion illröd borsjtj. Hon klickade i en sked vit gräddfil i varje skål och gav dem varsin.

”Jag trodde att vi skulle bli sex”, sade Shadow.

”Zorya Polunochnaya sover fortfarande”, sade Zorya Vechernyaya. ”Hennes mat står i kylen. Hon äter när hon vaknar.”

Soppan var ättikssur och smakade inlagda rödbetor. Den kokta potatisen var mjölig.

Nästa rätt var en seg grytstek serverad med någon form av grönsaker – men de hade kokat så länge att de inte på något upptänkligt sätt kunde kallas grönsaker längre, utan var på god väg att bli brunsaker.

Sedan kom köttfärs och ris inlindat i kålblad, så sega att det var nästan omöjligt att skära i dem utan att man stänkte köttfärs och ris över hela mattan. Shadow bara jagade sin mat runt tallriken.

”Vi spelade dam”, sade Czernobog och sågade upp ännu en klump stek åt sig. ”Den unge mannen och jag. Han vann ett parti, jag vann ett. Eftersom han har vunnit ett parti har jag lovat att göra gemensam sak med honom och Wednesday och att hjälpa dem i deras galenskaper. Och eftersom jag vann ett parti får jag, när allt det här är över, döda den unge mannen med ett slag med släggan.”

De två Zoryorna nickade allvarligt. ”Så tråkigt”, sade Zorya Vechernyaya till Shadow. ”Om jag hade spått dig skulle jag ha sagt att du skulle få ett långt liv, ett lyckligt liv, med många barn.”

”Det är därför du är en bra spåkvinna”, sade Zorya Utrennyaya. Hon såg sömnig ut, som om det var besvärligt för henne att vara uppe så här sent. ”Du ljuger bäst.”

När måltiden var över var Shadow fortfarande hungrig. Maten i fängelset hade varit dålig, och maten i fängelset var bättre än det här.

”God mat”, sade Wednesday, som hade länsat sin tallrik med tydliga tecken på välbehag. ”Tack, mina damer. Och nu tror jag att det är hög tid för oss att be er att rekommendera något bra hotell i grannskapet.”

Detta fick Zorya Vechernyaya att se förolämpad ut. ”Varför skulle ni ta in på hotell?” sade hon. ”Är vi inte era vänner?”

”Jag vill inte ställa till något besvär …”, sade Wednesday.

”Inte besvär”, sade Zorya Utrennyaya. Med ena handen lekte hon med sitt orimligt gyllene hår, och hon gäspade.

”Du kan sova i Bielebogs rum”, sade Zorya Vechernyaya och pekade på Wednesday. ”Tomt. Och åt dig, unge man, bäddar jag i soffan. Du får det skönare där än på dunbolster, jag lovar.”

”Det vore oerhört vänligt av er”, sade Wednesday. ”Vi tackar gärna ja.”

”Och du betalar inte mer än du betalar på ett hotell”, sade Zorya Vechernyaya med en triumferande knyck på nacken. ”Hundra dollar.”

”Trettio”, sade Wednesday.

”Femtio.”

”Trettiofem.”

”Fyrtiofem.”

”Fyrtio.”

”Bra. Fyrtiofem dollar, bra.” Zorya Vechernyaya sträckte sig fram över bordet och skakade hand med Wednesday, och sedan började hon duka av karotterna. Zorya Utrennyaya gäspade så jättestort att Shadow blev orolig för att hon skulle få käken ur led och tillkännagav att hon tänkte gå och lägga sig innan hon somnade med huvudet i pajen, och så sade hon godnatt till dem allihop.

Shadow hjälpte Zorya Vechernyaya att ta ut tallrikar och fat i det lilla köket. Till hans förvåning stod det en gammal diskmaskin under diskbänken, och han fyllde den. Zorya Vechernyaya tittade över hans axel, smackade ogillande och tog ut soppskålarna av trä. ”De ska i diskhon”, upplyste hon.

”Förlåt.”

”Ingen fara. Och här, där inne, där är pajen”, sade hon.

Pajen – det var en äppelpaj – var köpt i en butik och värmd i ugnen, och den var mycket, mycket god. De fyra åt den med glass, och sedan jagade Zorya Vechernyaya ut dem allihop ur vardagsrummet och bäddade på soffan åt Shadow. Det såg mycket trevligt ut.

Wednesday vände sig till Shadow när de stod i gången.

”Det du gjorde där inne, med damspelet”, sade han.

”Ja?”

”Bra gjort. Mycket, mycket dumt av dig. Men bra. Sov sött.”

Shadow borstade tänderna och tvättade ansiktet i kallvattnet i det lilla badrummet, och sedan gick han tillbaka genom gången till vardagsrummet, släckte lampan och somnade innan han visste ordet av.

Shadows dröm var full av explosioner: han körde en lastbil över ett minfält, och på båda sidor om honom exploderade bomber. Vindrutan splittrades och han kände hur varmt blod rann ner över ansiktet.

Någon sköt på honom.

En kula punkterade lungan, en kula slog sönder ryggraden, en annan träffade i axeln. Han kände hur var och en av kulorna träffade. Han kollapsade över ratten.

Den sista explosionen slutade i mörker.

Jag måtte drömma, tänkte Shadow, ensam i mörkret. Jag tror att jag just dog. Han kom ihåg att han som liten hade fått höra, och trott på, att om man dog i drömmen skulle man dö i verkliga livet. Han kände sig inte död. Han öppnade ögonen på försök.

I det lilla vardagsrummet stod en kvinna med ryggen åt honom; hon avtecknade sig mot fönstret. Hans hjärta hoppade över ett halvt slag, och han sade: ”Laura?”

Hon vände sig om, inramad av månskenet. ”Förlåt”, sade hon. ”Det var inte meningen att väcka dig.” Hon hade en mjuk, östeuropeisk brytning. ”Jag ska gå.”

”Nej, det är okej”, sade Shadow. ”Du väckte mig inte. Jag drömde.”

”Ja”, sade hon. ”Du skrek, och du jämrade dig. Till en del ville jag väcka dig, men jag tänkte, nej, jag borde låta honom vara.”

Hennes hår var blekt och färglöst i månens tunna sken. Hon hade ett vitt bomulllsnattlinne, med hög spetskrage och en fåll som svepte över golvet. Shadow satte sig upp, helt vaken. ”Du är Zorya Polu…” Han tvekade. ”Den syster som sov.”

”Jag är Zorya Polunochnaya, ja. Och du heter Shadow. Stämmer det? Det var vad Zorya Vechernyaya sade när jag vaknade.”

”Ja. Vad tittade du på där ute?”

Hon såg på honom, och sedan vinkade hon åt honom att göra henne sällskap vid fönstret. Hon vände ryggen åt honom medan han drog på sig jeansen. Han gick fram till henne. Det kändes som en lång väg att gå i detta lilla rum.

Han kunde inte gissa hur gammal hon var. Hon hade inga rynkor, ögonen var mörka, ögonfransarna långa, håret nådde ner till midjan och var vitt. Månskenet blekte alla färger till vålnader av färger. Hon var längre än någon av sina systrar.

Hon nickade mot natthimlen. ”Jag tittade på den”, sade hon och pekade på Karlavagnen. ”Ser du?”

”Ursa Major”, sade han. ”Stora björn.”

”Det är ett sätt att se den”, sade hon. ”Men så ser man den inte i mina gamla hemtrakter. Jag tänker gå upp och sitta på taket. Vill du följa med?”

Hon drog upp fönstret och kravlade barfota ut på brandstegen. En iskall vind blåste in genom fönstret. Det var någonting som störde Shadow, men han visste inte vad; han tvekade men tog sedan på tröja, sockor och skor och följde efter henne ut på den rostiga brandstegen. Hon väntade på honom. Det rykte om hans andedräkt i den kalla luften. Han såg hur hon med nakna fötter tassade uppför de iskalla järnpinnarna och följde efter henne upp på taket.

Vinden kom i kalla byar, fick nattlinnet att smita åt om hennes kropp, och Shadow blev besvärande medveten om att Zorya Polunochnaya inte hade på sig någonting alls under det.

”Har du ingenting emot kylan?” sade han när de kom längst upp på brandstegen, och vinden slet bort hans ord.

”Förlåt?”

Hon böjde sig fram, tätt emot honom. Hennes andedräkt luktade sött.

”Jag sade: blir du inte besvärad av kylan?”

Till svar höll hon upp ett finger: vänta. Hon tog ett lätt kliv över räcket högst upp och upp på det platta taket. Shadow klev över lite klumpigare och följde med henne över taket, till skuggan av vattencisternen. Där väntade en träbänk på dem, och hon satte sig på den och han satte sig bredvid henne. Vattentanken blev som ett skydd mot vinden, och detta var Shadow tacksam för.

”Nej”, sade hon. ”Kylan besvärar mig inte. Det här är min tid: jag kan inte vara illa till mods om natten, inte mer än en fisk kan vara illa till mods i djupt vatten.”

”Du måtte tycka om natten”, sade Shadow, och han önskade att han hade sagt någonting klokare, någonting mer djupsinnigt.

”Mina systrar tillhör sina tider. Zorya Utrennyaya tillhör gryningen. Där hemma brukade hon vakna och öppna porten, så att vår far kunde köra sin – hm, jag har glömt ordet, som en bil fast med hästar?”

”Vagn?”

”Sin vagn. Och vår far körde ut. Och Zorya Vechernyaya, hon öppnade grinden åt honom i skymningen, när han kom tillbaka till oss.”

”Och du?”

Hon var tyst. Hennes läppar var fylliga, men mycket bleka. ”Jag såg aldrig vår far. Jag sov.”

”Är det någon sjukdom?”

Hon svarade inte. Om hon alls ryckte på axlarna, så gjorde hon det omärkligt. ”Du ville veta vad jag tittade på.”

”Karlavagnen.”

Hon lyfte ena armen och pekade på den, och vinden tryckte nattlinnet mot hennes kropp. En kort sekund syntes hennes bröstvårtor tydligt, varje knottra på vårtgården, mörka mot den vita bomullen. Shadow rös till.

”Odens vagn, kallar de den. Och Stora björn. Där vi kommer ifrån tror vi att den är ett, ett ting, en, inte en gud, men som en gud, någonting ont, fastkedjat uppe bland stjärnorna. Om det slipper loss kommer det att äta upp allting, allt som finns. Och det är tre systrar som måste vaka över himlen, hela dagen, hela natten. Om han kommer loss, tinget bland stjärnorna, då är världen slut. Pf!, bara.”

”Och folk tror på det?”

”De gjorde det. För länge sedan.”

”Och du tittade för att se om du såg monstret bland stjärnorna?”

”Någonting sådant. Ja.”

Han log. Om det inte hade varit för kylan, tänkte han, så skulle han ha trott att han drömde. Allt kändes så likt en dröm.

”Får jag fråga hur gammal du är? Dina systrar verkar så mycket äldre.”

Hon nickade. ”Jag är den yngsta. Zorya Utrennyaya är född på morgonen, och Zorya Vechernyaya är född på kvällen, och jag är född vid midnatt. Jag är midnattssystern: Zorya Polunochnaya. Är du gift?”

”Min fru är död. Hon dog förra veckan, i en bilolycka. Hon begravdes i går.”

”Jag är hemskt ledsen.”

”Hon kom och hälsade på mig i går natt.” Det var inte svårt att säga, här i mörkret och i månskenet; det var inte lika omöjligt som det var i dagsljus.

”Frågade du henne vad hon ville?”

”Nej. Det kan jag inte påstå.”

”Du kanske skulle göra det. Det är det klokaste man kan fråga de döda. Ibland berättar de för en. Zorya Vechernyaya sade att du spelade dam med Czernobog.”

”Ja. Han vann rätten att slå in skallen på mig med en slägga.”

”Förr i världen brukade de ta upp folk på en bergstopp. Till platserna högt upp. De brukade slå in bakhuvudet på dem med en sten. Åt Czernobog.”

Shadow såg sig förstulet om. Nej, de var ensamma på taket.

Zorya Polunochnaya skrattade. ”Din dumsnut, han är inte här. Och du vann också ett parti. Han får inte slå slaget förrän allt det här är över. Han sade att han inte skulle göra det. Och du kommer att veta det. Precis som korna han dödade. De vet alltid om det. Vad är annars vitsen med det?”

”Det känns”, sade Shadow, ”som om jag befinner mig i en värld med sin egen logik. Sina egna regler. Som när man är mitt i en dröm, och man vet att det finns regler man inte får bryta. Även om man inte förstår vad de betyder. Jag bara följer med, om du förstår.”

”Jag förstår”, sade hon. Hon fattade hans hand, och hennes hand var iskall. ”Du fick beskydd en gång. Du fick själva solen. Men du har redan förlorat det. Du gav bort det. Det enda jag kan ge dig är ett mycket svagare skydd. Dottern, inte fadern. Men allt är till nytta. Eller hur?” Hennes vita hår blåste runt ansiktet i den kalla vinden.

”Måste jag slåss mot dig? Eller spela dam?” frågade han.

”Du behöver inte ens kyssa mig”, sade hon. ”Ta bara månen ifrån mig.”

”Hur då?”

”Ta månen.”

”Jag förstår inte.”

”Se här”, sade Zorya Polunochnaya. Hon lyfte vänster hand och höll den framför månen, så att det såg ut som om hon grep om den med tumme och pekfinger. Och sedan, med en smidig rörelse, drog hon den åt sig. För ett ögonblick såg det ut som om hon hade tagit ner månen från himlen, men snart såg Shadow att den ännu lyste, och Zorya Polunochnaya öppnade handen och visade den silverdollar med Frihetsgudinnan på som hon höll mellan tummen och pekfingret.

”Det där var fantastiskt välgjort”, sade Shadow. ”Jag såg aldrig hur du palmerade den. Och jag vet inte hur du gjorde det där sista.”

”Jag palmerade den inte”, sade hon. ”Jag tog den. Och nu ger jag den till dig, och du ska bevara den. Var så god. Ge inte bort den här.”

Hon lade den i hans högerhand och slöt hans fingrar om den. Myntet var kallt i hans hand. Zorya Polunochnaya lutade sig framåt, och hon slöt hans ögon med fingrarna och hon kysste honom lätt, en gång på vardera ögat.

Shadow vaknade i soffan, helt påklädd. En smal solstrimma strömmade in genom fönstret och fick dammkornen att dansa.

Han steg upp och gick fram till fönstret. Rummet kändes mycket mindre i dagsljus.

Det som hade stört honom sedan natten stod plötsligt klart när han tittade ut och ner och tvärs över gatan. Det satt ingen brandstege utanför det här fönstret: ingen balkong, inga rostande järnpinnar.

Men i handen höll han ändå, hårt, lysande och blank som dagen den hade präglats, en silverdollar med Frihetsgudinnans huvud från 1922.

”Jaså, du är uppe”, sade Wednesday och stack in huvudet genom dörren. ”Det är bra. Vill du ha kaffe? Vi ska råna en bank.”

RESAN TILL AMERIKA

1721

Det som är viktigast att förstå med Amerikas historia, skrev mr Ibis i sin dagbok i skinnband, är att den är en fiktion, en förenklad kolskiss gjord för barn eller personer som har lätt att tråkas ut. Till allra största delen är den inte granskad, inte visualiserad, inte genomtänkt: en symbol för sitt föremål, men inte själva föremålet. Det är en bra fiktion, fortsatte han, och han hejdade sig en sekund för att doppa pennan i bläckhornet och samla tankarna, att Amerika grundades av pilgrimsfäderna som sökte friheten att tro vad de ville, att de kom till den amerikanska kontinenten och spred ut sig och förökade sig och fyllde det tomma landet.

Sanningen är att de amerikanska kolonierna lika mycket var en avstjälpningsplats som en tillflyktsort, en glömskans plats. Under en tid då man i London kunde bli hängd från Tyburns stora, tresidade galge för en stöld av tolv pennies blev Amerika en symbol för barmhärtighet, för en andra chans. Men förhållandena under deportationen var sådana att det för vissa var lättare att ta språnget från galgen och dansa i tomheten tills dansen var över. Deportation kallades det: på fem år, på tio år, på livstid. Det var straffet.

Man såldes till en kapten och färdades i hans skepp, tätt packat som ett slavskepp, till kolonierna eller till Västindien; vid ankomsten sålde kaptenen de deporterade på arbetskontrakt till folk som krävde arbete av dem i gengäld för uppehället under så många år som stipulerades i kontraktet. Men man behövde åtminstone inte vänta på att hängas i fängelse i England (för på den tiden var fängelser ställen där man stannade tills man blev befriad, deporterad eller hängd; till dem dömdes man inte för en viss tid), och sedan hade man frihet att göra det bästa man kunde av denna nya värld. Man hade också frihet att muta en kapten för resan tillbaka till England innan deportationsperioden var ute. Sådant hände. Och om myndigheterna ertappade en med att komma tillbaka från deportationen – om till exempel en gammal fiende eller en gammal vän man hade en gås oplockad med såg en och tjallade – då hängdes man ögonblickligen.

Jag påminns, fortsatte han efter en kort paus, under vilken han fyllde på bläckhornet på skrivbordet ur flaskan med umbrabrunt bläck i skåpet och sedan åter doppade pennan, om Essie Tregowan, som kom från en blåsig liten by uppe på en klippa i Cornwall, i sydvästra England, där hennes familj hade bott sedan urminnes tid. Hennes far var fiskare, och det ryktades att han var en vrakplundrare – en sådan som hängde upp lyktor högt uppe på de farliga klipporna när stormvindarna rasade och lockade skeppen att gå på grund, så att han kunde plundra dem på den last som fanns ombord. Essies mor tjänade som kokerska hos godsägaren, och vid tolv års ålder började Essie arbeta där i diskrummet. Hon var en mager liten jänta, med stora, bruna ögon och mörkbrunt hår; hon arbetade inte hårt utan ville alltid smita iväg för att lyssna på sagor och berättelser, om det fanns någon som ville berätta: sagor om piskiefolket och om spriggans, om de svarta hundarna på heden och sälkvinnorna i Engelska kanalen. Och även om godsägaren skrattade åt sådant ställde tjänstefolket i köket alltid ut ett fat med den fetaste gräddmjölken på kvällen; de ställde det utanför köksdörren åt piskierna.

Flera år gick, och Essie var inte längre en mager liten jänta; nu var hon rundad och svällande som det gröna havets dyningar, och hennes bruna ögon skrattade och det kastanjebruna håret fladdrade och lockade sig. Essies blickar föll på godsägarens artonårige son Bartholomew, nyss hemkommen från Rugby, och på natten gick hon till den stående stenen i skogsbrynet och lade på denna sten lite bröd som Bartholomew ätit av men lämnat resterna av, inlindat i en avskuren slinga av hennes eget hår. Och nästa dag kom Bartholomew och pratade med henne, och när hon tömde öppna spisen i hans sovrum såg han gillande på henne med ögon så farligt blå som himlen när en storm är i antågande.

Han hade sådana farliga ögon, sade Essie Tregowan.

Snart for Bartholomew till Oxford, och när Essies omständigheter uppenbarades fick hon avsked. Men barnet var dödfött, och som en tjänst till Essies mor, som var en mycket bra kokerska, övertalade godsägarens hustru sin man att ge den före detta pigan hennes plats i diskrummet tillbaka.

Men Essies kärlek till Bartholomew hade vänts till hat mot hans familj, och innan året var slut tog hon en man från grannbyn till sin nye kavaljer. Detta var en man vid namn Josiah Horner, och han hade dåligt rykte. Och en natt när familjen sov steg Essie upp, drog ifrån regeln på en sidodörr och släppte in sin älskare. Han plundrade huset medan familjen sov.

Misstankarna föll genast på folket i huset, för det stod klart att någon måste ha öppnat dörren (godsägarens hustru mindes tydligt att hon själv hade reglat den) och någon måste ha vetat var godsägaren förvarade bordssilvret och i vilken låda han hade sina mynt och sina reverser. Men Essie nekade bestämt till allting och undgick därigenom anklagelserna tills herr Josiah Horner ertappades, när han hos en handlande i Exeter försökte omsätta en av reverserna. Godsägaren intygade att den var hans, och Horner och Essie ställdes inför rätta.

Horner blev fälld i traktens domstol, och han blev, som dåtidens slang så grymt och så nonchalant uttryckte saken, avstängd, men domaren såg Essies ungdom och kastanjebruna hår och kände medkänsla med henne, och hon dömdes till sju års deportering. Hon skulle föras ur landet på en båt som hette Neptune, vars befälhavare var en viss kapten Clarke. Så Essie färdades till Carolina; på vägen ingick hon en förbindelse med nyss nämnde kapten och övertalade honom att ta henne med sig tillbaka till England som hans hustru och att låta henne komma till hans mors hus i London, där ingen kände henne. När den mänskliga lasten hade bytts ut mot bomull och tobak blev hemfärden en fridfull och lycklig tid för kaptenen och hans nyblivna hustru; de var som två turturduvor eller ömsinta fjärilar; de kunde omöjligt sluta röra vid varandra eller ge varandra små gåvor och ömhetsbevis.

När de kom till London hyste kapten Clarke in Essie hos sin mor, som på alla sätt behandlade henne som sin svärdotter. Åtta veckor senare satte Neptune segel igen, och den söta unga bruden med det kastanjebruna håret vinkade farväl till sin man från kajen. Sedan återvände hon till sin svärmors hus, och då den gamla damen var frånvarande försåg Essie sig med en del siden, flera guldmynt och det silverkrus där den gamla damen förvarade sina knappar, och när Essie hade stoppat på sig dessa föremål försvann hon in i Londons bordellkvarter.

De följande två åren blev Essie en skicklig butikssnattare. I sina vida kjolar kunde hon dölja mångahanda försyndelser, vilka i huvudsak bestod av stulna buntar med siden och spets, och hon levde livet till det yttersta. Alla de varelser som Essie hade hört talas om som barn tackade hon för att hon sluppit genom livets skiftningar, hon tackade piskierna (vilkas inflytande sträckte sig ända till London, det var hon säker på) och hon brukade ställa ut en träskål med mjölk på fönsterbrädan varje natt, trots att hennes vänner skrattade åt henne; men hon fick sista skrattet när de fick syfilis eller drypan, medan Essie förblev vid utomordentlig hälsa.

Hon hade ett år kvar till sin tjugoårsdag när ödet gav henne ett hårt slag: hon satt på Crossed Fork Inn vid Fleet Street, på Bell Yard, när hon såg en ung man komma in och sätta sig i närheten av brasan; han hade just kommit från universitetet. Hoho! En frukt mogen att plockas, tänker Essie för sig själv, och hon sätter sig intill honom och talar om för honom vilken stilig ung man han är, och med ena handen börjar hon smeka honom över knät medan den andra handen med större försiktighet ger sig ut på jakt efter hans fickur. Och då såg han rakt på henne, och hennes hjärta tog ett skutt och sjönk igen när hennes blick möttes av den farliga blå färgen, som sommarhimlen före en storm, och unge herr Bartholomew sade hennes namn.

Hon fördes till Newgate och anklagades för att ha återvänt från landsförvisningen. När Essie befanns skyldig blev ingen förvånad över att hon åberopade sin växande mage, och fängelsets husmor, som bedömde sådana påståenden (vilka oftast var falska), blev häpen när hon tvingades medge att Essie faktiskt var havande; fast vem fadern var avstod Essie från att uppge.

Dödsstraffet förvandlades än en gång till deportering, denna gång på livstid.

Den här gången gjorde hon resan på skeppet Sea-Maiden. Tvåhundra deporterade befann sig på detta skepp, inpackade i lastrummet som feta grisar på väg till marknaden. Diarré och feber härjade; de hade knappt plats att sitta, än mindre ligga; en kvinna dog i barnsäng längst bak i lastrummet, och eftersom de andra satt för tätt ihop för att kunna skicka hennes kropp föröver tvingades hon och barnet ut genom en liten ventil längst bak, rätt ner i den krabba, grå sjön. Essie var i åttonde månaden och det var ett under att hon kunde behålla barnet, men behöll det gjorde hon.

För resten av livet hade hon mardrömmar om tiden i detta lastrum, och hon brukade vakna skrikande med smaken och stanken därifrån i strupen.

Sea-Maiden gick i land i Norfolk i Virginia, och Essies arbetskontrakt köptes av en småbrukare, en tobaksodlare vid namn John Richardson. Hans hustru hade dött i barnsängsfeber en vecka efter att hon fött hans dotter, och nu behövde han en amma och en tjänsteflicka till alla möjliga uppgifter på hans småbruk.

Så Essies son, som hon döpte till Anthony efter – sade hon – hans far och hennes framlidne make (hon visste att ingen där kunde säga emot henne, och kanske hade hon någon gång känt en Anthony) åt vid Essies bröst tillsammans med Phyllida Richardson, och arbetsgivarens barn fick alltid äta först, så hon blev en frisk flicka, lång och stark, medan Essies son blev klen och rakitisk på det som blev över.

Och medan barnen växte upp fick de nära sig på Essies sagor tillsammans med mjölken: om de hjälpsamma och vänliga väsen som bodde i gruvorna; om buccan, landets mest baksluga ande, mycket farligare än de rödhåriga, uppnästa piskierna, åt vilken man alltid lämnade fångstens första fisk på strandens klappersten och åt vilken man i skördetid lämnade en nybakad limpa bröd på åkern för att förvissa sig om en god skörd; hon berättade för dem om apelgubbarna – gamla äppelträd som talade när det så behagade dem och som man måste blidka med årets första cider; man hällde den över rötterna när året vände, om de skulle ge en god skörd det kommande året. På sin välljudande Cornwalldialekt berättade hon för dem vilka träd de måste akta sig för, med att läsa ett gammal rim:

Almen, han grubblar
och eken han hatar –
men pilgubben följer efter dig
om du är ute sent.

Allt detta berättade hon för dem om, och de trodde eftersom hon gjorde det.

Gården blomstrade och varje kväll ställde Essie Tregowan ut ett porslinsfat med mjölk åt piskierna utanför bakdörren. Och efter åtta månader kom John Richardson och knackade försynt på Essies sovrumsdörr, och han bad henne om den sortens gunst som en kvinna kan visa en man, och Essie upplyste honom om hur chockerad och sårad hon var, denna stackars änka, med ett arbetskontrakt så att hon inte var stort bättre än en slav, att hon skulle bli ombedd att prostituera sig för en man hon hade hyst så stor aktning för – och hade man ett arbetskontrakt kunde man inte gifta sig, så hur han ens kunde ha mage att plåga en stackars deporterad flicka så här kunde hon inte förstå – och hennes nötbruna ögon fylldes av tårar, och John Richardson kom på sig med att be henne om ursäkt. Kontentan av det hela blev att John Richardson denna heta sommarnatt ställde sig på knä framför Essie Tregowan, där i korridoren, och lovade henne ett slut på arbetskontraktet och erbjöd henne äktenskap. Trots att hon sade ja till honom vägrade hon nu att sova tillsammans med honom förrän det hela var lagfäst, och därefter flyttade hon från den lilla vindskammaren ner till stora sovrummet längst fram i huset; och även om några av bonden Richardsons vänner och deras hustrur ignorerade honom nästa gång de träffade honom inne i staden ansåg väsentligt fler av dem att den nya fru Richardson var en satans stilig kvinna och att Johnnie Richardson hade ordnat det mycket bra för sig.

Inom ett år nedkom hon med ännu ett barn, en pojke till, men lika blond som sin far och sin halvsyster, och de döpte honom till John efter hans far.

De tre barnen gick i kyrkan på orten för att höra den kringresande predikanten på söndagarna, och de gick i den lilla skolan för att lära sig att räkna och skriva tillsammans med de andra småböndernas barn; men Essie såg också till att de kände till piskiernas mysterier, då detta var de viktigaste mysterier som fanns: rödhåriga, uppnästa män med flodgröna ögon och kläder, lustiga, plirande män som, ifall de fick lust till det, kunde förvrida en och förvända en och förleda en från vägen, om man inte hade lite salt eller bröd i fickan. När barnen gick till skolan hade de allihop salt i ena fickan och bröd i den andra, de gamla symbolerna för livet och för jorden, så att de kunde vara säkra på att tryggt komma hem igen, och det gjorde de alltid.

Barnen växte upp bland Virginias lummiga kullar, blev stora och starka (även om Anthony, hennes förste son, alltid var klenare, blekare, mer benägen för sjukdomar och krämpor) och familjen Richardson var lycklig; och Essie älskade sin make så gott hon kunde. De hade varit gifta i tio år när John Richardson drabbades av en tandvärk så svår att den fick honom att ramla av hästen. De tog honom till närmaste stad, och där drog man ut tanden; men det var för sent och han dog i blodförgiftning, svart i ansiktet och jämrande, och de begravde honom under det pilträd han älskat mest.

Änkan Richardson lämnades att förvalta gården tills Richardsons två barn blev myndiga; hon hade uppsikt över tjänare som arbetade på arbetskontrakt och över slavarna, och år ut och år in tog hon in tobaksskörden; hon hällde cider på äppelträdens rötter på nyårsafton och lade nybakade limpor på åkrarna vid skördetiden, och hon lämnade alltid ett fat mjölk utanför bakdörren. Gården blomstrade och änkan Richardson fick rykte om sig att vara en hård affärskvinna, men en vars skördar alltid var bra och som aldrig sålde dåliga varor som om de varit goda.

Och allt gick väl i ytterligare tio år; men sedan kom ett dåligt år, för Anthony, hennes son, dödade sin halvbror Johnnie i ett ursinnigt gräl om gårdens framtid och rätten till Phyllidas hand. Vissa sade att han inte hade menat att döda sin bror och att det var ett obetänksamt hugg som råkade gå för djupt, men andra sade annat. Anthony flydde och lämnade Essie att begrava sin yngste son bredvid hans far. Senare sade vissa att Anthony hade flytt till Boston, somliga sade att han begivit sig söderut och hans mor ansåg att han hade hittat en överfart till England för att ta värvning i Georges armé och slåss mot de upproriska skottarna. Men när båda sönerna var borta blev gården en tom och sorglig plats, och Phyllida försmäktade och tynade bort som om hennes hjärta hade krossats, och ingenting som hennes styvmor sade eller gjorde kunde få henne att le igen.

Men hjärtekrossad eller ej behövde de en man på gården, så Phyllida gifte sig med en Harry Soames, skeppssnickare till yrket. Han hade tröttnat på havet och drömde om att bo på land, på en sådan gård som den i Lincolnshire där han hade vuxit upp, och även om Richardsons gård inte mycket påminde om den hittade Harry Soames så många överensstämmelser att det gjorde honom nöjd. Phyllida och Harry fick fem barn, och av dem överlevde tre.

Änkan Richardson saknade sina söner och hon saknade sin man, trots att han numera inte var stort mer än ett minne av en hygglig karl som hade behandlat henne väl. Phyllidas barn brukade komma till Essie för att få höra sagor, och hon berättade för dem om den svarta hunden på heden, om Blodshuvudet och om apelgubbarna, men de var inte intresserade; de ville bara höra sagorna om Jack – Jack och bönstjälken, om hur Jack dödade jättarna eller om Jack och hans katt och kungen. Hon älskade barnen som om de varit hennes eget kött och blod, fast hon ibland kallade dem vid sedan länge döda människors namn.

Det var maj, och hon tog ut sin stol i köksträdgården för att plocka ärter och sprita dem i solskenet. Till och med i Virginias frodiga värme hade kylan trängt in i hennes ben på samma sätt som frosten trängt in i hennes hår, och det var skönt med lite värme.

När änkan Richardson spritade ärterna med sina gamla händer började hon tänka på hur skönt det skulle vara att än en gång få ströva på hedarna och över de saltstänkta klipporna i hennes barndoms Cornwall, och hon tänkte på hur hon som liten flicka hade suttit på klapperstenen och väntat på att faderns skepp skulle återvända från det grå havet. Med sina klumpiga händer öppnade hon ärtskidorna, tvingade ner de mogna ärterna i en lerskål och släppte de tomma baljorna i knät, på förklädet. Och då märkte hon att hon mindes, vilket hon inte hade gjort på mycket länge, ett liv hon var glad att ha lämnat: hur hon hade knyckt börsar och stulit siden med sina flinka fingrar; nu minns hon också vakten på Newgate som säger till henne att det kommer att ta drygt tolv veckor innan hennes fall kommer upp i domstolen, att hon kan undfly galgen om hon bara kan säga att hon är med barn och att hon är så söt – och hur hon hade vänt sig in mot väggen och tappert lyft på kjolen, hur hon hade avskytt sig själv och avskytt honom, men hon visste att han hade rätt; och så känslan av livet som vaknade inom henne, en känsla vars innebörd var att hon kunde gäcka döden ännu en liten tid …

”Essie Tregowan?” sade främlingen.

Änkan Richardson tittade upp och skuggade ögonen mot majsolens sken. ”Känner jag dig?” frågade hon. Hon hade inte hört att han nalkades.

Mannen var helt klädd i grönt: dammiga, gröna byxor, en grön väst och en mörkgrön rock. Håret var morotsrött och han log ett mycket snett leende mot henne. Det var någonting med mannen som gjorde henne lycklig bara hon såg på honom, och någonting annat som viskade om fara. ”Man kanske kan säga att du känner mig”, sade han.

Han kisade ner mot henne och hon kisade upp mot honom, sökte i hans runda ansikte efter någonting som kunde förklara vem han var. Han såg ut att vara lika ung som hennes egna barnbarn, men ändå hade han kallat henne vid hennes gamla namn, och i rösten fanns en skorrning som hon kände igen från sin barndom, från hemtrakternas klippor och hedar.

”Är du från Cornwall?” frågade hon.

”Det är jag”, sade den rödhårige mannen. ”Eller snarare har jag varit det, men nu är jag här i den nya världen, och här är det ingen som sätter ut öl eller mjölk åt en hederlig karl, eller en limpa bröd när skördetiden kommer.”

Den gamla kvinnan stödde ärtskålen, som hon hade i knät. ”Om du är den jag tror”, sade hon, ”då har jag ingenting otalt med dig.” Inifrån huset hörde hon hur Phyllida klagade på hushållerskan.

”Eller jag med dig”, sade den rödhårige en smula sorgset, ”trots att det var du som förde mig hit, du och några få andra som du, hit till detta land som inte har tid med magi och ingen plats för piskiefolket och andra som vi.”

”Du har gjort mig mycket gott”, sade hon.

”Gott och ont”, sade den plirande främlingen. ”Vi är som vinden. Vi blåser från båda håll.”

Essie nickade.

”Vill du ta min hand, Essie Tregowan?” Han höll fram handen mot henne. Den var fräknig, och fast Essie hade börjat få dålig syn kunde hon se vart och ett av de brandgula hårstråna på handryggen, hur de glänste som guld i eftermiddagssolens sken. Hon bet sig i läppen. Sedan lade hon tvekande sin knotiga hand i hans.

Hon var fortfarande varm när de hittade henne, fast livet hade flytt ur kroppen och bara hälften av ärterna var spritade.

Kapitel fem

Madam Life’s a piece in bloom

Death goes dogging everywhere;

She’s a tenant of the room,

He’s the ruffian on the stair.

W. E. Henley, ”Madam Life’s a Piece in Bloom”

Bara Zorya Utrennyaya var vaken och tog adjö av dem den lördagsmorgonen. Hon tog emot fyrtiofem dollar av Wednesday och envisades med att skriva ett kvitto på pengarna med stora, slängiga bokstäver på baksidan av en utgången rabattkupong för läsk. Hon såg ganska dockaktig ut i morgonljuset, med det gamla ansiktet omsorgsfullt sminkat och det gyllene håret i en hög knut på hjässan.

Wednesday kysste hennes hand. ”Tack för gästfriheten, min kära”, sade han. ”Du och dina förtjusande systrar förblir lika strålande som himlen själv.”

”Du är en stygg gammal man”, sade hon och hötte med fingret åt honom. Sedan omfamnade hon honom. ”Ta väl hand om dig”, sade hon. ”Jag vill helst inte höra att du är borta för alltid.”

”Det skulle göra mig precis lika bedrövad, min kära.”

Hon skakade hand med Shadow. ”Zorya Polunochnaya har mycket höga tankar om dig”, sade hon. ”Liksom jag.”

”Tack”, sade Shadow. ”Och tack för middagen.”

Hon höjde ena ögonbrynet. ”Du tyckte om den? Du måste komma tillbaka.”

Wednesday och Shadow gick nerför trappan. Shadow stack handen i jackfickan. Silverdollarn var kall i hans hand. Den var större och tyngre än några av de mynt han hade använt förut. Han gjorde en klassisk palmering, lät handen hänga naturligt vid sidan och rätade sedan ut den när myntet gled ner i en palmering. Det kändes självklart att ha det där, att hålla det mellan pekfingret och lillfingret med hjälp av ett ytterst lätt tryck.

”Skickligt gjort”, sade Wednesday.

”Jag håller på och lär mig”, sade Shadow. ”Mycket av det tekniska klarar jag av. Det svåraste är att få folk att titta på fel hand.”

”Jaså, minsann?”

”Ja”, sade Shadow. ”Att vilseleda dem, alltså.” Han stack in pek- och långfinger under myntet, sköt upp det till en back palm men fumlade den minsta lilla aning. Myntet ramlade ur hans hand ner i trapphuset och studsade klirrande nerför en halv trappa. Wednesday böjde sig ner och tog upp det.

”Man har inte råd att vara vårdslös med andra människors gåvor”, sade Wednesday. ”En present som den här borde du hålla fast vid. Släng inte runt den så där.” Han undersökte myntet; först tittade han på sidan med örnen, sedan på Frihetsgudinnans ansikte på andra sidan. ”Ah, Frihetsgudinnan. Visst är hon vacker?” Han slängde över myntet till Shadow, som tog det ur luften, gjorde en Slide vanish – det såg ut som om han släppte det i vänster hand, fast han egentligen höll kvar det i höger – och sedan gjorde sken av att stoppa det i fickan med vänster hand. Myntet stannade kvar i höger handflata, fullt synligt. Det kändes lugnande att ha det där.

”Frihetsgudinnan”, sade Wednesday. ”Utlänning, i likhet med så många av de gudar amerikanerna omhuldar. I detta fall en fransyska, även om fransmännen, av hänsyn till amerikanernas känslighet, täckte över hennes magnifika byst på den staty de skänkte till New York. Frihet”, fortsatte han, rynkade på näsan åt den använda kondom som låg i nedersta trappan och sköt ut den mot sidan med tån – ”Någon kunde halka på den där och bryta nacken”, muttrade han och avbröt sig själv. ”Som på ett bananskal, fast smaklöst och ironiskt dessutom.” Han sköt upp dörren, och solskenet träffade dem. ”Frihet”, mullrade Wednesday när de gick till bilen, ”är en slampa man får lägra på en bädd av lik.”

”Jaså?” sade Shadow.

”Ett citat”, sade Wednesday. ”Ett citat av någon fransman. Det är den kvinnan de har en staty av i hamnen i New York: en slampa som ville bli knullad på bödelskärrornas avskräde. Håll du facklan så högt du vill, min kära, du har ändå råttor i kjolen och kall sperma rinnande nerför benet.” Han låste upp bilen och pekade på passagerarsätet.

”Jag tycker att hon är vacker”, sade Shadow och höll upp myntet, nära sig. Frihetsgudinnans silveransikte påminde honom lite om Zorya Polunochnaya.

”Det”, sade Wednesday och körde iväg, ”är människans ständiga dårskap. Att jaga efter det ljuva hullet utan att inse att det helt enkelt är en vacker förpackning åt benen. Maskföda. Om nätterna gnider man sig mot maskföda. Det var inte illa menat.”

Shadow hade aldrig tidigare sett Wednesday fullt så här gemytlig. Hans nya chef, trodde han, genomgick utåtriktade faser följda av perioder av en kompakt inåtvändhet. ”Du är inte amerikan, alltså?” frågade han.

”Ingen är amerikan”, sade Wednesday. ”Inte från början. Det är det jag menar.” Han tittade på klockan. ”Vi har fortfarande flera timmar att slå ihjäl innan bankerna stänger. Du gjorde bra ifrån dig med Czernobog i går kväll, förresten. Jag skulle ha övertalat honom att vara med till sist, men du fick mer av hans helhjärtade stöd än jag någonsin hade fått.”

”Bara för att han får döda mig efteråt.”

”Inte nödvändigtvis. Som du själv så klokt påpekade är han gammal, och det dödande slaget kan mycket väl bara göra dig förlamad för livet, till exempel. En hopplös invalid. Så du har mycket att se fram emot ifall mister Czernobog överlever de förestående svårigheterna.”

”Och det råder något tvivel om den saken?” sade Shadow. Han tog efter Wednesdays sätt och avskydde sedan sig själv för det.

”Ja, för fan”, sade Wednesday. Han stannade på parkeringen utanför en bank. ”Det här”, sade han, ”är banken som jag tänker råna. Den stänger inte på ett par timmar. Nu går vi in och säger hej.”

Han gjorde en gest åt Shadow, och Shadow klev motvilligt ur bilen. Om den gamle mannen tänkte göra någonting dumt, så tyckte Shadow inte att det fanns några skäl till att hans ansikte skulle fastna på övervakningskameran. Men nyfikenheten drog i honom och han gick med in i banken. Han tittade ner i golvet, gned sig om näsan med handen, gjorde sitt bästa för att gömma ansiktet.

”Ursäkta, var finns det insättningsblanketter?” sade Wednesday till den ensamma kassörskan.

”Där borta.”

”Strålande. Och om jag skulle behöva göra en insättning i serviceboxen …?”

”Samma blankett.” Hon log mot honom. ”Du vet väl var serviceboxen finns, hoppas jag? Till vänster om stora ingången, den sitter i väggen.”

”Stort tack.”

Wednesday tog en liten bunt insättningsblanketter. Han log brett som adjö till kassörskan, och så gick han och Shadow ut.

Wednesday stod en stund på trottoaren och kliade sig eftertänksamt i skägget. Sedan gick han fram till bankomaten och serviceboxen, som satt i väggen, och inspekterade dem. Han ledde Shadow över gatan till snabbköpet, där han köpte en kola- och chokladisglass åt sig själv och en mugg varm choklad åt Shadow. På väggen innanför ingången satt en telefonautomat, under en anslagstavla där det annonserades om rum att hyra och valpar och kattungar i behov av ett gott hem. Wednesday skrev ner numret till telefonautomaten. De gick över gatan igen. ”Vad vi behöver”, sade Wednesday plötsligt, ”är snö. Rejält med yrande, irriterande snö. Du kan väl tänka ’snö’ åt mig, va?”

”Va?”

”Koncentrera dig på att göra molnen där – de där borta i väster – att göra dem större och mörkare. Tänk grå himmel och hårda vindar som kommer från Nordpolen. Tänk snö.”

”Jag tror inte att det kommer att göra någon nytta.”

”Dumheter. Om inte annat, så får du någonting att tänka på”, sade Wednesday och låste upp bilen. ”Nu ska vi till Kinko’s. Skynda på.”

Snö, tänkte Shadow, som satt i passagerarsätet och smuttade på chokladen. Jättestora, virvlande klumpar och svärmar av snöflingor som faller genom luften, vita fläckar mot en järngrå himmel, snö som är en smak av kyla och vinter mot tungan, som kysser ens ansikte med en tvekande beröring innan den får en att frysa ihjäl. Tre decimeter snö som är som sockervadd och den skapar en sagovärld, gör allting så vackert att det blir oigenkännligt …

Wednesday pratade med honom.

”Ursäkta?” sade Shadow.

”Jag sade att vi är framme”, sade Wednesday. ”Du var någon annanstans.”

”Jag tänkte på snö”, sade Shadow.

På Kinko’s satte Wednesday igång med att fotokopiera insättningsblanketterna från banken. Han lät biträdet trycka upp två uppsättningar med tio visitkort åt honom. Shadow hade börjat få huvudvärk, och mellan skulderbladen hade han en obehaglig känsla; han undrade om han hade legat illa, om huvudvärken var en svit efter natten på soffan.

Wednesday satt vid dataterminalen och skrev ett brev, och med hjälp av biträdet gjorde han ett antal stora anslag.

Snö, tänkte Shadow. Högt upp i atmosfären bildas perfekta små kristaller runt ett mikroskopiskt stoftkorn; var och en är ett konstverk av fraktaler, ett konstverk i spets. Och snökristallerna klumpar ihop sig till flingor när de faller, täcker Chicago med sin vita rikedom, centimeter efter centimeter …

”Var så god”, sade Wednesday. Han gav Shadow en kopp med Kinko’s kaffe, där en halvt upplöst klump av gräddpulver flöt omkring. ”Det räcker nog, eller vad säger du?”

”Vad räcker?”

”Det räcker med snö. Vi ska väl inte lamslå hela staden, va?”

Himlen var jämngrå som ett slagskepp. Det skulle snöa. Ja.

”Det där har väl inte jag gjort?” sade Shadow. ”Jag menar, det har jag inte. Har jag?”

”Drick ditt kaffe”, sade Wednesday. ”Det är vidrigt, men det hjälper mot huvudvärken.” Sedan sade han: ”Bra jobbat.”

Wednesday betalade Kinko’s biträde, och sedan tog han med sig sina anslag och brev och kort ut. Han öppnade bagageluckan, stoppade in papperen i en stor, svart metallportfölj av det slag som används vid värdetransporter och stängde bagageluckan. Han gav Shadow ett visitkort.

”Vem”, sade Shadow, ”är A. Haddock, säkerhetschef, A1 Securities?”

”Det är du.”

”A. Haddock?”

”Ja.”

”Vad står A för?”

”Alfredo? Alphonse? Augustine? Ambrose? Du får välja.”

”Jaså. Jag förstår.”

”Jag är James O’Gorman”, sade Wednesday. ”Mina vänner kallar mig Jimmy. Titta – jag har också ett visitkort.”

De satte sig i bilen igen. Wednesday sade: ”Om du kan tänka ’A. Haddock’ lika bra som du tänkte ’snö’, så borde vi ha massor av sköna slantar att bjuda mina vänner på middag för i kväll.”

”Jag tänker inte åka in i finkan igen.”

”Det kommer du inte att göra.”

”Jag trodde att vi var överens om att jag inte skulle göra någonting brottsligt.”

”Det ska du inte. Möjligen kommer du att medverka till brott och vara med om lite anstiftan, och det kommer förstås att följas av att du mottar stulna pengar, men tro mig, det här kommer du ur fräsch som en nyponros.”

”Är det före eller efter att din åldrade, slaviska Charles Atlas slår in skallen på mig med ett enda slag?”

”Han håller på att tappa synen”, sade Wednesday. ”Han kommer antagligen att missa helt och hållet. Nu har vi fortfarande lite tid att fördriva – bankerna stänger ju faktiskt vid tolv på lördagar. Vill du ha lunch?”

”Ja”, sade Shadow. ”Jag är döhungrig.”

”Jag vet precis vart vi ska gå”, sade Wednesday. Han nynnade medan han körde, någon munter sång som Shadow inte kunde placera. Snöflingorna började falla, precis som Shadow hade föreställt sig dem, och han blev märkligt stolt. Intellektuellt visste han att han ingenting hade att göra med snön, precis som han visste att silverdollarn han hade i fickan inte var och aldrig hade varit månen. Men ändå …

De stannade utanför ett stort hus som påminde om en lada. På en skylt stod det att lunchbuffén kostade $4.99 (”Ät så mycket ni vill!”). ”Jag älskar det här stället”, sade Wednesday.

”Bra mat?” undrade Shadow.

”Inte särskilt”, sade Wednesday. ”Men atmosfären får man bara inte missa.”

Den atmosfär som Wednesday älskade var, visade det sig när de väl hade ätit – Shadow tog den stekta kycklingen och tyckte att den var god –, den affärsverksamhet som upptog bakre delen av huset. Den var, kungjordes på banderollen som hängde tvärs över rummets mitt, en utförsäljning av konkursbon.

Wednesday gick ut till bilen och återkom med en liten resväska, som han tog med sig in på herrtoaletten. Shadow gissade att han snart nog skulle få veta vad Wednesday hade i kikaren, vare sig han ville eller inte, så han strök runt mellan diskarna med varor och stirrade på det som såldes: paket med kaffe ”endast för bruk i flygplansbryggare”, Teenage Mutant Ninja Turtle-prylar och haremsdockor med Xena, krigarprinsessan, teddybjörnar som spelade fosterländsk musik på xylofon när man satte i sladden, burkar med konserverat kött, galoscher, pampuscher och bottiner, marshmallows, armbandsur med Bill Clinton på, konstgjorda julgranar i miniatyr, salt- och pepparkar i form av djur, kroppsdelar, frukter och nunnor samt, vilket blev Shadows favorit, en byggsats till en snögubbe med kolögon av plast, majspipa och plasthatt (”Tillsätt bara en riktig morot!”).

Shadow tänkte på hur man fick månen att se ut som om den kom ner från himlen och bli en silverdollar och på vad som krävdes för att en kvinna skulle resa sig ur graven och gå tvärs genom staden för att få prata med en.

”Visst är det ett underbart ställe?” sade Wednesday när han kom ut från herrtoaletten. Han var fortfarande våt om händerna, och han torkade dem på en näsduk. ”Det är slut på pappershanddukarna där inne”, sade han. Han hade bytt kläder. Nu hade han på sig en mörkblå jacka, matchande byxor, en blå, stickad slips, tjock, blå tröja, vit skjorta och svarta skor. Han såg ut som en säkerhetsvakt, och det sade Shadow.

”Vad svarar man på det, unge man”, sade Wednesday och tog upp en liten kartong med flytande akvariefiskar i plast (”Alltid lika färgglada – och ni behöver aldrig mata dem!”), ”mer än att gratulera dig till din klarsynthet. Vad tycker du om Arthur Haddock? Arthur är ett bra namn.”

”För banalt.”

”Nåja, någonting får du lov att komma på. Så där ja. Nu åker vi in till staden igen. Vi borde komma precis lagom till vårt bankrån, och sedan har jag lite pengar att spendera.”

”De flesta människor”, sade Shadow, ”skulle helt enkelt ta ut pengarna i bankomaten.”

”Vilket, märkligt nog, är ganska exakt vad jag hade för avsikt att göra.”

Wednesday parkerade bilen utanför snabbköpet, mittemot banken. Ur bagageluckan tog han fram metallportföljen, en skrivskiva och ett par handbojor, och sedan kopplade han fast portföljen vid vänster handled med handbojorna. Det snöade fortfarande. Så tog han på sig en skärmmössa och satte med kardborrband fast en lapp på jackans bröstficka. A1 SECURITY stod det på skärmmössan och lappen. Han satte fast insättningsblanketterna på skrivskivan och sjönk sedan ihop lite. Han såg ut som en pensionerad polis och verkade på något sätt ha skaffat sig en kulmage.

”Nu”, sade han, ”så ska du gå och handla lite inne på snabbköpet och sedan stå och hänga vid telefonen. Om någon undrar så väntar du på samtal från din tjej, för hennes bil har gått sönder.”

”Varför ringer hon mig på den telefonen?”

”Hur fan ska du kunna veta det?”

Wednesday tog på sig ett par urblekta, rosa öronskydd. Han stängde bagageluckan. Snöflingor slog sig ner på hans mörkblå skärmmössa och på öronskydden.

”Hur ser jag ut?” frågade han.

”Löjlig”, sade Shadow.

”Löjlig?”

”Eller fånig, kanske”, sade Shadow.

”Mm. Fånig och löjlig. Bra.” Wednesday log. Öronskydden fick honom att på en och samma gång te sig lugnande, roande och älskvärd. Han gick över gatan och fortsatte kvarteret fram till banken, medan Shadow gick in i snabbköpet och ställde sig att se på.

Wednesday tejpade fast en stor röd lapp på bankomaten: UR

FUNKTION. Han satte ett rött band över serviceboxen och ovanför den tejpade han upp ett fotokopierat anslag. Shadow läste det, mycket road.

FÖR BÄSTA SERVICE PÅGÅR INSTALLATION AV FÖRBÄTTRADE RUTINER, stod det. VI BEKLAGAR EVENTUELLA OLÄGENHETER.

Sedan vände sig Wednesday om, ut mot gatan. Han såg frusen och betryckt ut.

En ung kvinna kom fram för att använda bankomaten. Wednesday skakade på huvudet och förklarade att den var ur funktion. Hon svor, bad om ursäkt för att hon svurit och sprang iväg.

En bil stannade, och ur den steg en man med en liten grå påse och en nyckel. Shadow såg hur Wednesday bad mannen om ursäkt, fick honom att skriva sin namnteckning på skrivskivan, tittade på insättningsblanketten, omsorgsfullt skrev ett kvitto, funderade på vilken kopia han skulle behålla och till sist öppnade sin stora, svarta metallväska och lade ner mannens påse i den.

Mannen huttrade i snön och stampade med fötterna, väntade på att den gamle säkerhetsvakten skulle bli klar med sitt byråkratiska strunt så att han kunde lämna dagskassan och slippa kylan och ge sig av, och sedan tog han kvittot och satte sig i den varma bilen igen och åkte.

Wednesday gick över gatan med metallväskan och köpte sig en kopp kaffe i snabbköpet.

”Godeftermiddag, unge man”, sade han med ett farbroderligt skrockande när han gick förbi Shadow. ”Är det kallt så det räcker?”

Han gick tillbaka över gatan och tog emot grå påsar och kuvert från folk som kom för att sätta in sina löner eller kassor denna lördagseftermiddag, en belevad gammal säkerhetsvakt med lustiga, rosa öronskydd.

Shadow köpte sig lite lektyr – Turkey Hunting, People och, eftersom omslagsbilden på Storfot var så charmig, Weekly World News – och stirrade ut genom fönstret.

”Kan jag hjälpa till med någonting?” frågade en medelålders, svart man med vit mustasch. Han verkade vara butiksföreståndaren.

”Tack ska du ha, men nej. Jag väntar på samtal från min tjej.

Hennes bil har gått sönder.”

”Det är nog batteriet”, sade den andre. ”Folk glömmer att batterierna bara håller i tre eller kanske fyra år. Och de kostar ju inte en förmögenhet.”

”Så sant som det är sagt”, sade Shadow.

”Håll ut, grabben”, sade föreståndaren och gick in i affären igen.

Snön hade förvandlat gatorna till insidan av en snöglob, perfekt i varenda detalj.

Shadow såg imponerat på. När han inte kunde höra samtalen på andra sidan gatan kändes det som att titta på en bra stumfilmsföreställning, bara pantomim och uttryck: den gamle säkerhetsvakten var barsk och ärlig – lite klantig, kanske, men kolossalt välmenande. Alla som gav honom sina pengar gick därifrån lite gladare efter att ha träffat honom.

Och sedan körde en polisbil fram vid banken, och Shadow bävade. Wednesday lyfte på mössan och lunkade fram till dem. Han sade hej och skakade hand genom den öppna sidorutan, nickade och rotade sedan igenom fickorna tills han hittade ett visitkort och ett brev, och dem räckte han in genom bilfönstret. Sedan smuttade han på kaffet.

Telefonen ringde. Shadow lyfte på luren och gjorde sitt bästa för att låta uttråkad. ”A1 Securitites”, sade han.

”Kan jag få tala med A. Haddock?” frågade polisen på andra sidan gatan.

”Det här är Andy Haddock”, sade Shadow.

”Jo, mr Haddock, det här var polisen”, sade snuten som satt i bilen tvärs över gatan. ”Ni har en av era vakter vid First Illinois Bank, korsningen Market och Second.”

”Öh, jo. Det stämmer. Jimmy O’Gorman. Och vad kan jag stå till tjänst med? Jim sköter sig väl? Han har inte druckit, hoppas jag?”

”Inte alls. Han sköter sig utmärkt. Jag ville bara höra efter att allt var i sin ordning.”

”Säg till Jim att om jag kommer på honom med att dricka igen, så får han sparken. Hör ni det? Blir av med jobbet. Åker ut med en gång. Vi har inget tålamod med sådant på A1 Securities.”

”Jag tycker faktiskt inte att det är min sak att säga åt honom det. Han sköter jobbet perfekt. Vi är bara lite oroliga, för sådant här ska ju helst skötas av två personer. Det är riskabelt att låta en obeväpnad vakt hantera så här stora summor.”

”Det har ni så rätt i. Säg det till snålvargarna nere på First Illinois. Det är mina anställda jag utsätter för riskerna, och det är bra karlar. Sådana som ni.” Shadow upptäckte att han började komma in i sin nya identitet. Han kände hur han blev Andy Haddock, med en söndertuggad, billig cigarr i askfatet, en trave papper som måste gås igenom nu i eftermiddag, ett hus i Schaumburg och en älskarinna i en liten lägenhet på Lake Shore Drive. ”Ni låter som en smart ung man … Vad heter ni?”

”Myerson.”

”Myerson. Om ni behöver lite extraknäck eller om ni skulle lämna kåren av någon anledning, så slå en signal till oss. Vi behöver alltid bra karlar. Har ni mitt kort?”

”Ja.”

”Behåll det”, sade Andy Haddock. ”Och ring mig.”

Polisbilen körde därifrån, och Wednesday pulsade tillbaka genom snön för att hjälpa de personer som stod i en liten kö och väntade på att få ge honom sina pengar.

”Gick det bra?” sade butiksföreståndaren och stack ut huvudet genom dörren. ”Med flickvännen?”

”Det var batteriet”, sade Shadow. ”Så nu får jag stå här och vänta.”

”Fruntimmer”, sade föreståndaren. ”Jag hoppas att din tjej är värd att vänta på.”

Vintermörkret föll; eftermiddagen övergick sakta i en grå natt. Lampor tändes. Fler personer gav Wednesday sina pengar. Plötsligt, som på en given signal, gick Wednesday fram till väggen, tog ner anslagen med UR FUNKTION och pulsade iväg över den moddiga vägen, bort mot den parkerade bilen. Shadow väntade en liten stund och följde sedan efter.

Wednesday satt i baksätet. Han hade öppnat metallportföljen och plockade metodiskt ut allt det han hade fått på sätet, i prydliga högar.

”Kör”, sade han. ”Vi ska till First Illinois Bank borta på State Street.”

”Samma sak igen?” frågade Shadow. ”Är inte det att utmana ödet?”

”Inte alls”, sade Wednesday. ”Vi ska göra en liten insättning.”

Medan Shadow körde satt Wednesday i baksätet och tog upp stora grabbnävar med sedlar ur pengapåsarna – checkar och kreditkortskvitton lät han ligga kvar – och plockade ut kontanterna ur några av kuverten, men inte alla. Han lade ner kontanterna i metallväskan igen. Shadow svängde in vid banken och stannade ungefär femtio meter ifrån den, långt utom synhåll för kamerorna. Wednesday steg ur bilen och stoppade ner kuverten och de grå påsarna i serviceboxen. Han stängde den igen.

Han satte sig i passagerarsätet. ”Vi ska till I-90”, sade Wednesday. ”Följ skyltningen västerut mot Madison.”

Shadow började köra.

Wednesday såg sig om mot den bank de just lämnade. ”Så där ja, min pojke”, sade han muntert, ”nu har jag trasslat till det för dem. Om man vill ha verkligt mycket pengar ska man göra det där ungefär halv fem en söndagsmorgon, när klubbarna och barerna lämnar in sina kassor från lördagskvällen. Hittar man rätt bank och rätt person som gör insättningen – de brukar välja sådana som är stora och ärliga, och ibland har de ett par utkastare som eskort, men de är inte nödvändigtvis så intelligenta – så kan man gå därifrån med en kvarts miljon dollar för en natts arbete.”

”Om det är så lätt”, sade Shadow, ”hur kommer det sig då att inte alla gör det?”

”Det är inte en helt riskfri syssla”, sade Wednesday, ”särskilt inte halv fem på morgonen.”

”Du menar att snutarna är mer misstänksamma klockan halv fem på morgonen?”

”Inte alls. Men utkastarna är det. Och det kan bli jobbigt.”

Han bläddrade igenom en bunt femtiodollarsedlar, lade till en mindre bunt med tjugodollarsedlar, vägde dem i handen och räckte sedan fram dem till Shadow. ”Här”, sade han. ”Lön för första veckan.”

Shadow stoppade pengarna i fickan utan att räkna dem. ”Jaha, är det sådant här du gör?” frågade han. ”För att tjäna pengar?”

”Inte ofta. Bara när det behövs mycket kontanter snabbt. På det hela taget skaffar jag pengar från folk som aldrig märker att de har blivit av med dem, aldrig klagar och ofta ställer sig i kö för att bli av med mer pengar när jag har vägarna förbi igen.”

”Den där Sweeney sade att du är en bedragare.”

”Han hade rätt. Men det är det minsta av vad jag är. Och det minsta av vad jag behöver dig till, Shadow.”

Snön virvlade genom strålkastarskenet och in mot vindrutan medan de åkte genom mörkret. Effekten var nästan hypnotisk.

”Det här är det enda landet i världen”, sade Wednesday in i stillheten, ”som oroar sig över vad det är.”

”Va?”

”Alla de andra vet vad de är. Ingen behöver någonsin ge sig ut och leta efter Norges hjärta. Eller efter Moçambiques själ. De vet vad de är.”

”Och …?”

”Bara tänker högt.”

”Du har varit i många andra länder, alltså?”

Wednesday sade ingenting. Shadow sneglade på honom. ”Nej”, sade Wednesday med en suck. ”Nej. Aldrig.”

De stannade för att tanka, och Wednesday gick in på herrtoaletten i sin väktarjacka och med väskan, och han kom ut i fräsch, ljus kostym, bruna skor och en knälång, brun rock som såg ut att vara italiensk.

”Vad ska vi göra när vi väl kommer till Madison?”

”Köra highway 14 västerut till Spring Green. Vi ska träffa alla de andra på ett ställe som heter Huset på Klippan. Har du varit där?”

”Nej”, sade Shadow. ”Men jag har sett skyltarna.”

Överallt i den här delen av världen satt det skyltar som pekade mot Huset på Klippan: vaga, tvetydiga skyltar, över hela Illinois och Minnesota och Wisconsin, antagligen – misstänkte Shadow – ända bort till Iowa, skyltar som gjorde en uppmärksam på att Huset på Klippan existerade. Shadow hade sett skyltarna och häpnat över dem. Balanserade huset ostadigt på klippan? Vad var det som var så intressant med klippan? Och med huset? Han hade ägnat saken någon flyktig tanke och sedan glömt den. Shadow hade inte för vana att besöka avsides turistattraktioner.

De svängde av från motorvägen i Madison och körde förbi kapitoliets kupol, ännu en perfekt snöglobsscen i den fallande snön, och sedan åkte de vidare på småvägar. När de i nästan en timme hade kört genom städer som hette sådant som Bleak Earth svängde de in på en smal infart och åkte förbi en rad jättelika, snöpudrade blomkrukor, runt vilka ödlor lindade sig som drakar. Den trädkantade parkeringen var nästan tom.

”De stänger snart”, sade Wednesday.

”Vad är det här för ställe egentligen?” frågade Shadow medan de gick över parkeringen mot en låg, oansenlig träbyggnad.

”Det är en turistattraktion i en avkrok”, sade Wednesday. ”En av de allra bästa. Vilket betyder att här finns krafter.”

”Ursäkta mig?”

”Det är ingenting konstigt alls”, sade Wednesday. ”I andra länder har folk genom tiderna kunnat känna igen de ställen där det fanns kraft. Ibland var det någon naturformation, ibland var det bara en plats som på något sätt var speciell. De visste att någonting viktigt hände där, att där fanns en brännpunkt, en kanal, ett fönster mot det immanenta. Och alltså byggde de tempel eller katedraler där, eller uppförde stenringar, eller … ja, du förstår.”

”Men kyrkor finns det överallt i Staterna”, sade Shadow.

”I varenda stad. Ibland i vartenda kvarter. Och i det här sammanhanget är de ungefär lika betydelsefulla som tandläkarmottagningar. Nej, i USA får folk fortfarande kallet, eller några får det, och de känner att den transcendenta världen kallar på dem, och de reagerar med att av ölflaskor bygga en modell av ställen där de aldrig har varit eller uppföra ett jättestort hus för fladdermöss i någon del av landet som fladdermössen av hävd har undlåtit att besöka. Sådana här turistattraktioner: folk känner att de dras till ställen där man i andra delar av världen skulle känna igen den del av sig själv som verkligen är transcendent, och de köper varm korv och går omkring och är nöjda på ett plan de inte riktigt kan beskriva, och synnerligen missnöjda på ett djupare plan.”

”Du har en del kufiska teorier”, sade Shadow.

”Det är inte det minsta teoretiskt, unge man”, sade Wednesday. ”Det borde du ha listat ut vid det här laget.”

Bara en biljettlucka var öppen. ”Vi slutar sälja biljetter om en halvtimme”, sade flickan där. ”Det tar minst två timmar att gå runt hela, förstår ni.”

Wednesday betalade deras biljetter kontant.

”Var är klippan?” frågade Shadow.

”Under huset”, sade Wednesday.

”Var är huset?”

Wednesday satte fingret mot läpparna, och de gick framåt. Längre in spelade en pianola någonting som skulle föreställa Ravels ”Bolero”. Hela huset tycktes vara en geometriskt rekonfigurerad ungkarlslya från sextiotalet, med stenväggar, pilematta och storslaget fula, svampformiga lampskärmar i målat glas. Ovanför en vindlande trappa låg ett annat rum fullt av krimskrams.

”Det sägs att det här byggdes av Frank Lloyd Wrights onde tvillingbror”, sade Wednesday. ”Frank Lloyd Wrong.” Han småskrattade åt skämtet.

”Det där har jag sett på en t-shirt”, sade Shadow.

Uppför fler trappor och ner igen, och nu befann de sig i ett långt, långt glasrum, som likt en nål stack ut över det kala, svartvita landskapet hundra meter nedanför. Shadow stod och tittade på hur snön virvlade och yrde.

”Är det här Huset på Klippan?” frågade han förbryllat.

”Mer eller mindre. Det här är Evighetsrummet, en del av själva huset, om än en sen tillbyggnad. Men nej, min unge vän, än har vi inte ens skrapat på ytan av vad huset har att bjuda.”

”Enligt din teori”, sade Shadow, ”skulle alltså Walt Disney World vara den heligaste platsen i Amerika.”

Wednesday rynkade pannan och strök sig över skägget. ”Walt Disney köpte några apelsinlundar mitt i Florida och byggde en turiststad där. Där finns ingen som helst magi. Jag tror att det kan finnas någonting riktigt i det ursprungliga Disneyland. Där kan det finnas kraft, även om den är förvanskad och svår att komma åt. Men vissa delar av Florida är fyllda med äkta magi. Man måste bara hålla ögonen öppna. Mmm, sjöjungfrurna i Weeki Wachee … Kom nu.”

Överallt hördes musik: skrällande, valhänt musik, hela tiden aningen ur takt. Wednesday tog en femdollarsedel och stoppade in i en växlingsautomat, och han fick en handfull mässingsfärgade metallmynt tillbaka. Han slängde över ett till Shadow som tog emot det och, när han märkte att en liten pojke tittade på honom, höll upp det mellan tumme och pekfinger och lät det försvinna. Den lilla pojken sprang bort till sin mamma, som stod och inspekterade en av de allestädes närvarande jultomtarna – ÖVER SEXTUSEN TOMTAR VISAS!, stod det på en skylt – och drog henne enträget i kjolen.

Shadow följde med Wednesday utomhus en liten stund, och sedan följde de pilarna mot Gårdagens gator.

”För fyrtio år sedan började Alex Jordan – han är avbildad på polletten du har palmerad i höger hand, Shadow – bygga ett hus på en hög klippa ute på en äng som han inte ägde, och inte ens han själv kunde ha sagt varför. Och folk kom för att se honom bygga det – de nyfikna och de förbryllade, och de som inte var någotdera och som uppriktigt sagt inte visste varför de kom dit. Så han gjorde vad alla förnuftiga amerikanska män i hans generation skulle ha gjort: han började ta betalt av dem. Inte mycket – tio cent var, kanske. Eller tjugofem. Och så fortsatte han att bygga, och folk fortsatte att komma dit.

Och med hjälp av alla de där småpengarna gjorde han någonting ännu större och märkligare. Han uppförde de här lagerbyggnaderna på marken nedanför huset och fyllde dem med saker folk kunde titta på, och så kom folk för att se dem. Det kommer hit miljoner människor varje år.”

”Varför det?”

Men Wednesday bara log, och de gick in på de dunkelt upplysta, trädkantade Gårdagens gator. Ett överflöd av prudentliga porslinsdockor från sekelskiftet stirrade ut genom dammiga skyltfönster, likt rekvisita från respektabla skräckfilmer. Kullersten under fötterna, tak och ett mörker över huvudet, skrällig, mekanisk musik i bakgrunden. De gick förbi en glaslåda med trasiga marionetter och en överdimensionerad speldosa i guld i en glasmonter. De gick förbi tandläkaren och drugstoren (ÅTERFÅ POTENSEN! ANVÄND O’LEARYS MAGNETISKA BÄLTE!).

I slutet av gatan stod en stor glaslåda, innehållande en kvinnlig skyltdocka klädd som en zigensk spågumma.

”Det är tillbörligt”, mullrade Wednesday över den mekaniska musiken, ”att i början av varje företag och varje göromål rådfråga nornorna. Låt oss alltså utse denna sibylla till vår Urd, hm?” Han släppte ner en mässingsgul Huset på Klippan-pollett i myntspringan. Med knyckiga, mekaniska rörelser lyfte zigenerskan armen och sänkte den igen. En papperslapp matades ut ur springan.

Wednesday tog den, läste den, grymtade, vek ihop den och stoppade i fickan.

”Ska du inte visa den för mig? Jag kan visa dig min”, sade Shadow.

”En mans lycka är hans ensak”, sade Wednesday avmätt. ”Jag skulle inte be om att få se din.”

Shadow stoppade sin pollett i springan. Han tog papperslappen. Han läste den.

VARJE SLUT ÄR EN NY BÖRJAN.

DITT LYCKOTAL ÄR NOLL.

DIN LYCKOFÄRG ÄR DÖD.

MOTTO:

SÅDAN FAR, SÅDAN SON.

Shadow gjorde en grimas. Han vek ihop spådomen och stoppade den i fickan.

De gick längre in, genom en röd korridor, förbi rum fulla av tomma stolar mot vilka fioler, altfioler och cellor vilade; de spelade av sig själva eller tycktes göra det om man stoppade i en slant. Tangenter trycktes ner, cymbaler klingade, tryckluft blåstes in i klarinetter och oboer. Överlägset road lade Shadow märke till att stränginstrumentens stråkar, spelade av mekaniska armar, aldrig egentligen rörde vid strängarna, som i flera fall var lite slaka eller saknades. Han undrade ifall alla de ljud han hörde kom från blås- och slaginstrument eller om det fanns bandspelare här också.

De hade gått vad som kändes som flera kilometer när de kom till ett rum som kallades Mikadorummet; där var ena väggen en pseudo-orientalisk mardröm från artonhundratalet, med bistra, mekaniska trumslagare som bankade på cymbaler och trummor medan de stirrade ut ur sin drakbeklädda håla. För tillfället torterade de Saint-Saëns ”Danse Macabre” på ett majestätiskt vis.

Czernobog satt på en bänk vid väggen, vänd mot Mikadomaskinen, och trummade rytmen med fingrarna. Flöjter pep, klockor klingade.

Wednesday satte sig bredvid honom. Shadow beslöt sig för att förbli stående. Czernobog sträckte fram vänster hand och skakade hand med Wednesday, med Shadow. ”Väl mött”, sade han. Sedan lutade han sig bakåt, och synbarligen njöt han av musiken.

”Danse Macabre” nådde ett stormigt och disharmoniskt slut. Alla de artificiella instrumenten var aningen ostämda, och det bidrog till den ojordiska känslan i rummet. Ett nytt stycke påbörjades.

”Hur gick bankrånet?” frågade Czernobog. ”Gick det bra?” Han reste sig upp, ovillig att lämna Mikadorummet och dess dundrande, skrällande musik.

”Smort som smör i solsken”, sade Wednesday.

”Jag får pension från slakthuset”, sade Czernobog. ”Jag begär inte mer.”

”Den varar inte för evigt”, sade Wednesday. ”Det är det ingenting som gör.”

Fler korridorer, mer mekanisk musik. Shadow började märka att de inte gick den väg genom rummen som var avsedd för turisterna, utan följde någon annan väg som Wednesday själv funnit på. De var på väg neråt, och Shadow undrade förvirrat om de redan hade gått här en gång.

Czernobog tog tag i Shadows arm. ”Tyst, kom nu”, sade han och drog med honom fram till en stor glaslåda vid en vägg. I den fanns ett diorama av en luffare som låg och sov på en kyrkogård, framför kyrkdörren. DEN DRUCKNES DRÖM stod det på lappen ovanför, som förklarade att detta var en myntautomat från artonhundratalet och att den från början stått på en engelsk järnvägsstation. Myntspringan i automaten hade gjorts om, så att den tog emot husets mässingspolletter.

”Lägg i pengarna”, sade Czernobog.

”Varför det?” frågade Shadow.

”Du måste se. Jag ska visa.”

Shadow lade i sitt mynt. Fyllot på kyrkogården lyfte flaskan till munnen. En av gravstenarna välte och avslöjade ett lik med gripande händer; en annan sten vändes runt och blommorna ersattes av en grinande skalle. Till höger om kyrkan uppenbarade sig en vålnad, och till vänster om kyrkan gled ett någonting med ett till hälften anat och fågelliknande ansikte, spetsigt och oroväckande som en blek mardröm av Bosch, smidigt ut ur en gravsten och ut i skuggorna och försvann. Så öppnades kyrkdörren, en präst kom ut och spökena, gastarna och liken försvann, och bara prästen och fyllbulten blev kvar på kyrkogården. Prästen tittade nedlåtande ner på fyllot och gick baklänges in genom den öppna dörren. Den stängdes efter honom, och fyllbulten blev ensam.

Denna mekaniska berättelse var enormt oroväckande. Mycket mer oroande, tänkte Shadow, än något urverk har rätt att vara.

”Vet du varför jag visar dig det?” frågade Czernobog.

”Nej.”

”Det är sådan världen är. Det är den riktiga världen. Den finns där inne, i lådan.”

De strövade genom ett blodrött rum fyllt av gamla teaterorglar, jättelika orgelpipor och vad som tycktes vara ofantliga bryggkar i koppar, befriade från något bryggeri.

”Vart är vi på väg?” frågade Shadow.

”Karusellen”, sade Czernobog.

”Men vi har gått förbi skyltarna mot karusellen tio gånger om redan.”

”Han följer sin väg. Vi går i spiral. Snabbaste vägen är ibland den längsta.”

Shadow började få ont i fötterna och fann denna åsikt extremt osannolik.

En mekanisk maskin spelade ”Octopus’s Garden” i ett rum som sträckte sig många våningar upp och vars mitt helt och hållet upptogs av en replik av ett djur som påminde om en val, stort och svart, med en replik av en båt i naturlig storlek i sin jättelika fiberglasmun. Därifrån kom de vidare till Resesalen, där de såg en bil täckt med kakel och en fungerande Rube Goldberg-maskin och den rostiga reklamen för Burma Shave på väggen.

Vårt liv är möda
spring och skubb
så håll hakan
fri från stubb

Burma Shave
stod det på en, och

Han körde om på vägen
där vägen krokig var

Nu är gravens vila
den enda vän han har

Burma Shave
och nu var de längst ner på en ramp, och framför dem låg en glasskiosk. I teorin var den öppen, men tjejen som torkade av på bänkarna hade liksom en stängd uppsyn, så de gick förbi den till pizzerian/kafeterian, där det var tomt frånsett en äldre svart man klädd i ljus, rutig kostym och ljusgula handskar. Det var en liten man, en småvuxen gammal man av det slag som ser ut som om årens lopp har fått honom att krympa, och han åt en gigantisk sundae med massor av glass och drack ur en extrastor mugg med kaffe. I askfatet framför honom pyrde en svart cigarill.

”Tre kaffe”, sade Wednesday till Shadow. Han gick ut till toaletten.

Shadow köpte kaffet och tog med det till Czernobog, som hade satt sig hos den svarte gamle mannen och nu förstulet rökte en cigarrett, liksom rädd för att bli ertappad. Den andre mannen, som lyckligt petade i sin sundae, brydde sig inte särskilt om cigarillen, men när Shadow närmade sig tog han upp den, drog ett djupt bloss och blåste två rökringar – först en stor och sedan en som var mindre och som prydligt gled igenom den första – och sedan log han brett, som om han varit förvånansvärt nöjd med sig själv.

”Shadow, det här är mr Nancy”, sade Czernobog.

Den gamle mannen reste sig och höll fram en gulbehandskad högerhand. ”Trevligt att råkas”, sade han med ett bländande leende. ”Jag förstår vem du måste vara. Du jobbar åt den enögde gamle jäkeln, va?” Han hade någonting lätt sjungande i rösten, antydan till en dialekt som kunde ha varit västindisk.

”Jag jobbar åt mr Wednesday”, sade Shadow. ”Ja. Snälla, sätt dig igen.”

Czernobog drog ett bloss på cigarretten.

”Jag tror”, kungjorde han dystert, ”att sådana som vi, vi är så förtjusta i cigarretter för att de påminner oss om de offer man en gång brände åt oss, röken som steg när man ville vinna vårt gillande eller vår gunst.”

”De har aldrig givit någonting sådant åt mig”, sade Nancy. ”Jag kunde aldrig hoppas på bättre än lite frukt att äta, kanske get med curry, en maklig och kall långdrink och ett stort och högbystat fruntimmer som höll mig sällskap.” Han log brett med vita tänder, och han blinkade åt Shadow.

”Numera”, sade Czernobog lika dystert, ”har vi ingenting.”

”Tja, jag får inte på långa vägar lika mycket frukt som jag fick förr”, sade mr Nancy med glittrande ögon. ”Men det är ändå ingenting i hela vida världen som går upp mot ett stort och högbystat fruntimmer, enligt min mening. Vissa som man pratar med säger att det är omfånget baktill man ska kolla först, men det vill jag bara säga er, att det är tuttarna som sätter igång min motor en kall morgon.” Nancy började skratta, ett rosslande, skallrande, godmodigt skratt, och Shadow fann att han mot sin vilja tyckte om den gamle mannen.

Wednesday kom tillbaka från toaletten och skakade hand med Nancy. ”Shadow, vill du ha någonting att äta? En bit pizza? Eller en smörgås?”

”Jag är inte hungrig”, sade Shadow.

”Jag ska säga dig en sak”, sade mr Nancy. ”Det kan dröja länge mellan måltiderna. Om någon bjuder på mat, så tackar man ja. Jag är inte lika ung som jag en gång var, men det kan jag säga dig, att man ska aldrig säga nej till ett tillfälle att pissa, äta eller få sig en liten lur. Du fattar, va?”

”Ja. Men jag är faktiskt inte hungrig.”

”Du är stor”, sade Nancy och stirrade in i Shadows ljusgrå ögon med gamla ögon i samma färg som mahogny, ”en stadig bit är du, men det får jag lov att säga, att du ser inte så där värst smart ut. Jag har en son som är så dum att han kunde ha köpt dumheten på rea, och du påminner mig om honom.”

”Om du inte tar illa upp, så tar jag det som en komplimang”, sade Shadow.

”Att bli kallad lika dum som han som försov sig den morgon då hjärnorna delades ut?”

”Att bli jämförd med någon i din familj.”

Mr Nancy fimpade cigarillen och knäppte sedan bort en inbillad askflaga från sina gula handskar. ”Du är kanske inte det värsta gamle Enöga kunde ha fått tag i, när allt kommer omkring.” Han tittade upp på Wednesday. ”Har du någon aning om hur många vi blir här i kväll?”

”Jag skickade ut meddelande till alla jag kunde hitta”, sade Wednesday. ”Alla kommer naturligtvis inte att kunna komma. Och vissa”, sade han och gav Czernobog en menande blick, ”kanske inte vill. Men jag tror att vi tryggt kan vänta oss flera dussin. Och ryktet kommer att sprida sig.”

De gick därifrån och förbi en rad rustningar (”Sekelskifteskopia”, meddelade Wednesday när de gick förbi den inglasade utställningen, ”modern kopia, elvahundratalshjälm på en reproduktion från sextonhundratalet, vänsterhandsken är från fjortonhundratalet …”) och sedan gick Wednesday ut genom en utgång, förde dem runt husets utsida (”Jag klarar inte av att det ska vara in och ut hela tiden”, sade Nancy, ”jag är inte så ung längre och jag kommer från varmare trakter”) längs en överbyggd gång och in genom en annan utgång, och sedan var de i rummet med karusellen.

Musik från en ångorgel hördes: en vals av Strauss, livlig och stundom disharmonisk. På den vägg där de kom in hängde antika karusellhästar, hundratals, somliga i behov av lite ny färg, andra i behov av att dammas ordentligt. Ovanför dem hängde mängder av bevingade änglar, uppenbarligen gjorda av kvinnliga skyltdockor; vissa blottade sina könlösa bröst; somliga hade förlorat perukerna och stirrade blinda och skalliga ner ur mörkret.

Och så var det karusellen.

På en skylt tillkännagavs att den var störst i världen; där stod hur mycket den vägde, hur många tusen glödlampor det satt i ljuskronorna som hängde från den i skräckromantiskt överflöd och att det var förbjudet att klättra upp på den eller rida på djuren.

Och vilka djur! Imponerad mot sin vilja stirrade Shadow på de flera hundra djur i naturlig storlek som gick runt med karusellens golv. Riktiga djur, påhittade djur och modifikationer av bådadera: alla djuren var olika. Han såg sjöjungfru och triton, kentaur och enhörning, elefanter (en väldig, en helt liten), bulldogg, groda och fenix, zebra, tiger, drake och basilisk, svanar som drog en vagn, en vit oxe, en räv, två valrossar, till och med en sjöorm, allihop färgglada och mer än verkliga: vart och ett åkte runt på karusellen när valsen tog slut och en ny vals började. Karusellen saktade inte ens in.

”Vad är den till för?” frågade Shadow. ”Jag menar, okej, störst i världen, hundratals djur, tusentals glödlampor, och den går runt hela tiden, men ingen åker på den.”

”Den är inte till för att folk ska åka på den”, sade Wednesday. ”Den är till för att bli beundrad. Den är till för att finnas.”

”Som en bönekvarn som går runt, runt, runt”, sade mr Nancy. ”Ackumulerar kraft.”

”Var ska vi träffa alla de andra då?” frågade Shadow. ”Jag tyckte du sade att vi skulle träffa dem här. Men här inne är det tomt.”

Wednesday log sitt skrämmande leende. ”Shadow”, sade han. ”Du frågar för mycket. Du har inte betalt för att fråga.”

”Förlåt.”

”Kom och ställ dig här nu, och hjälp oss upp”, sade Wednesday, och han gick fram till ena sidan av karusellen, där det satt en beskrivning av karusellen och ett förbud mot att åka på den.

Shadow funderade på att säga någonting, men i stället hjälpte han dem, en efter en, upp på kanten runt karusellen. Wednesday kändes oerhört tung, Czernobog klättrade upp själv och tog bara stöd mot Shadows axel, Nancy tycktes inte väga någonting alls. De tre männen gick längst ut på kanten, och sedan, med ett steg och ett hopp, tog de sig över på den snurrande karusellen.

”Nå?” röt Wednesday. ”Ska du inte komma?”

Inte utan en viss tveksamhet och med en snabb blick omkring sig, ifall någon i personalen på Huset på Klippan tittade på, svingade Shadow sig upp på kanten intill Världens största karusell. Han kände sig road och lite förbryllad över att han var mycket mer bekymrad över att bryta mot förbudet att gå upp på karusellen än han varit över att hjälpa till vid eftermiddagens bankrån.

De äldre männen valde ut ett djur åt sig var. Wednesday klättrade upp på en gyllene varg. Czernobog klev upp på en pansarklädd kentaur, vars ansikte doldes av en metallhjälm. Med ett litet skratt klättrade Nancy upp på ryggen på ett jättelikt lejon som var mitt i språnget; skulptören hade avbildat det i en rytning. Nancy klappade lejonet på sidan. Straussvalsen förde dem majestätiskt runt.

Wednesday log och Nancy skrattade förtjust, ett gammelmanskackel, och till och med den buttre Czernobog tycktes ha roligt. Det kändes som om en tyngd plötsligt lyfts från Shadows axlar: tre gamla män roade sig med att åka på Världens största karusell. Vad spelade det för roll om de allihop blev utslängda? Var det inte värt det, värt vad som helst, för att kunna säga att man hade åkt Världens största karusell? Var det inte värt det, för att ha färdats på ett av dessa praktfulla vidunder?

Shadow mönstrade en bulldogg, en havsvarelse och en elefant med ett förgyllt säte på ryggen, och sedan klättrade han upp på ryggen på ett djur med örnhuvud och tigerkropp, och där höll han sig fast hårt.

”An Der Schönen Blauen Donau” porlade och klingade och sjöng i hans huvud, ljuset från tusen ljuskronor glimmade och bröts, och en kort sekund var Shadow barn igen, och allt som krävdes för att göra honom lycklig var att han fick åka karusell: han höll sig fullkomligt stilla där han satt på sin örntiger i alltings mitt, och världen vred sig runt honom.

Shadow hörde hur han själv skrattade, överröstade musiken. Han var lycklig. Det var som om de senaste trettiosex timmarna aldrig hade inträffat, som om de senaste tre åren aldrig hade inträffat, som om hans liv hade förvandlats till ett litet barns dagdröm, ett barn som åkte på karusellen i Golden Gate Park i San Francisco under sin första resa till Staterna, en maratonfärd med båt och med bil, och hans mor stod där och såg stolt på honom, och själv sög han på en smältande isglass och höll sig fast hårt, hoppades att musiken aldrig skulle tystna, att karusellen aldrig skulle sakta in och åkturen aldrig ta slut. Han åkte runt och runt och runt igen …

Så slocknade ljusen, och Shadow såg gudarna.

Kapitel sex

Wide open and unguarded stand our gates,
And through them passes a wild motley throng.
Men from Volga and Tartar steppes

Featureless figures from the Hoang-ho,
Malayan, Scythian, Teuton, Kelt and Slav,
Flying the Old World’s poverty and scorn;

These bringing with them unknown gods and rites,
Those tiger passions here to stretch their claws,

In street and alley what strange tongues are these,
Accents of menace in our ear,

Voices that once the Tower of Babel knew.

Thomas Bailey Aldrich, ”The Unguarded Gates”, 1882

Ena sekunden åkte Shadow på Världens största karusell och höll i sig i sin örnhövdade tiger, och i nästa tänjdes karusellens röda och vita ljus ut och skalv till och slocknade, och han föll genom ett hav av stjärnor; den mekaniska valsen ersattes av ett dundrande rytmiskt muller och brak, som av cymbaler eller bränningar mot stranden vid en avlägsen kust.

Det var mörkt utom stjärnornas sken, men det lyste upp allting med kall klarhet. Under honom sträckte hans riddjur på sig och tassade framåt. Mot hans vänsterhand var dess päls varm, mot höger hand hade han fjädrarna.

”Visst är det en skön ridtur?” Rösten kom bakifrån, i hans öron och hans tanke.

Shadow vände sig långsamt om. I rörelsen alstrade han strömmande avbilder av sig själv, alstrade stelnade ögonblick, och var och en av honom bestod en bråkdels sekund; minsta lilla rörelse drogs ut i oändlig tid. De intryck som nådde hans hjärna sade honom ingenting: det var som att se världen genom en trollsländas mångfasetterade ädelstensögon, men varje fasett såg någonting helt unikt och han var oförmögen att kombinera det han såg, eller trodde sig se, till en helhet som ägde innebörd.

Han såg på mr Nancy, en svart gammal man med tunn mustasch och i rutig kostym och citrongula handskar, en man som åkte på ett karusellejon som steg och sjönk högt uppe i luften; samtidigt, på samma plats, såg han en juvelprydd spindel, hög som en häst, och dess ögon var en smaragdnebulosa; den kråmade sig och stirrade ner på honom; samtidigt såg han en exceptionellt lång man med teakfärgad hy, tre par armar och röda ränder målade i ansiktet, iförd en böljande huvudbonad av strutsfjädrar, och han red på ett irriterat, gyllene lejon och höll sig hårt fast i manen med två av sina sex händer; och han såg också en ung, svart pojke klädd i trasor, vars vänsterfot var svullen och täckt av flugor; och allra sist, och bakom allt detta, såg Shadow på en liten, brun spindel som gömde sig under ett vissnat okrablad.

Shadow såg allt detta, och han visste att det var en och samma sak.

”Om du inte stänger munnen”, sade mannen som var mr Nancy, ”så kommer någonting att flyga in i den.”

Shadow stängde munnen och svalde hårt.

Några kilometer ifrån dem låg en hall av trä uppe på en kulle. De travade fram mot detta hus, och djurens hovar eller tassar smög ljudlöst över den torra sanden nere vid vattenbrynet.

Czernobog kom framtravande på sin kentaur. Han knackade på dess människoarm. ”Inget av det här händer egentligen”, sade han till Shadow. Han lät olycklig. ”Det är bara som du tror. Bäst att inte tänka på det.”

Shadow såg en gråhårig gammal invandrare från Östeuropa, med en sjaskig regnrock och en järnfärgad tand, ja visst. Men han såg också någonting satt och svart, mörkare än mörkret omkring dem, och det hade två ögon som var brinnande kol; och han såg en furste med långt, böljande, svart hår och en lång, svart mustasch, med blod på händerna och i ansiktet, som – naken frånsett björnfällen han hade över axeln – red på ett djur som var till hälften människa, till hälften djur, och hans ansikte och bål var tatuerade med blå virvlar och spiraler.

”Vem är du?” frågade Shadow. ”Vad är du?”

Riddjuren tassade fram längs stranden. Vågor bröts och dundrade obevekligt mot den i natten.

Wednesday vände sin varg – nu ett väldigt, kolgrått djur med gröna ögon – mot Shadow. Shadows örntiger tog ett skutt undan från den, och Shadow smekte den över halsen och sade åt den att inte vara rädd. Tigern piskade aggressivt med svansen. Det kom för Shadow att det var en varg till där, en tvilling till den som Wednesday just nu red på, och att den höll jämna steg med dem bland sanddynerna, bara ett ögonblick utom synhåll.

”Vet du vem jag är, Shadow?” sade Wednesday. Han red sin varg med högburet huvud. Högerögat glittrade och blixtrade, vänsterögat var matt. Han var klädd i en mantel med djup huva, som en munks, och han blickade fram ur dess skugga. ”Jag sade att jag skulle säga dig mina namn. Detta är vad de kallar mig. Jag är Härfadern, Grim, Plundraren och Tredje. Jag är Enöga. Jag kallas Den högste, och Sanngissaren. Jag är Grimnir och jag är Den huvklädde. Jag är Allfadern, och jag är Göndle, stavbäraren. Jag har lika många namn som det blåser vindar, lika många titlar som det finns sätt att dö. Mina korpar är Hugin och Munin, Tanke och Minne; mina vargar är Freki och Geri; min häst är galgen.” Två spökgrå korpar, likt genomskinliga skinn av fåglar, landade på Wednesdays axlar och stack in näbbarna i Wednesdays huvud som om de smakade hans tankar, och flaxade så ut i världen igen.

Vad ska jag tro? tänkte Shadow, och en röst nådde honom från någon plats djupt under världen, i ett basmuller: Tro allting.

”Oden?” sade Shadow, och vinden slet ordet från hans läppar.

”Oden”, viskade Wednesday, och bränningarnas muller mot vågbrytarna vid stranden ljöd inte så högt att de kunde dränka denna viskning. ”Oden”, sade Wednesday, smakade på ordets ljud i munnen. ”Oden”, sade Wednesday, och hans röst var ett segervisst rop som ekade från horisont till horisont. Hans namn växte och stegrades och fyllde hela världen, som blodets dunkande i Shadows öron.

Och så – liksom i en dröm – red de inte längre mot en avlägsen hall. De var redan där, och riddjuren stod bundna i vindskyddet intill hallen.

Hallen var mycket stor, men primitiv. Taket var täckt med halm och väggarna var av trä. Mitt i hallen brann en eld, och röken stack Shadow i ögonen.

”Vi borde inte ha gjort det här i hans tanke, utan i min”, muttrade mr Nancy åt Shadow. ”Det hade varit varmare där.”

”Är vi i hans tanke?”

”På ett ungefär. Det här är Valaskjalf. Det är hans gamla hall.”

Till sin lättnad såg Shadow att Nancy åter var en gammal man med gula handskar, även om hans skugga skakade och skalv och förändrades i brasans lågor, och det som den förändrades till var inte alltid mänskligt.

Längs väggarna stod träbänkar, och kanske tio personer satt på dem eller stod bredvid dem. De höll sig på avstånd från varandra: en blandad skara, som innefattade en mörkhyad matrona i en röd sari, ett antal nergångna affärsmän och några till, så nära elden att Shadow inte riktigt kunde urskilja dem.

”Var är de?” viskade Wednesday häftigt åt Nancy. ”Nå? Var är de? Det borde vara flera dussin här. Flera tjog!”

”Det var du som bjöd in dem”, sade Nancy. ”Jag tycker att det är otroligt att du fick hit så många som du fick. Tycker du att jag ska berätta en historia för att få igång det hela?”

Wednesday skakade på huvudet. ”Kommer inte på fråga.”

”De ser inte särskilt glada ut”, sade Nancy. ”En historia är ett bra sätt att få folk på sin sida. Och du har ingen bard som kan sjunga för dem.”

”Inga historier”, sade Wednesday. ”Inte nu. Senare får vi tid med historier. Inte nu.”

”Inga historier. Som du vill. Jag ska bara värma upp dem lite.” Och så släntrade mr Nancy ut i eldskenet med ett obesvärat leende.

”Jag vet vad ni tänker allihop”, sade han. ”Ni tänker: Vad håller Compé Anansi på med, varför kommer han fram och ska prata med er, när det var Allfadern som kallade hit er, precis som han gjorde med mig? Jo, ni vet, ibland behöver folk få en påminnelse om saker och ting. Jag såg mig om när jag kom in och tänkte: Men var är resten? Men så tänkte jag: Bara för att vi är få och de är många, bara för att vi är svaga och de är mäktiga, så betyder inte det att det är ute med oss.

Vet ni, en gång såg jag Tiger nere vid vattenhålet; han hade de största testiklar ett djur någonsin har haft, och de vassaste tänderna, och två framtänder långa som knivar och vassa som svärd. Och jag sade till honom, Broder Tiger, ta du en simtur, så ser jag efter kulorna åt dig. Han var så stolt över sina testiklar. Så han gick ner i vattenhålet för att simma, och jag tog på mig hans testiklar och lämnade kvar mina egna små spindelballar. Och vet ni vad jag gjorde sedan? Jag sprang min väg, så fort som benen bar mig.

Jag stannade inte förrän jag kom till nästa stad. Och där såg jag Gamla apan. Du är då stilig, Anansi, sade Gamla apan. Och jag sade: Vet du vad de sjunger allihop där borta i staden? Vad sjunger de? frågade han. De sjunger en så rolig sång, sade jag. Och så dansade jag lite och jag sjöng:

Tigerns pung, ja,
jag åt Tigerns pung.

Nu blir jag tuff, nu blir jag kung.

Jag är störst var jag än kollar,
för jag åt Tigerns bollar,
jag åt Tigerns pung.

Gamla apan skrattade så han höll på att spricka. Han höll sig för sidorna och skakade och stampade, och så började han sjunga Tigerns pung, jag åt Tigerns pung, och knäppte med fingrarna och snurrade runt på bakfötterna. Det var en fin sång, säger han, den ska jag sjunga för alla mina vänner. Gör du det, sade jag till honom, och så gick jag tillbaka till vattenhålet.

Där var Tiger, nere vid vattenhålet. Han gick av och an och piskade och viftade med svansen, och han hade öronen bakåt och nackpälsen så uppburrad den kunde bli, och han högg efter alla insekter som kom nära med sina jättestora sabeltänder. Ögonen blixtrade som brandgul eld. Han var elak och otäck och stor, men dinglande mellan benen hade han de minsta små bollar i den minsta och svartaste och skrynkligaste lilla påse man någonsin har sett.

Hör du, Anansi, säger han när han får syn på mig. Du skulle ju vakta mina testiklar medan jag var och simmade. Men när jag kom upp ur vattnet, då fanns det ingenting på stranden utom de här svarta förkrympta odugliga små spindelbollarna jag har nu.

Jag gjorde mitt bästa, sade jag, men det var aporna, de kom hit och åt upp dina kulor, och när jag sade åt dem att sticka så drog de av mig bollarna också. Och då skämdes jag så hemskt att jag sprang min väg.

Du ljuger, Anansi, säger Tiger. Jag ska äta upp levern på dig. Men så får han höra hur aporna kommer från sin stad ner till vattenhålet. Det var tio glada apor som jazzade stigen fram, och de knäppte med fingrarna och sjöng så högt som de kunde.

Tigerns pung, ja,
jag åt Tigerns pung.

Nu blir jag tuff, nu blir jag kung.

Jag är störst var jag än kollar,
för jag åt Tigerns bollar,
jag åt Tigerns pung.

Och Tiger börjar morra, och han ryter och han ger sig ut i skogen efter dem, och aporna skriker och far iväg mot de högsta träden. Och jag kliar mina fina nya ballar, och förbaskat bra kändes det att ha dem där, dinglande mellan mina taniga ben, och så gick jag hem. Och än i dag jagar Tiger aporna. Så kom ihåg en sak, gott folk: bara för att man är liten, så är det inte säkert att man är maktlös.”

Mr Nancy log, böjde huvudet och slog ut med händerna, tog emot applåderna och skratten som ett proffs, och så vände han och gick tillbaka till Shadow och Czernobog.

”Inga historier, tyckte jag att jag sade”, sade Wednesday.

”Kallar du det en historia?” sade Nancy. ”Jag harklade mig knappt. Jag bara värmde upp dem åt dig. Ge dem vad de tål nu.”

Wednesday gick ut i eldskenet, en storvuxen gammal man med emaljöga, klädd i brun kostym och en gammal Armanirock. Han stod där och tittade på personerna vid träbänkarna, och han teg en mycket längre stund än Shadow skulle ha trott att någon kunde tiga utan att bli illa till mods. Och till sist tog han till orda.

”Ni känner mig”, sade han. ”Ni känner mig allesammans. Vissa av er har inga skäl att tycka om mig, men vare sig ni tycker om mig eller ej, så känner ni mig.”

Det hördes ett prasslande, en rörelse bland personerna på bänkarna.

”Jag har varit här längre tid än de flesta av er. Liksom ni andra trodde jag att vi kunde klara oss på det vi fick. Det var inte nog för att göra oss lyckliga, men nog för att överleva på.

Så kanske det inte ligger till längre. En storm är på väg, och det är inte en storm som vi har skapat.”

Han gjorde en paus. Så steg han framåt och lade armarna i kors över bröstet.

”När människorna kom till Amerika förde de med sig oss. De förde med sig mig och Loke och Tor, Anansi och lejonguden, leprechauner och kobolder och bansheer, Kubera och Frau Holle och Astaroth, och de förde med sig er. Vi färdades hit i deras tankar och vi slog rot. Tillsammans med bosättarna reste vi till det nya landet på andra sidan havet.

Landet är ofantligt stort. Snart övergavs vi av vårt folk; de mindes oss bara som varelser från hemlandet, som företeelser som inte hade följt med dem till det nya landet. De som verkligen trodde på oss avled eller slutade tro, och allt vi – vilse och rädda och fördrivna – fick kvar var de små smulor av dyrkan eller tro vi kunde hitta. Och vi fick hanka oss fram bäst vi kunde.

Det är också vad vi har gjort – hankat oss fram i tillvarons utkanter, där ingen har iakttagit oss alltför noga.

Låt oss inse och erkänna en sak: vi har inte mycket inflytande. Vi lever på dem och vi tar från dem, och vi hankar oss fram; vi strippar och horar och vi dricker för mycket; vi jobbar på bensinmackar och vi stjäl och vi bedrar och vi lever i sprickorna i samhällets marginaler. Gamla gudar här i detta nya land, som saknar gudar.”

Wednesday tystnade. Han såg från den ena till den andra av sina åhörare, allvarsam och statsmannalik. De stirrade uttryckslöst tillbaka på honom, och deras ansikten var otydbara som masker. Wednesday harklade sig, och sedan spottade han hårt in i elden. Den flammade och fladdrade, lyste upp insidan av hallen.

”Som ni allihop har haft goda skäl att själva upptäcka har nya gudar börjat träda fram i Amerika, fästade vid växande knutar av tro: kreditkortens och motorvägarnas gudar, Internetgudar och telefongudar, radions och sjukhusens och tevens gudar, gudar över plast och personsökare och neon. Högmodiga gudar, feta och dåraktiga varelser, uppblåsta av hur nymodiga och viktiga de är.

De är medvetna om oss, och de fruktar oss, och de hatar oss”, sade Oden. ”Ni lurar er själva om ni tror något annat. De kommer att förgöra oss om de kan. Det är dags för oss att slå oss ihop. Det är dags för oss att gå till handling.”

Den gamla kvinnan i den röda sarin steg fram i eldskenet. I pannan bar hon en liten mörkblå ädelsten. Hon sade: ”Kallade du hit oss för de här dumheternas skull?” Och så fnös hon, en fnysning av road irritation.

Wednesday rynkade pannan. ”Jag har kallat hit er, ja. Men det här är visheter, Mama-ji, inte dumheter. Det kan minsta barn förstå.”

”Jaså, jag är ett barn, minsann?” Hon hötte med fingret åt honom. ”I Kalighat var jag gammal innan du var påtänkt, din dumma karl. Så jag är ett barn? Då är jag ett barn, för det finns ingenting att förstå i dina dumma ord.”

Åter ett ögonblick av dubbelt seende: Shadow såg den gamla kvinnan, med ett mörkt ansikte som var insjunket av ålder och ogillande, men bakom henne såg han någonting väldigt, en naken kvinna med skinn svart som en ny läderjacka och läppar och tunga klarröda som pulsådersblod. Runt halsen bar hon skallar och i sina många händer höll hon knivar, svärd och avhuggna huvuden.

”Jag har inte kallat dig ett barn, Mama-ji”, sade Wednesday fridsamt. ”Men det verkar självklart …”

”Det enda som verkar självklart”, sade den gamla kvinnan och pekade (och bakom henne, genom henne, ovanför henne, pekade ett svart finger med en vass nagel, likt ett eko), ”är att du själv söker efter ära. Vi har levt i fred i detta land under lång tid. Vissa klarar sig bättre än andra, det håller jag med om. Jag klarar mig bra. Hemma i Indien finns det en inkarnation av mig som har det mycket bättre, men då får det vara så. Jag är inte avundsjuk. Jag har sett de nya gudarna stiga fram och jag har sett dem falla.” Hon lät handen sjunka till sidan. Shadow såg att de andra tittade på henne: deras blickar uttryckte olika känslor – respekt, nöje, förlägenhet. ”Här dyrkade man järnvägsgudarna för bara en kort sekund sedan. Och nu är järngudarna lika bortglömda som smaragdjägarna …”

”Kom till saken, Mama-ji”, sade Wednesday.

”Till saken?” Hennes näsborrar vidgades. Mungiporna drogs ner. ”Jag – och jag är självklart bara ett barn – säger att vi ska vänta. Vi ska göra ingenting. Vi vet inte att de vill oss illa.”

”Och kommer du fortfarande att råda oss att vänta när de kommer om natten och dödar dig eller för bort dig?”

Hennes uppsyn var nedlåtande men road: det syntes bara på läpparna och ögonbrynen och näsans form. ”Om de försöker göra det”, sade hon, ”så kommer de att finna att det är svårt att fånga mig och ännu svårare att döda mig.”

En kort, satt ung man på bänken bakom henne harklade sig för att få ordet och sade sedan med dånande stämma: ”Allfader, mitt folk är nöjt. Vi gör det bästa av det vi får. Om ditt krig går illa för oss kan vi förlora allting.”

Wednesday sade: ”Ni har redan förlorat allting. Jag erbjuder er chansen att ta tillbaka någonting.”

Elden flammade högre medan han talade, lyste upp åhörarnas ansikten.

Jag tror egentligen inte, tänkte Shadow. Jag tror inte på något av det här. Jag kanske fortfarande är femton. Mamma lever ännu och jag har inte ens träffat Laura än. Allt som har hänt hittills har bara varit en ovanligt levande dröm. Och ändå kunde han inte tro på det heller. Allt vi har att tro med är våra sinnen, de verktyg vi använder till att uppfatta världen: vår syn, vår känsel, vårt minne. Om de ljuger för oss går det inte att lita på någonting. Och även om vi inte tror kan vi ändå inte färdas någon annan väg än den som våra sinnen pekar ut för oss; och den vägen måste vi följa till slutet.

Så brann elden ut, och mörker rådde i Valaskjalf, Odens hall.

”Och nu då?” viskade Shadow.

”Nu går vi tillbaka till rummet med karusellen”, muttrade mr Nancy. ”Och gamle Enöga bjuder oss allihop på middag, ger lite mutor och pussar några barn, och ingen säger g-ordet mer.”

”G-ordet?”

”Gudar. Var höll du hus när de delade ut hjärnor, grabben?”

”Det var någon som berättade en historia om hur tigern fick sina testiklar stulna, och jag måste stanna och höra hur den slutade.”

Mr Nancy skrattade till.

”Men ingenting blev beslutat. Ingen gick med på någonting.”

”Han bearbetar dem sakta. Han kommer att vinna dem en i taget. Du ska få se. De ändrar sig i slutänden.”

Shadow kände hur en vind kom någonstans ifrån, rufsade om hans hår, rörde hans ansikte, drog i honom.

De stod i rummet med Världens största karusell och hörde ”Kejsarvalsen”.

En skock människor – turister, såg det ut som – stod och pratade med Wednesday borta i andra änden av rummet, lika många personer som det hade varit dunkla gestalter i Wednesdays hall. ”Hitåt”, mullrade Wednesday och ledde dem genom den enda utgången, byggd så att den såg ut som gapet på ett jättelikt monster med vassa tänder, redo att slita dem allihop i slamsor. Han gick bland dem som en politiker – lirkade, uppmuntrade, log, invände milt, blidkade.

”Hände det där?” frågade Shadow.

”Hände vad då, skithjärna?” frågade mr Nancy.

”Hallen. Elden. Tigerns testiklar. Åkturen på karusellen.”

”Helsike heller, ingen får åka på karusellen. Har du inte sett skyltarna? Tyst nu.”

Monstergapet ledde till Orgelrummet, vilket gjorde Shadow förbryllad – hade de inte redan gått igenom där? Det kändes inte mindre konstigt andra gången. Wednesday ledde dem allesammans uppför en trappa, förbi modeller av apokalypsens fyra ryttare i naturlig storlek som hängde i taket, och sedan följde de skyltarna till närmaste utgång.

Shadow och Nancy gick sist. Och sedan gick de ut ur Huset på Klippan, förbi presentaffären och ut mot parkeringen igen.

”Synd att vi blev tvungna att gå innan rundturen var slut”, sade mr Nancy. ”Jag hade liksom hoppats på att få se den största konstgjorda orkestern i hela världen.”

”Jag har sett den”, sade Czernobog. ”Inte mycket att komma med.”

Restaurangen låg tio minuters färd bort längs vägen. Wednesday hade sagt till alla sina gäster att han skulle stå för kvällens middag och att han hade organiserat transport åt alla som inte hade egen.

Shadow undrade hur de hade kommit till Huset på Klippan till att börja med, utan egna fortskaffningsmedel, och hur de skulle komma därifrån, men han sade ingenting. Det verkade vara det klokaste att säga.

Shadow hade en billast med Wednesdays gäster att forsla till restaurangen; kvinnan i den röda sarin satt bredvid honom i framsätet. I baksätet satt två: den satte, lite underlige unge man vars namn Shadow inte riktigt hade uppfattat, men det lät som Elvis, och en annan man i mörk kostym, som Shadow inte kunde komma ihåg.

Han hade stått bredvid mannen när denne steg in i bilen, han hade öppnat och stängt dörren åt honom, men han kunde inte minnas ett dugg av honom. Han vände på sig i förarsätet och såg på mannen, noterade nogsamt hans ansikte, hans hår och hans kläder, förvissade sig om att han skulle känna igen honom om de träffades igen och vände sig åter om för att starta bilen, och då fann han att mannen hade försvunnit ur hans minne. Ett intryck av rikedom kvarstod, men inte mer.

Jag är trött, tänkte Shadow. Han sneglade åt höger, stal sig en titt på den indiska kvinnan. Han lade märke till det lilla halsbandet med skallar i silver som låg runt hennes hals; berlockarmbandet med huvuden och händer som pinglade likt små bjällror när hon rörde sig; den mörkblå ädelstenen hon hade i pannan. Hon luktade kryddor, kardemumma och muskotnöt och blommor. Håret var mörkt med vita strimmor, och hon log när hon märkte att han såg på henne.

”Du kan kalla mig Mama-ji”, sade hon.

”Jag heter Shadow, Mama-ji”, sade Shadow.

”Och vad tycker du om din arbetsgivares planer, Shadow?”

Han saktade in, eftersom en stor, svart lastbil rusade förbi, körde om dem i en skur av snömodd. ”Jag frågar ingenting och han berättar ingenting”, sade han.

”Om du vill veta vad jag tror, så vill han ha en sista strid. Han vill att vi ska dö i ära och härlighet. Det är vad han vill. Och vi är så gamla, eller så dumma, att det kanske är några av oss som säger ja.”

”Jag har inte till uppgift att ställa frågor, Mama-ji”, sade Shadow. Bilen fylldes av hennes klingande skratt.

Mannen i baksätet – inte den egendomlige unge mannen, utan den andre – sade någonting, och Shadow svarade, men sekunden efteråt kunde han fan inte minnas vad som hade sagts.

Den egendomlige unge mannen hade inte sagt någonting, men nu började han nynna för sig själv, ett djupt, melodiskt basnynnande som fick bilens inre att vibrera och skallra och surra.

Den egendomlige unge mannen var medellång, men besynnerligt formad: Shadow hade hört talas om män som hade bröstkorgar som tunnor, men inte haft någon föreställning som kunde åtfölja metaforen. Den här mannen hade bröstkorg som en tunna, och han hade ben som, ja, som stockar, och händer som, ja, just det, som stekpannor. Han var klädd i en svart parkas med huva, flera tröjor, ett tjockt blåställ och, märkligt nog nu på vintern och tillsammans med resten av kläderna, ett par vita tennisskor i samma storlek och form som skokartonger. Fingrarna var som korvar, med platta, fyrkantiga fingertoppar.

”Du kan nynna, du”, sade Shadow från förarsätet.

”Förlåt”, sade den egendomlige unge mannen förläget med djup, djup röst. Han slutade nynna.

”Nej, jag tyckte om det”, sade Shadow. ”Sluta inte.”

Den egendomlige unge mannen tvekade. Sedan började han nynna igen, och rösten var lika djup och genljudande som innan. Den här gången hördes ord här och var i nynnandet. ”Ner ner ner”, sjöng han, med sådan basröst att bilrutorna skallrade. ”Ner ner ner, ner ner, ner ner.”

Längs taken på vartenda hus och varenda stuga de körde förbi var ljusslingor med julljus draperade. De varierade från diskreta, gyllene ljus som droppade gnistor till enorma pjäser formade som snögubbar och teddybjörnar och mångfärgade stjärnor.

Shadow körde fram till restaurangen, ett stort hus som påminde om en lada, och släppte av passagerarna vid dörren. Han körde tillbaka bilen till bortre änden av parkeringen. Han ville gå den korta biten till restaurangen i fred, i kylan, för att bli klar i huvudet.

Han kunde föreställa sig hur Wednesday redan hade fått alla sina gäster att sätta sig runt ett stort bord inne på restaurangen, hur han gick runt i rummet. Shadow undrade om han verkligen hade haft Kali i framsätet på bilen, undrade vad det var som hade suttit i baksätet …

”Du, har du en tändsticka?” sade en halvt välbekant röst, och Shadow vände sig om för att säga tyvärr, det hade han inte, men revolverpipan träffade honom över vänster öga och han började falla. Han sträckte ut armen för att ta emot sig på vägen ner. Någon körde in någonting mjukt i munnen på honom för att hindra honom från att skrika och tejpade fast det: lediga, väl inövade rörelser, som en slaktare som tar ur en kyckling.

Shadow försökte skrika, försökte varna Wednesday, varna dem allihop, men ingenting hördes utom ett kvävt ljud.

”Bytet är där inne, allihop”, sade den halvt välbekanta rösten. ”Alla på plats?” Ett sprakande till röst, svår att höra över radion. ”Då går vi in och samlar ihop dem.”

”Men den här bjässen då?” sade en annan röst.

”Packa ihop honom, ta honom härifrån”, sade den första rösten.

De trädde en huva som var som en säck över huvudet på Shadow, band hans händer och fötter med tejp, satte honom bak i en skåpbil och körde därifrån.

Det fanns inga fönster i det lilla rum där de hade låst in Shadow. Det fanns en plaststol, ett klaffbord i lättmetall och en hink med lock som tjänade som en provisorisk toalett. Det fanns också en tvåmetersbit med gul skumplast på golvet och en tunn filt med en sedan länge intorkad, brun fläck mitt på: blod, skit eller mat – Shadow visste inte vilket och hade ingen lust att utforska saken. Bakom ett järngaller högt upp i rummet satt en naken glödlampa, men däremot hade Shadow inte kunnat hitta någon strömbrytare. Det var alltid tänt. På hans sida av dörren fanns inget handtag.

Han var hungrig.

Det första han hade gjort när agenterna hade knuffat in honom i rummet, efter att de hade slitit av tejpen från hans handleder och vrister och mun och lämnat honom ensam, var att gå runt i rummet och besiktiga det noga. Han knackade på väggarna. De lät dovt metalliska. Högst upp på väggen satt ett litet ventilationsgaller. Dörren var ordentligt låst.

Han blödde ovanför vänster ögonbryn, långsamt sipprande. Det gjorde ont i huvudet.

Golvet saknade matta. Han knackade på det. Det var gjort av samma metall som väggarna.

Han tog av locket på hinken, pissade i den och lade på locket igen. Enligt hans klocka hade det bara gått fyra timmar sedan raiden mot restaurangen.

Plånboken var borta, men han hade fått behålla sina mynt.

Han satte sig på stolen vid spelbordet. Bordet var täckt av grön filt, full av brännmärken efter cigarretter. Shadow övade på att få det att se ut som om han tryckte mynt genom bordet. Sedan tog han två tjugofemcentare och hittade på ett Meningslöst mynttrick.

Han gömde ena myntet i höger hand och visade öppet fram det andra i vänster, mellan tumme och pekfinger. Sedan låtsades han ta myntet ur vänster hand, medan han i själva verket lät det falla tillbaka ner i den. Han öppnade högerhanden och visade det mynt han hade haft där hela tiden.

Poängen med övandet var att Shadow behövde hela sin koncentrationsförmåga för att kunna göra den; eller snarare kunde han inte om han var arg eller upprörd, så detta med att öva på en fingerfärdighetskonst, också en som det i sig inte var någon tänkbar nytta med – för han hade lagt ner oerhört mycket möda och skicklighet på att få det att se ut som om han flyttade en tjugofemcentare från ena handen till den andra, vilket det inte krävs någon som helst skicklighet att göra på riktigt – lugnade honom, rensade bort tumultet och oron ur tankarna.

Han övergick till ett ännu mer meningslöst trick: att med bara ena handen förvandla en halvdollar till en encentare, men med de två tjugofemcentarna. Han ömsom dolde, ömsom visade de båda mynten allteftersom tricket fortskred: han började med det ena myntet synligt och det andra gömt, och så lyfte han handen till munnen, blåste på det synliga myntet och lät det samtidigt glida ner i en klassisk palmering, medan pek- och långfingret tog fram det dolda myntet och visade det. Effekten blev att han visade en tjugofemcentare som han hade i handen, lyfte den till munnen, blåste på den och sänkte den igen, och hela tiden visade han fram samma mynt.

Han gjorde det om och om och om igen.

Han undrade om de tänkte döda honom, och hans hand darrade till, bara en aning, och ett av mynten gled från hans fingertopp ner på spelbordets fläckiga, gröna filt.

Och sedan, eftersom han bara inte klarade av det här längre, stoppade han undan mynten och tog fram den silverdollar som han hade fått av Zorya Polunochnaya, och han höll den hårt i handen och väntade.

Klockan tre på morgonen, enligt hans klocka, kom agenterna tillbaka för att fråga ut honom. Två män i mörka kostymer, med mörkt hår och blanka, svarta skor. Agenter. Den ene hade galoschhaka, otroligt hår och nerbitna naglar, och han såg ut som om han hade spelat fotboll i skolan; den andre började bli tunnhårig, bar runda, silverbågade glasögon och var välmanikyrerad. Även om de inte liknade varandra det minsta kom Shadow på sig med att misstänka att de på någon nivå, kanske cellnivå, var identiska. De stod på varsin sida om spelbordet och tittade ner på honom.

”Hur länge har ni jobbat för Lasten?” frågade den ena.

”Jag vet inte vad det är”, sade Shadow.

”Han kallar sig Wednesday. Grimnir. Gammelfadern. Uråldrig gubbe. Ni har blivit sedd tillsammans med honom.”

”Jag har jobbat för honom i några dagar.”

”Ljug inte för oss”, sade agenten med glasögonen.

”Okej”, sade Shadow. ”Det ska jag inte. Men det är ändå några dagar.”

Agenten med galoschhakan böjde sig ner och vred om Shadows öra mellan tumme och pekfinger, och samtidigt klämde han åt. Smärtan var skarp. ”Ljug inte för oss, sade vi”, sade han milt. Så släppte han taget.

Båda agenterna hade varsin puta under kavajen. Shadow gjorde inga försök att ge igen. Han låtsades att han var i fängelset igen. Sitt av ditt eget straff, tänkte Shadow. Säg ingenting som de inte redan vet. Ställ inga frågor.

”Det är farliga typer ni hänger ihop med”, sade agenten med glasögonen. ”Ni skulle göra ert land en tjänst genom att uppträda som kronvittne.” Han log välvilligt: Jag är den bussiga snuten, sade leendet.

”På så vis”, sade Shadow.

”Och om ni inte vill hjälpa oss”, sade agenten med galoschhakan, ”så kan jag visa hurdana vi är när vi inte är glada.” Han gav Shadow ett slag med öppen hand över magen, slog luften ur honom. Det var inte tortyr, tänkte Shadow, bara interpunktion: Jag är den hårda snuten. Han kippade efter luft.

”Jag vill gärna göra er glada”, sade Shadow så snart han kunde prata igen.

”Det enda vi vill ha av er är samarbete.”

”Får jag fråga …”, flämtade Shadow ( ställ inga frågor, tänkte han, men det var för sent, orden var redan sagda), ”får jag fråga vem jag samarbetar med?”

”Ni vill att vi ska säga vad vi heter?” sade agenten med galoschhakan. ”Ni måtte vara tokig.”

”Nej, det ligger någonting i det”, sade agenten med glasögonen. ”Han kanske får lättare att relatera till oss då.” Han tittade på Shadow och log som om han varit med i tandkrämsreklam. ”Hej, jag är mr Stone. Min kollega är mr Wood.”

”Egentligen”, sade Shadow, ”så menade jag, vilken organisation kommer ni från? CIA? FBI?”

Stone skakade på huvudet. ”Jösses. Så där enkelt är det inte numera. Nej, inte alls.”

”Privata sektorn”, sade Wood, ”offentliga sektorn. Ni vet. Nu för tiden är samspelet mellan dem mycket omfattande.”

”Men jag kan försäkra”, sade Stone med ytterligare ett reklamleende, ”att vi är på den goda sidan. Är ni hungrig?” Han stack handen i kavajfickan och tog fram en Snickers. ”Var så god. En present.”

”Tack”, sade Shadow. Han tog av papperet från chokladen och åt upp den.

”Ni vill säkert ha någonting att dricka också. Kaffe? Öl?”

”Vatten, tack”, sade Shadow.

Stone gick bort till dörren och knackade på den. Han sade någonting till vakten utanför den, och denne nickade och återkom strax med en frigolitmugg med kallt vatten.

”CIA”, sade Wood. Han skakade beklagande på huvudet. ”De töntarna. Du, Stone, jag har hört en ny CIA-historia. Jo: Hur vet man att CIA faktiskt inte var inblandat i Kennedymordet?”

”Jag vet inte”, sade Stone. ”Hur vet man det?”

”Han är ju död, eller hur?” sade Wood.

Båda två skrattade.

”Känns det bättre nu?” frågade Stone.

”Det gör det väl.”

”Då kanske ni kunde berätta för oss vad som hände nu i kväll?”

”Vi turistade. Gick till Huset på Klippan. Gick ut och skulle äta. Och sedan vet ni vad som hände.”

Stone suckade tungt. Wood skakade på huvudet, liksom besviken, och sparkade Shadow på knäskålen. Smärtan var olidlig. Sedan satte Wood långsamt knytnäven i ryggen på Shadow, precis ovanför höger njure, och tryckte till hårt, och den smärtan var värre än den i knät.

Jag är större än båda två, tänkte han. Jag klarar av dem. Men de var beväpnade, och även om han – på något vis – kunde döda eller besegra dem båda två, så skulle han ändå sitta inlåst i cellen med dem. (Men då skulle han ha en revolver. Han skulle ha två revolvrar.) ( Nej. )

Wood höll händerna borta från Shadows ansikte. Inga märken. Ingenting bestående: bara knytnävar och fötter mot bål och knän. Det gjorde ont, och Shadow höll sin silverdollar i en hårt knuten hand och väntade på att det skulle ta slut.

Efter en alldeles för lång stund var misshandeln över.

”Vi ses om några timmar”, sade Stone. ”Och Wood avskydde verkligen att bli tvungen att göra det där. Vi är resonliga människor. Som sagt, det är vi som är de goda. Ni är på fel sida. Under tiden kanske ni skulle försöka få lite sömn?”

”Det är bäst för er att ni börjar ta oss på allvar”, sade Wood.

”Det ligger en del i det som Woody säger”, sade Stone. ”Tänk på saken.”

Dörren slogs igen efter dem. Shadow undrade om de skulle släcka lampan, men det gjorde de inte, och den sken in i rummet som ett kallt öga. Shadow kröp över golvet till den gula skumplastbiten, kravlade upp på den och drog den tunna filten över sig. Så slöt han ögonen, och han klamrade sig fast vid ingenting och vid drömmar.

Tiden gick.

Han var femton igen och hans mor var döende, och hon försökte säga någonting mycket viktigt till honom men han förstod henne inte. Han rörde på sig i sömnen och en stråle av smärta förflyttade honom från halvsömn till halvvaka, och han grinade illa.

Shadow huttrade under den tunna filten. Med höger arm täck te han ögonen, stängde glödlampans sken ute. Han undrade ifall Wednesday och de andra fortfarande var fria, om de ens fortfarande levde. Han hoppades det.

Silverdollarn var fortfarande kall i hans vänstra hand. Han kände att den var där, så som han hade gjort under misshandeln. Förstrött undrade han varför den inte blev varm av hans kroppsvärme. Han halvsov nu, han var omtöcknad: på något sätt flätades myntet, tanken på Frihetsgudinnan, månen och Zorya Polunochnaya ihop till en enda stråle av silverljus som sken ur djupen och upp till himlen, och längs denna silverstråle färdades han upp och bort från smärtan och sorgen och fruktan, bort från smärtan och, välsignat nog, tillbaka in i drömmen …

Långt bortifrån hörde han ett ljud, men det var för sent att tänka på det: nu hade sömnen tagit honom.

En halv tanke: han hoppades att det inte var folk som kom för att väcka honom, för att slå honom eller skrika åt honom. Och sedan, noterade han med välbehag, sov han faktiskt, och han frös inte längre.

Någonstans var det någon som högljutt ropade på hjälp, i drömmen eller utanför den.

I sömnen vände Shadow på sig på skumplasten, och när han vände på sig hittade han nya ställen där det gjorde ont.

Någon ruskade om honom i axeln.

Han ville be dem att inte väcka honom, att låta honom sova och låta honom vara, men det blev bara en grymtning.

”Valpen?” sade Laura. ”Du måste vakna. Snälla älskling, vakna.”

Och då följde ett ögonblicks behaglig lättnad. Han hade drömt en så konstig dröm, om fängelser och bedragare och nergångna gudar, och nu väckte Laura honom för att han skulle gå till jobbet. Kanske skulle han hinna stjäla sig lite kaffe och en kyss innan han måste gå, eller mer än en kyss; och han sträckte ut handen för att röra vid henne.

Hennes hud var kall som is och lika klibbig.

Shadow öppnade ögonen.

”Var kom allt blodet ifrån?” frågade han.

”Andra människor”, sade hon. ”Det är inte mitt. Jag är full av formalin, blandat med glycerin och lanolin.”

”Vilka andra människor?” frågade han.

”Vakterna”, sade hon. ”Ingen fara. Jag dödade dem. Sätt fart nu. Jag tror inte att jag gav någon en chans att slå larm. Och ta en rock där ute, annars fryser du arslet av dig.”

”Dödade du dem?”

Hon ryckte på axlarna och smålog, lite tafatt. Hennes händer såg ut som om hon hade fingermålat, komponerat en bild av enbart olika högröda nyanser, och hon hade stänk och fläckar i ansiktet och på kläderna (samma blå dräkt som hon blivit begravd i). Det fick Shadow att tänka på Jackson Pollock, för det var mindre problematiskt att tänka på Jackson Pollock än att acceptera alternativet.

”Det är lättare att döda folk när man själv är död”, sade hon. ”Det är inte lika allvarligt, menar jag. Man har inte så mycket fördomar längre.”

”Det är fortfarande allvarligt för mig”, sade Shadow.

”Vill du stanna här tills morgonpasset kommer?” sade hon. ”Det får du, om du vill. Jag tänkte att du kanske ville komma ut härifrån.”

”De kommer att tro att det var jag som gjorde det”, sade han dumt.

”Kanske det”, sade hon. ”Ta på dig en rock, älskling. Annars fryser du ihjäl.”

Han gick ut i korridoren. I slutet av den låg ett vaktrum. Inne i vaktrummet låg tre döda män: tre vakter och den man som hade kallat sig Stone. Hans vän syntes ingenstans till. Att döma av de blodfärgade märkena på golvet hade två av männen släpats in i vaktrummet och slängts ner på golvet.

Shadows egen jacka hängde på rockhängaren. Plånboken låg kvar i innerfickan, synbarligen orörd. Laura öppnade ett par kartonger fulla av godis.

Nu när han såg vakterna bättre märkte han att de var iförda mörka kamouflageuniformer, men de hade inga officiella brickor, ingenting som sade vem de arbetade för. De kunde ha varit jägare klädda för helgens andjakt.

Laura sträckte fram sin kalla hand och kramade om Shadows hand. Hon hade guldmyntet han givit henne i en guldkedja om halsen.

”Det där är snyggt”, sade han.

”Tack.” Hon log sött.

”Men de andra”, sade han. ”Wednesday och alla de andra? Var är de?” Laura gav honom en handfull Snickers, och han fyllde fickorna.

”Det var ingen mer här. En massa tomma celler och så den som du satt i. Jo, en av vakterna hade gått in i cellen med en tidning för att runka. Vilken chock han fick.”

”Dödade du honom när han runkade?”

Hon ryckte på axlarna. ”Det gjorde jag väl”, sade hon besvärat. ”Jag var orolig för att de skulle göra dig illa. Någon måste ju vaka över dig, och jag sade ju att jag skulle göra det, inte sant? Här, var så god.” Det var värmepåsar att ha till händerna och fötterna: tunna dynor – när man bröt förseglingen värmdes de upp och höll sig varma i timtal. Shadow stoppade dem i fickan.

”Vaka över mig? Jo”, sade han, ”det gjorde du.”

Hon sträckte fram ett finger och smekte honom över vänster ögonbryn. ”Du är skadad”, sade hon.

”Ingen fara”, sade han.

Han öppnade en ståldörr i väggen. Den gled sakta upp. Det var en dryg meter ner till marken, och han svingade sig ner på vad som kändes som grus. Han tog tag om Lauras midja och lyfte ner henne, så som han brukat lyfta henne, ledigt, utan att tänka efter …

Månen kom fram bakom ett tjockt moln. Den stod lågt på horisonten och skulle snart gå ner, men ljuset som den kastade över snön räckte att se i.

De hade kommit ut från vad som visade sig vara en svartmålad vagn i ett långt godståg, uppställt eller övergivet på ett sidospår ute i skogen. Raden av vagnar sträckte sig så långt Shadow kunde se, in bland träden och bort. Han hade varit på ett tåg. Det borde han ha förstått.

”Hur i helsike kunde du hitta mig här?” frågade han sin döda fru.

Hon skakade på huvudet, långsamt och roat. ”Du lyser som en fyr i en mörk värld”, sade hon. ”Det var inte särskilt svårt. Gå nu. Gå så långt och så fort du kan. Använd inte kreditkorten, så borde du inte få några svårigheter.”

”Åt vilket håll ska jag gå?”

Hon drog med handen genom sitt toviga hår, strök undan det ur ögonen. ”Vägen är ditåt”, upplyste hon. ”Dra dig inte för någonting. Stjäl en bil om du måste. Ta dig söderut.”

”Laura”, sade han, men tvekade. ”Vet du vad som pågår? Vet du vad det här är för människor? De som du dödade?”

”Jo”, sade hon. ”Jag tror att jag vet.”

”Tack”, sade Shadow. ”Jag skulle sitta kvar där inne, om det inte hade varit för dig. Jag tror inte att de hade några trevliga planer för mig.”

”Nej”, sade hon. ”Det tror jag inte att de hade.”

De gick iväg från de tomma tågvagnarna. Shadow tänkte på andra tåg han hade sett, tomma järnvagnar utan fönster som fortsatte i mil efter mil, tutade sig fram på sin ensamma väg genom natten. Han slöt fingrarna om silverdollarn han hade i fickan och han mindes Zorya Polunochnaya och hur hon hade sett på honom i månskenet. Frågade du henne vad hon ville? Det är det klokaste att fråga de döda. Ibland berättar de för en.

”Laura … Vad vill du?” frågade han.

”Vill du verkligen veta det?”

”Ja. Snälla.”

Laura tittade upp på honom med döda, blå ögon. ”Jag vill vara levande igen”, sade hon. ”Inte stanna i det här halvlivet. Jag vill vara riktigt levande. Jag vill känna hur hjärtat pumpar i bröstet igen. Jag vill känna hur blodet rinner genom mig – varmt och salt och verkligt. Det är konstigt, man tror inte att man känner det, blodet, men tro mig, när det slutar rinna märker man det.” Hon gned sig i ögonen och solkade ner ansiktet med det röda kladd hon hade på händerna. ”Du, det är svårt. Vet du varför döda människor bara kommer fram på nätterna, valpen? För att det är lättare att tas för verklig i mörkret. Och jag vill inte behöva låtsas. Jag vill vara levande.”

”Jag förstår inte vad du vill att jag ska göra.”

”Gör så att det händer, älskling. Du kommer på hur det går till. Det vet jag.”

”Okej”, sade han. ”Jag ska försöka. Och om jag lyckas komma på det, hur ska jag då hitta dig?”

Men hon var borta, och ingenting fanns kvar i skogen utom en mild, grå ton på himlen som visade åt vilket håll öster låg, och i den bittra decembervinden hördes en ödslig klagan som kunde ha varit den sista nattfågelns rop eller ropet från gryningens första fågel.

Shadow vände sig mot söder och började gå.

Kapitel sju

Eftersom hinduernas gudar är ”odödliga” enbart i ett väldigt speciellt avseende – för de föds och de dör – får de uppleva de flesta av människornas stora dilemman och tycks många gånger skilja sig från de dödliga endast i några få, banala detaljer … och än mindre från demonerna. Ändå anser hinduerna att detta är ett slags varelser som definitionsmässigt skiljer sig helt från alla andra; de är symboler på ett sätt som ingen människa någonsin kan bli, hur ”arketypiskt” dennes liv än må ha varit. De är skådespelare som spelar roller vilka är verkliga endast för oss; de är de masker bakom vilka vi ser våra egna ansikten.

Wendy Doniger O’Flaherty, Inledning, Hindu Myths (Penguin Books 1975)

Shadow hade i flera timmar gått söderut, eller vad han hoppades var ungefär söderut, längs en smal, oskyltad väg genom skogen någonstans i, föreställde han sig, södra Wisconsin. Vid ett tillfälle kom några jeepar emot honom på vägen med bländande strålkastare, och han slank in bland träden tills de hade kört förbi. Den tidiga morgondimman låg ungefär i midjehöjd. Bilarna var svarta.

När han en halvtimme senare hörde ljudet av helikoptrar långt bort i väster lämnade han skogsvägen och gav sig in i skogen. Helikoptrarna var två stycken, och han låg hopkrupen i en sänka under ett kullfallet träd och lyssnade medan de flög förbi. När ljudet började tona bort tittade han fram och kastade en snabb blick på den grå vinterhimlen. Till sin belåtenhet märkte han att helikoptrarna var målade i en mattsvart färg. Han väntade under trädet tills de hade försvunnit helt och hållet.

Under träden var snön inte mycket mer än ett lager puder som knarrade under fötterna. Han var innerligt tacksam för värmepåsarna, som förhindrade att han förfrös. Men frånsett det var han domnad: domnad i hjärtat, domnad i tanken, domnad i själen. Och denna domning, kom han på, gick djupt ner i honom och sträckte sig långt bakåt.

Men vad vill jag då? frågade han sig. Han kunde inte svara, så han bara gick vidare, ett steg i taget, gick och gick genom skogen. Träd såg bekanta ut, delar av landskapet var ett perfekt déjà vu. Kunde det vara så att han gick i cirklar? Han kanske kunde fortsätta att bara gå och gå och gå tills värmepåsarna och godiset tog slut, och sedan sätta sig och så aldrig mer resa sig.

Han kom till en stor bäck och beslöt att följa den. Bäckar ledde till floder och alla floder ledde till Mississippi, och om han gick vidare, eller stal en båt eller byggde en flotte, så skulle han i slutänden komma till New Orleans där det var varmt, en tanke som kändes på en gång tröstande och orimlig.

Det kom inte fler helikoptrar. Han hade en känsla av att de som flugit förbi över honom hade rensat upp i röran vid sidospåret snarare än letat efter honom, för annars skulle de ha kommit tillbaka; då skulle de ha dragit på med spårhundar och sirener och all jaktens rekvisita. I stället kom det ingenting.

Vad ville han? Slippa åka fast. Slippa få skulden för att männen på tåget var döda. ”Det var inte jag”, hörde han sig själv säga, ”det var min döda fru.” Han kunde föreställa sig vilka miner poliserna skulle göra då. Sedan kunde folk få gräla om huruvida han var galen eller ej medan han väntade på avrättningen …

Han undrade om de hade dödsstraff i Wisconsin. Han undrade ifall det skulle spela någon roll. Han ville få grepp om vad som pågick – och få veta hur det hela skulle sluta. Och till sist, och det orsakade ett halvt beklagande flin, insåg han att han mest av allt ville vara normal. Han ville att han aldrig skulle ha suttit inne, att Laura fortfarande var i livet och att inget av det här någonsin hade hänt.

Det är tyvärr inte ett alternativ, min pojke, tänkte han för sig själv med Wednesdays barska röst, och han nickade instämmande. Inte ett alternativ. Du har bränt broarna. Så gå vidare. Sitt av ditt eget straff …

En hackspett långt bort trummade mot ett murket träd.

Shadow blev medveten om att någon såg på honom: en handfull kardinalfinkar stirrade på honom från en kal fläderbuske och återgick sedan till att hacka i de svarta bärklasarna. De såg ut som illustrationerna i almanackan med nordamerikanska sångfåglar. Han hörde hur fåglarnas dataspelsdrillar och svischar och tjut följde honom längs bäcken. Efter ett tag klingade de bort.

Det döda rådjurskidet låg i en glänta, i skuggan av en kulle, och en svart fågel stor som en mindre hund hackade den i sidan med en stor, otäck näbb, slet och rev stycken av rött kött från liket. Djurets ögon var borta men huvudet var orört, och på rumpan syntes de vita fläckar som kiden har. Shadow undrade hur det hade dött.

Den svarta fågeln lade huvudet på sned och sade sedan med en röst som om man slagit ihop två stenar: ”Du är skuggmannen.”

”Jag är Shadow”, sade Shadow. Fågeln hoppade upp på kidets rumpa, lyfte huvudet, burrade upp fjädrarna på hjässan och runt halsen. Den var gigantisk, och ögonen var svarta pärlor. Det var någonting skrämmande med att ha en fågel i den storleken på så nära håll.

”Säger att ni ska träffas i Cei-ro”, krråade korpen. Shadow undrade vilken av Odens korpar det var: Hugin eller Munin, Tanke eller Minne.

”Cei-ro?” frågade han.

”I Egypten.”

”Hur ska jag ta mig till Egypten?”

”Följ Mississippi. Gå söderut. Leta rätt på Jackal.”

”Du”, sade Shadow, ”jag vill inte låta som om jag … Jösses, du …” Han tystnade. Omgruppering. Han frös, han stod ute i en skog, och han pratade med en stor svart fågel som just nu lunchade på Bambi. ”Okej. Jag försöker bara säga att jag inte vill ha gåtor.”

”Gåtor”, instämde fågeln hjälpsamt.

”Jag vill ha förklaringar. Jackal i Cei-ro. Det har jag ingen hjälp av. Det är en replik ur en dålig thriller.”

”Jackal. Vän. Krrå. Cei-ro.”

”Du sade det. Jag skulle gärna vilja veta lite mer än så.”

Fågeln vände sig om till hälften och slet loss ännu en slamsa rått viltkött från kidets revben. Sedan flög den iväg mellan träden, med den röda slamsan dinglande i näbben som en lång, blodig mask.

”Hallå! Du kan väl i alla fall hjälpa mig att hitta en riktig väg igen?” ropade Shadow.

Korpen flög upp och iväg. Shadow tittade på rådjurskidet. Han kom fram till att om han hade varit en riktig jägare skulle han ha skurit loss en köttbit och grillat över öppen eld. I stället satte han sig på det kullfallna trädet, åt en Snickers och insåg att han inte var någon riktig jägare.

Korpen kom fram från skogsbrynet.

”Vill du att jag ska följa efter dig?” frågade Shadow. ”Eller har Timmy ramlat i brunnen igen?” Fågeln kraxade igen, otåligt. Shadow började gå mot den. Den väntade tills han kommit nära och flaxade sedan tungt upp i ett annat träd, en aning till vänster om den riktning som Shadow hade tagit.

”Hör du”, sade Shadow. ”Hugin eller Munin, eller vem du nu är.”

Fågeln vände sig om med huvudet misstänksamt på sned, och den stirrade på honom med blanka ögon.

”Säg ’Aldrig mer’”, sade Shadow.

”Dra åt helvete”, sade korpen. Sedan sade den inte mer medan de tog sig igenom skogen tillsammans.

Efter en halvtimme kom de till en asfalterad väg i utkanten av en stad, och korpen flög in i skogen igen. Shadow fick syn på en Culver’s Frozen Custard Butterburgers-skylt och bredvid den en bensinmack. Han gick in på Culver’s, där det just nu inte var några kunder. Bakom kassadisken stod en entusiastisk ung man med rakat huvud. Shadow beställde två hamburgare och pommes frites. Sedan gick han in på toaletten för att snygga upp sig. Han såg för jäklig ut. Han gick igenom innehållet i sina fickor: han hade några mynt, bland dem silverdollarn, en engångstandborste och tandkräm, tre Snickers, fem värmepåsar, en plånbok (i vilken han bara hade sitt körkort och ett kreditkort – han undrade hur långt liv det var kvar på kreditkortet) och i jackans innerfickor hade han tusen dollar i femtio- och tjugodollarsedlar, hans andel av gårdagens bankrån. Han tvättade ansiktet och händerna i varmt vatten, strök sitt mörka hår bakåt och gick sedan ut i restaurangen igen och åt sina burgare och pommes frites och drack sitt kaffe.

Han gick tillbaka till disken. ”Ville ni ha någonting mer?” frågade den entusiastiske unge mannen.

”Nej. Nej tack. Finns det något ställe här i närheten där jag kan hyra en bil? Min pajade en bit härifrån.”

Den unge mannen kliade sig i stubben på hjässan. ”Inte precis här. Om er bil är sönder borde ni ringa AAA. Gå bort till bensinmacken och hör er för med dem om bogsering.”

”Utmärkt idé”, sade Shadow. ”Tack.”

Han gick över den smältande snön, från Culver’s parkering till macken. Han köpte choklad och torkade köttstrimlor och fler värmepåsar.

”Finns det något ställe där jag kan hyra bil?” frågade han kvinnan som stod i kassan. Hon var oerhört tjock och bar glasögon, och hon blev överlycklig över att få någon att prata med.

”Få se nu”, sade hon. ”Vi ligger liksom lite avsides här. Sådant får man ta sig in till Madison för att göra. Vart är ni på väg?”

”Cei-ro”, sade han. ”Var nu det ligger.”

”Det vet jag”, sade hon. ”Ge mig en karta över Illinois, från stället där borta.” Shadow räckte henne en plastlaminerad karta. Hon vek upp den och pekade sedan triumferande på statens nedersta hörn. ”Där har vi det.”

”Cairo?”

”Så uttalar man det som ligger i Egypten. Men det som ligger i Little Egypt, det uttalas Ceiro. Det finns ett Thebes där nere också, och allt möjligt. Min svägerska kommer från Thebes. Jag frågade henne om det Thebe som ligger i Egypten, och hon tittade på mig som om jag hade en skruv lös.” Kvinnan skrattade, kluckande som ett avlopp.

”Har de pyramider?” Staden låg sjuttiofem mil därifrån, nästan rakt söderut.

”Inte vad jag någonsin har hört. Det kallas Little Egypt därför att för hundra eller kanske hundrafemtio år sedan, då var det hungersnöd överallt. Skörden slog fel. Men där slog den inte fel. Så alla åkte dit för att köpa mat. Som i Bibeln. Joseph and the Technicolor Dreamcoat. Nu ska vi till Egypten, bad-a-boom.”

”Om du vore jag och du behövde ta dig dit, hur skulle du göra då?” frågade Shadow.

”Köra.”

”Bilen dog någon mil härifrån. Det var en skitbil, om du ursäktar uttrycket”, sade Shadow.

”Ess-Be”, sade hon. ”Precis. Det är så min svåger kallar dem. Han köper och säljer bilar i liten skala. Han brukar ringa mig och säga du, Mattie, jag har just sålt en till Ess-Be. Hör du, han kanske är intresserad av din gamla bil. För skrotvärdet eller så.”

”Det är chefens bil”, sade Shadow, och han förvånade sig själv med hur smidigt och lätt han ljög. ”Jag måste ringa honom, så att han kan komma och hämta den.” Så slogs han av en tanke. ”Din svåger, finns han här i krokarna?”

”Han bor i Muscoda. Tio minuters bilväg söderut. På andra sidan floden. Hur så?”

”Jo, han kanske har en Ess-Be som han vill sälja till mig för, säg, sexhundra dollar?”

Hon log rart. ”Du, han har inte en bil på sin bakgård som man inte kan köpa fulltankad för femhundra. Men säg nu inte att jag har sagt det.”

”Kan du ringa honom?” frågade Shadow.

”Jag skulle just göra det”, sade hon, och så lyfte hon telefonluren. ”Hallå? Det är Mattie. Du, kom hit ögonaböj. Det är en karl här som vill köpa en bil.”

Den skitbil han valde var en Cheva Nova 1983, och den köpte han, fulltankad, för fyrahundrafemtio dollar. Den hade gått nästan fyrtiotusen mil, och den luktade en aning av bourbon och tobak och lite starkare av någonting som mycket väl kunde ha varit bananer. Han kunde inte se vad den hade för färg under smutsen och snön. Men av alla fordonen på Matties svågers bakgård var den bilen den enda som såg ut att kunna gå åttio mil till.

Köpet gjordes upp kontant, och Matties svåger frågade inte efter Shadows namn eller socialförsäkringsnummer, eller någonting alls utom pengarna.

Shadow körde västerut och sedan söderut. Han hade femhundrafemtio dollar i fickan, och han höll sig ifrån motorvägen. Skitbilen hade en radio, men det hände ingenting när han slog på den. På en skylt stod det att han hade lämnat Wisconsin och nu var i Illinois. Han körde förbi ett dagbrott, med väldiga, blå bågljus som brann i midvinterns tunna dagsljus.

Han stannade och åt på ett ställe som hette Mom’s; han hann precis dit innan de stängde.

Utanför varje stad han körde förbi fanns det en extra skylt intill den som kungjorde att han nu kom in i Vår stad (inv. 720). På den extra skylten stod det att stadens juniorlag hade kommit på tredjeplats i mellanstatliga basketbollturneringen eller att en av stadens döttrar gått till semifinal i Illinois brottningscup för flickor under sexton.

Han körde vidare, nickande och allt mer utmattad för var minut som gick. Han körde mot rött ljus och blev nästan rammad i sidan av en kvinna i en Dodge. Så snart han kom ut på öppen landsbygd körde han in på en tom traktorväg intill vägen, och han parkerade vid en snöfläckig stubbåker där en långsam procession av feta, svarta vildkalkoner tågade fram likt ett led sörjande; han stängde av motorn, sträckte ut sig i baksätet och somnade.

Mörker; en känsla av att falla – som om han likt Alice tumlade ner i ett djupt hål. I hundra år föll han ner i mörker. Ansikten for förbi honom, framträdde ur mörkret, sedan revs varje ansikte sönder och försvann innan han hunnit röra vid dem …

Tvärt och utan övergång föll han inte. Nu stod han i en grotta, och han var inte ensam längre. Shadow stirrade in i välbekanta ögon: stora, blanka, svarta ögon. De blinkade.

Under jorden: ja. Han mindes denna plats. Stanken av våt ko. Eldsken fladdrade på de våta grottväggarna och lyste upp bisonhuvudet, manskroppen, huden som hade samma färg som bränt tegel.

”Kan ni inte låta mig vara?” frågade Shadow. ”Jag vill bara sova.”

Bisonmannen nickade sakta. Hans läppar rörde sig inte, men en röst i Shadows huvud sade: ”Vart är du på väg, Shadow?”

”Cairo.”

”Varför det?”

”Vart ska jag annars ta vägen? Det är dit Wednesday vill att jag ska åka. Jag har druckit hans mjöd.” I drömmen och underbyggd av styrkan i drömmens logik verkade hans plikt ogensäglig: han hade druckit Wednesdays mjöd tre gånger och bekräftat pakten – vad hade han för val?

Mannen med bisonhuvudet stack in en hand i brasan och rörde om i kolen och de avbrutna grenarna, så att de flammade upp. ”Stormen är på väg”, sade han. Nu hade han aska på händerna och han torkade bort den på sitt hårlösa bröst, så att han lämnade sotsvarta strimmor.

”Sådant där säger ni hela tiden. Får jag fråga en sak?”

Det blev tyst en stund. En fluga slog sig ner på den lurviga pannan. Bisonmannen slog bort den. ”Fråga.”

”Är det här sant? Är de verkligen gudar? Alltihop är så …” Han tystnade. Sedan sade han ”omöjligt”, vilket inte var riktigt det ord han hade letat efter, men det var tydligen det bästa han kunde åstadkomma.

”Vad är gudar?” frågade bisonmannen.

”Jag vet inte”, sade Shadow.

Det hördes ett knackande, obevekligt och dovt. Shadow väntade på att bisonmannen skulle säga någonting mer, att han skulle förklara vad gudar var och förklara hela den invecklade mardröm som det hade blivit av hans liv. Han frös.

Knack. Knack. Knack.

Shadow öppnade ögonen och satte sig omtöcknad upp. Han var genomfrusen, och himlen utanför bilen hade den djupa, lysande purpurfärg som skiljer skymningen från natten.

Knack. Knack. Någon sade: ”Hallå? Hallå där inne?” och Shadow vred på huvudet. Denna någon stod bredvid dörren, inte mer än en mörkare gestalt mot den mörknande himlen. Shadow sträckte ut handen och vevade ner rutan någon decimeter. Han gav till några yrvakna läten, och sedan sade han: ”Hej.”

”Hur är det? Är du sjuk? Är du full?” Rösten var ljus – en kvinnas eller pojkes.

”Jag mår bra”, sade Shadow. ”Vänta.” Han öppnade dörren, klev ut och sträckte på sina värkande lemmar och nacke på vägen. Sedan gnuggade han händerna för att få igång blodcirkulationen och värma dem.

”Hoppsan. Du är rätt stor, du.”

”Det sägs så”, sade Shadow. ”Vem är du?”

”Jag heter Sam”, sade rösten.

”Sam som pojknamn eller flicknamn?”

”Flicknamn. Förut kallade jag mig Sammi med i, och så ritade jag en smiley över i:et, men sedan blev jag bara utless på att göra det för det kändes som om alla gjorde det, så jag lade av.”

”Du, Sam. Gå dit bort en stund och titta ut mot vägen.”

”Varför det? Är du en galen mördare eller något?”

”Nej”, sade Shadow, ”jag måste slå en båge och jag skulle vilja vara i alla fall en liten aning i fred.”

”Jaså. Jaha. Okej. Jag fattar. Ingen fara. Jag förstår dig så väl. Jag kan inte kissa ens när det sitter någon på muggen intill. Mycket allvarligt fall av blyg blåsa.”

”Nu, snälla.”

Hon gick bort till bilens andra ände, och Shadow gick några steg närmare åkern, drog ner gylfen och pissade mot stängslet en väldigt lång stund. Han gick tillbaka till bilen. Det sista av skymningen hade övergått i natt.

”Är du kvar?” frågade han.

”Ja”, sade hon. ”Din blåsa måtte vara stor som Eriesjön. Jag tror att världshistorien hann en bra bit framåt medan du kissade. Jag hörde dig hela tiden.”

”Tack. Var det någonting du ville?”

”Tja, jag ville se att du mådde bra. Om du hade varit död eller så, så hade jag ringt polisen, menar jag. Men rutorna var rätt immiga så jag tänkte att han lever i alla fall fortfarande.”

”Bor du här i trakten?”

”Nä. Jag har liftat hit från Madison.”

”Det är farligt.”

”Jag har gjort det fem gånger om året i tre år nu. Jag lever än. Vart ska du någonstans?”

”Jag ska till Cairo.”

”Tack”, sade hon. ”Jag ska till El Paso. Ska hälsa på min moster över lovet.”

”Du kan inte lifta hela vägen med mig”, sade Shadow.

”Inte El Paso i Texas. Det andra, det i Illinois. Det är några timmars körning söderut. Vet du var du är nu?”

”Nej”, sade Shadow. ”Jag har inte en aning. Någonstans på motorväg femtiotvå?”

”Nästa stad är Peru”, sade Sam. ”Inte den i Peru. Den i Illinois. Får jag lukta på dig. Böj dig ner.” Shadow böjde sig ner, och flickan sniffade vid hans ansikte. ”Okej. Luktar inte sprit. Du kan köra. Då åker vi.”

”Varför tror du att jag tänker ge dig lift?”

”För att jag är en kvinna i nöd”, sade hon. ”Och du är en riddare i någonting. En himla lortig bil. Visste du om att någon har skrivit ’Tvätta mig!’ på bakrutan?” Shadow satte sig i bilen och öppnade passagerardörren. Det ljus som tänds i bilar när man öppnar framdörren tändes inte i den här bilen.

”Nej”, sade han, ”det visste jag inte.”

Hon klev in i bilen. ”Det var jag”, sade hon. ”Jag skrev dit det. Medan det fortfarande var så ljust att man såg någonting.”

Shadow startade bilen, slog på strålkastarna och körde ut mot vägen igen. ”Vänster”, sade Sam hjälpsamt. Shadow svängde åt vänster, och sedan körde han. Efter några minuter kom värmen igång, och bilen blev välsignat varm.

”Du har inte sagt någonting än”, sade Sam. ”Säg någonting.”

”Är du människa?” frågade Shadow. ”En hederlig, av kvinna född, levande, riktig människa?”

”Ja visst”, sade hon.

”Bra. Jag bara kollade. Vad vill du att jag ska säga?”

”Just nu, någonting som kan lugna mig. Jag fick plötsligt en sådan där känsla av ’fan-också-jag-sitter-i-fel-bil-med-en-galning’.”

”Jo”, sade han. ”Den känslan har jag också haft. Vad skulle du tycka var lugnande?”

”Säg bara att du inte är en förrymd fånge eller massmördare eller något i den stilen.

Han tänkte efter en stund. ”Nej, det är jag faktiskt inte.”

”Men du var tvungen att tänka efter, va?”

”Jag har suttit av mitt straff. Jag har aldrig dödat någon.”

”Jaha.”

De kom in i en liten stad, upplyst av gatlyktor och blinkande juldekorationer, och Shadow sneglade åt höger. Flickan hade ett rufs av kort mörkt hår och ett ansikte som var både attraktivt och, kom han fram till, aningen manligt: hennes drag kunde ha mejslats ut ur sten. Hon tittade på honom.

”Vad satt du i fängelse för?”

”Jag gjorde ett par personer rejält illa. Jag blev arg.”

”Förtjänade de det?”

Shadow tänkte efter en stund. ”Just då tyckte jag det.”

”Skulle du göra om det?”

”I helvete heller. Jag förlorade tre år av mitt liv där inne.”

”Mm. Har du indianblod i dig?”

”Inte vad jag vet.”

”Du ser lite så ut, bara.”

”Ledsen att göra dig besviken.”

”Helt okej. Är du hungrig?”

Shadow nickade. ”Jag kunde tvinga i mig lite mat”, sade han.

”Det ligger ett bra ställe på andra sidan nästa trafikljus. God mat. Billig också.”

Shadow körde in på parkeringsrutan. De klev ur bilen. Han brydde sig inte om att låsa den, även om han stoppade nycklarna i fickan. Han tog fram ett par mynt för att köpa en tidning. ”Har du råd att äta här?” frågade han.

”Ja”, sade hon och lyfte på hakan. ”Jag kan betala för mig.”

Shadow nickade. ”Vet du vad?” sade han. ”Vi singlar slant om det. Krona så betalar du för min middag, klave så betalar jag för din.”

”Får jag titta på slanten först”, sade hon misstänksamt. ”En farbror till mig hade en med krona på bägge sidorna.”

Hon inspekterade myntet, förvissade sig om att det inte var någonting konstigt med det. Shadow lade det med kronan uppåt på tummen och fuskade med kastet så att myntet vickade till och det såg ut som om det snurrade, och sedan fångade han det och vände över det på baksidan av vänster hand, och så lyfte han bort högerhanden, precis framför henne.

”Klave”, sade hon belåtet. ”Du bjuder på middag.”

”Ser så ut”, sade han. ”Man kan inte vinna jämt.”

Shadow beställde köttfärslimpa, Sam beställde lasagne. Shadow bläddrade igenom tidningen för att se om det stod någonting där om döda män på ett godståg. Det gjorde det inte. Det enda som var intressant stod på förstasidan: staden hemsöktes av rekordmånga kråkor. Bönderna i trakten ville hänga upp döda kråkor på de offentliga byggnaderna i staden för att skrämma bort de levande; ornitologerna sade att det inte skulle fungera, att de levande kråkorna bara skulle äta upp de döda. Bönderna var obevekliga. ”När de får se sina vänners lik”, sade en talesman för dem, ”så förstår de att vi inte vill ha dem här.”

Maten kom in, rykande varm och i stora berg på tallrikarna, mer än en person kunde äta upp.

”Vad finns det i Cairo då?” sade Sam med munnen full.

”Ingen aning. Jag fick ett meddelande från min chef, som säger att jag måste ner dit.”

”Vad jobbar du med?”

”Jag är springpojke.”

Hon log. ”Ja, ja”, sade hon, ”du tillhör i alla fall inte maffian, inte när du ser ut som du gör och kör en sådan skitbil. Varför luktar bilen banan, förresten?”

Han ryckte på axlarna och fortsatte att äta.

Sams ögon smalnade. ”Du kanske är banansmugglare”, sade hon. ”Du har inte frågat mig vad jag sysslar med än.”

”Jag förmodar att du går i skolan.”

”Universitetet i Madison.”

”Och där pluggar du säkert konsthistoria och kvinnostudier, och antagligen gjuter du bronsföremål. Och antagligen jobbar du på kafé för att få ihop till hyran.”

Hon lade ifrån sig gaffeln, med stora ögon och uppspärrade näsborrar. ”Hur fan gjorde du det där?”

”Vad då? Och nu säger du väl: Nej, faktum är att jag läser romanska språk och ornitologi.”

”Så du menar att det bara var en lyckträff?”

”Vilket då?”

Hon stirrade på honom med mörka ögon. ”Du är då en konstig kropp … Jag vet inte vad du heter.”

”Jag kallas Shadow”, sade han.

Hon gjorde en grimas, som om hon känt smaken av någonting hon inte tyckte om. Hon slutade prata, böjde ner huvudet och åt upp lasagnen.

”Vet du varför det kallas Egypt?” frågade Shadow när Sam hade ätit färdigt.

”Det nere runt Cairo? Jo. Det ligger i deltat mellan Ohio och Mississippi. Som Kairo i Egypten, vid Nildeltat.”

”Det låter rimligt.”

Hon lutade sig bakåt i stolen, beställde kaffe och chokladpaj, drog handen genom sitt svarta hår. ”Är du gift, Shadow?” Och när han tvekade sade hon: ”Jösses. Det var visst en besvärlig fråga till, va?”

”Hon begravdes i torsdags”, sade han, och han valde orden med omsorg. ”Hon dog i en bilolycka.”

”Oj. Gud. Jösses. Jag beklagar.”

”Jag också.”

En generad paus. ”Min halvsyster förlorade sin unge, min systerson, i slutet av förra året. Det är svårt.”

”Jo. Det är det. Vad dog han av?”

Hon smuttade på kaffet. ”Vi vet inte. Vi vet inte ens säkert att han är död. Han bara försvann. Men han var bara tretton. Det var mitt i vintern. Min syster blev rätt knäckt av det.”

”Fanns det några, några spår?” Han lät som en snut på teve. Han försökte igen. ”Fanns det några misstankar om oegentligheter?” Det lät ännu värre.

”De misstänkte min skitstövel till svåger, hans far, som inte hade vårdnaden. Och som var en sådan skitstövel att han kunde ha rövat bort honom. Gjorde det antagligen. Men det här är en liten stad uppe i North Woods. Idyllisk, fin, härlig liten stad där ingen någonsin låser dörren.” Hon suckade och skakade på huvudet. Hon höll kaffekoppen i båda händerna. ”Är du säker på att du inte är delvis indian?”

”Inte såvitt jag vet. Det är möjligt. Jag vet inte mycket om pappa. Men mamma skulle väl ha berättat ifall han hade varit ursprungsamerikan. Kanske.”

Åter grimasen. Sam gav upp halvvägs genom chokladpajen; pajbiten var stor som halva hennes huvud. Hon sköt fram assietten över bordet mot Shadow. ”Vill du ha?” Han log och sade: ”Gärna”, och åt upp den.

Servitrisen kom med notan, och Shadow betalade.

”Tack”, sade Sam.

Det höll på att bli kallare nu. Bilen hostade några gånger innan den startade. Shadow körde ut på vägen igen och fortsatte söderut. ”Har du någonsin läst någon som heter Herodotos?” frågade han.

”Himmel. Vad då?”

”Herodotos. Har du läst hans Historia?”

”Vet du”, sade hon drömskt, ”jag fattar inte. Jag fattar inte ditt sätt att prata, orden du använder, ingenting. Ena sekunden är du bara stor och dum, nästa sekund är du en jäkla tankeläsare, och sedan pratar vi om Herodotos. Nej. Jag har inte läst Herodotos. Jag har hört talas om honom. På radio, kanske. Var det inte han som kallades lögnernas fader?”

”Det trodde jag var djävulen.”

”Jo, han också. Men de pratade om att Herodotos sade att det var jättelika myror och gripar som vaktade guldgruvorna, och att han bara hittade på det.”

”Det tror jag inte. Han skrev ner det han hade fått höra. Det är ungefär som att, ja, han skriver en massa historier. Och de flesta av dem är bra. Massor av knäppa små detaljer – visste du att i Egypten, om en ovanligt vacker flicka eller hustrun till en herreman eller någonting sådant dog, så skickade de inte iväg henne till balsamering på tre dagar? De lät hennes kropp förstöras ute i solen först.”

”Varför det? Nej, vänta. Okej, jag tror att jag förstår. Å, vad äckligt.”

”Och så skriver han om krig, om en massa helt normala saker. Och så är det gudarna. Det är någon som springer hem för att ge rapport om hur ett slag har gått, och han springer och han springer och sedan får han se Pan i en glänta. Och Pan säger: ’Säg åt dem att bygga ett tempel åt mig här.’ Då säger han okej och springer resten av vägen hem. Sedan rapporterar han om slaget och så säger han: ’Jo, förresten, Pan vill att ni ska bygga ett tempel åt honom.’ Det är liksom så sakligt.”

”Jaha, så han skriver historier med gudar i. Vad är det du vill säga? Att de där personerna hallucinerade?”

”Nej”, sade Shadow. ”Det är det inte.”

Hon bet på en nagel. ”Jag läste en bok om hjärnan”, sade hon. ”Min rumskompis hade den och pratade om den hela tiden. Det stod något om att för femtusen år sedan fick man en koppling mellan hjärnhalvorna och innan dess trodde folk att när högra hjärnhalvan sade någonting, så var rösten någon gud som sade åt en vad man skulle göra. Det är bara hjärnan.”

”Jag tycker bättre om min teori”, sade Shadow.

”Vad är din teori?”

”Att folk träffade på gudarna då och då på den tiden.”

”Jaså.” Tystnad: bara bilens skramlande, motormullret, ljuddämparnas morrande – som inte alls lät bra. ”Tror du att de finns kvar där?”

”Var då?”

”Grekland. Egypten. Öarna där. Sådana ställen. Tror du att man skulle se gudarna om man går där de människorna gick?”

”Kanske det. Men jag tror inte att folk skulle fatta att det var vad de hade sett.”

”Det är säkert som utomjordingar”, sade hon. ”Nu för tiden ser folk utomjordingar. På den tiden såg de gudar. Utomjordingarna kanske kommer från högra hjärnhalvan.”

”Jag tror inte att gudarna någonsin gjorde rektalundersökningar”, sade Shadow. ”Och de stympade inte boskap själva. De lät folk göra det åt dem.”

Hon skrattade. De åkte under tystnad några minuter, och sedan sade hon: ”Du, det påminner mig om min favorithistoria om gudar, från grundkursen i religionsvetenskap. Vill du höra den?”

”Ja, visst”, sade Shadow.

”Bra. Den här handlar om Oden. Den nordiska guden, du vet? Det var någon vikingakung på ett vikingaskepp – det här hände på vikingatiden, förstås – och de råkade ut för stiltje, så han säger att han ska offra en av sina män till Oden om Oden skickar dem en vind så att de kommer till land. Okej. Det blåser upp, och de kommer till land. Och när de är på land drar de lott för att se vem som ska bli offrad – och det är kungen själv. Det blir han ju inte så glad åt, men de tycker att de borde kunna fuska med att hänga honom, och inte skada honom. Så de tar tarmarna ur en kalv och lägger i en lös ögla om killens hals, och så knyter de andra änden om en tunn kvist, och de tar ett vasstrå i stället för ett spjut och petar honom i sidan och säger: ’Så där, du är hängd – du är offrad åt Oden.’”

Vägen svängde: En annan stad (inv. 300), hemort för andrepristagaren i delstatliga cupen i skridskoåkning för barn under tolv; två jättelika ekonomipaket till begravningsbyråer, en på var sida om vägen, och hur många begravningsbyråer behöver man, undrade Shadow, om man bara har trehundra invånare …?

”Okej. Så fort de säger Odens namn förvandlas vasstrået till ett spjut och sticker killen i sidan, kalvtarmarna blir ett tjockt rep, kvisten blir en trädgren, och trädet rätar på sig och marken sjunker undan, och där hänger kungen och dör, svart i ansiktet och med ett sår i sidan. Slut på historien. Vita människor har rätt sjuka gudar, Shadow.”

”Ja”, sade Shadow. ”Är du inte vit?”

”Jag är cherokee”, sade hon.

”Fullblod?”

”Nä. Bara två liter. Mamma var vit. Pappa var en riktig indian från ett reservat. Han kom hit, träffade mamma efter ett tag och fick mig, och när de gjorde slut åkte han hem till Oklahoma.”

”Åkte han tillbaka till reservatet?”

”Nej. Han tog ett lån och öppnade en kopia av Taco Bell som heter Taco Bills. Det går rätt bra för honom. Han gillar inte mig. Säger att jag är halvblod.”

”Det var tråkigt.”

”Han är en tönt. Jag är stolt över mitt indianblod. Det ger bidrag så att jag får ihop till studierna. Och någon dag är det säkert till hjälp när jag ska skaffa ett jobb också, om jag inte kan sälja bronsarbetena.”

”Alltid något”, sade Shadow.

Han stannade i El Paso, Illinois (inv. 2 500) och släppte av Sam utanför ett förfallet hus i stadens utkant. En stor, konstgjord ren täckt av blinkande ljus stod på gården. ”Vill du komma in?” frågade hon. ”Moster bjuder säkert på kaffe.”

”Nej”, sade han. ”Jag måste köra vidare.”

Hon log mot honom, och plötsligt och för första gången såg hon sårbar ut. Hon klappade honom på armen. ”Du är sjuk i huvudet. Men du är häftig.”

”Det är nog allmänmänskligt”, sade Shadow. ”Tack för sällskapet.”

”Ingen orsak”, sade hon. ”Om du träffar några gudar på vägen till Cairo, så lova att hälsa dem från mig.” Hon klev ur bilen och gick fram till husets ytterdörr. Hon ringde på dörrklockan och stod där vid dörren utan att se sig om. Shadow väntade tills dörren hade öppnats och hon tryggt hade kommit in innan han trampade på gasen och körde ut mot motorvägen igen. Han körde genom Normal, och Bloomington, och Lawndale.

Klockan elva på kvällen började Shadow skaka. Han var just på väg in i Middletown. Han kom fram till att han behövde sova eller helt enkelt inte köra mer, och han körde in framför ett Night’s Inn, betalade trettiofem dollar, kontant i förskott, för ett rum på bottenvåningen, och gick in i badrummet. En ömklig kackerlacka låg på rygg mitt på kakelgolvet. Shadow tog en handduk och torkade av badkaret på insidan, och sedan tappade han upp vattnet. Inne i rummet tog han av sig kläderna och lade dem på sängen. Blåmärkena på bålen var mörka och färgstarka. Han satt i badkaret och såg hur färgen på vattnet förändrades. Och naken tvättade han sedan sockor och kalsonger och t-shirt i handfatet, vred ur dem och hängde upp dem på torklinan som kunde dras ut från väggen ovanför badkaret. Kackerlackan lät han ligga kvar, av respekt för de döda.

Shadow lade sig i sängen. Han funderade på att titta på porrfilm, men till betalfunktionen behövdes ett kreditkort, och det var för riskabelt. Dessutom var han inte övertygad om att han skulle må bättre av att se andra människor ha sex när han själv inte fick ha det. För sällskaps skull slog han på teven och tryckte på insomningsfunktionen på fjärrkontrollen tre gånger, så att teven automatiskt skulle stänga av sig efter fyrtiofem minuter. Klockan var en kvart i tolv.

Bilden var motellsuddig, och färgerna flimrade över rutan. Han gick från det ena nattprogrammet till det andra i televisionens ödemarker, oförmögen att koncentrera sig. Någon demonstrerade någonting som gjorde någonting i köket och ersatte ett dussin andra hushållsredskap, av vilka Shadow inte ägde något. Byt kanal. En man i kostym förklarade att slutet var nära och att Jesus – namnet hade fyra eller fem stavelser, så som karlen uttalade det – skulle få Shadows affärer att blomstra och löna sig om Shadow skickade honom pengar. Byt kanal. Ett avsnitt av M*A*S*H tog slut och ett av Dick Van Dyke började.

Shadow hade inte sett Dick Van Dyke på åratal, men det var någonting tröstande med den svartvita värld från 1965 som programmet målade upp. Han lade ifrån sig fjärrkontrollen bredvid sängen och släckte sänglampan. Han tittade på programmet medan ögonlocken sakta sjönk ihop, men han märkte att någonting var konstigt. Så väldigt många avsnitt av Dick Van Dyke hade han inte sett, så det förvånade honom inte att det var ett avsnitt han inte kunde minnas att han hade sett förr. Det som var konstigt var tonfallet.

Alla stamkunderna var oroliga för hur mycket Rob drack. Han var borta från jobbet ibland. De gick hem till honom: han hade låst in sig i sovrummet och de måste övertala honom att komma ut. Han var asberusad men ändå ganska rolig. Hans vänner, spelade av Morey Amsterdam och Rose Marie, gick därifrån efter ett par riktigt roliga repliker. Och sedan, när Robs fru kom för att gräla på honom, så slog han henne hårt i ansiktet. Hon satte sig på golvet och började gråta – inte det berömda Mary Tyler Moore-tjutet, utan små hjälplösa snyftningar – och hon slog armarna om sig själv och viskade: ”Slå mig inte, snälla, jag gör vad som helst, bara du inte slår mig mer.”

”Vad fan är det här?” sade Shadow högt.

Bilden löstes upp i ett flimmer av fosforprickar. När den kom tillbaka hade Dick Van Dyke obegripligt nog övergått i Lucy Show. Lucy försökte övertala Ricky att låta henne byta ut deras gamla kylskåp mot ett nytt, men när han hade gått gick hon fram till soffan, satte sig, lade fötterna i kors, lät händerna vila i knät och stirrade tålmodig och svartvit ut ur det förflutna.

”Shadow?” sade hon. ”Vi måste pratas vid.”

Shadow sade ingenting. Hon öppnade handväskan och tog upp en cigarrett, tände den med en dyr silvertändare och lade ifrån sig tändaren. ”Jag pratar med dig”, sade hon. ”Nå?”

”Det här är vansinne”, sade Shadow.

”Som om resten av ditt liv vore normalt? Lägg av.”

”Ja, ja. Men att Lucille Ball pratar med mig ur teven är bra mycket sjukare än allt det andra som har hänt hittills”, sade Shadow.

”Det är inte Lucille Ball. Det är Lucy Ricardo. Och vet du vad – jag är inte ens hon. Det är helt enkelt ett bekvämt utseende att ha, i det här sammanhanget.” Hon skruvade besvärat på sig i soffan.

”Vem är du?” frågade Shadow.

”Okej”, sade hon. ”Bra fråga. Jag är dumburken. Jag är teven. Jag är det allseende ögat och katodstrålarnas värld. Jag är det lilla altaret där familjen samlas till gudstjänst.”

”Är du teven? Eller någon på teve?”

”Teven är altaret. Jag är det som människor offrar åt.”

”Vad offrar de?” frågade Shadow.

”Sin tid, för det mesta”, sade Lucy. ”Ibland varandra.” Hon höjde två fingrar och blåste bort imaginär krutrök från fingertopparna. Sedan blinkade hon, en stor, välkänd Lucy Show -blinkning.

”Är du en gud?” sade Shadow.

Lucy log belåtet och tog ett förnämt bloss på cigarretten. ”Det kanske man kan säga”, sade hon.

”Sam hälsar”, sade Shadow.

”Va? Vem är Sam? Vad pratar du om?”

Shadow tittade på klockan. Den var fem i halv ett. ”Det gör detsamma”, sade han. ”Jaha, Lucy-på-teve, vad är det vi måste prata om? Det är för många som har velat prata med mig på sista tiden. Det brukar sluta med att någon slår mig.”

Kameran zoomade in för en närbild: Lucy såg bekymrad ut, med hopsnörpta läppar. ”Det är hemskt. Det är så hemskt att folk gör dig illa, Shadow. Jag skulle aldrig göra det, vännen. Nej, jag vill erbjuda dig ett jobb.”

”Med att göra vad då?”

”Jobba åt mig. Jag hörde om det där du råkade ut för med agentgänget, och jag blev imponerad av hur du hanterade situationen. Effektivt, sakligt, skickligt. Vem hade trott att du var kapabel till det? De blev verkligen förbannade.”

”Jaså?”

”De underskattade dig, vännen. Det misstaget tänker inte jag göra. Jag vill ha dig på min sida.” Hon reste sig och gick fram mot kameran. ”Se saken så här, Shadow – det är vi som är framtiden. Vi är galleriorna – dina vänner är usla, urmodiga turistattraktioner. Fan, vi är galleriorna på nätet, medan dina vänner sitter vid motorvägen och säljer hemodlad frukt från en kärra. Nej – de gör inte ens det. De säljer syrtuter. Lagar korsetter. Vi är nuet och morgondagen. Dina vänner är inte ens gårdagen längre.”

Det lilla talet lät märkligt välbekant. Shadow frågade: ”Har du någonsin träffat en fet grabb som åker limousin?”

Hon slog ut med händerna och himlade med ögonen på ett komiskt vis, lustiga Lucy Ricardo som tvådde sina händer inför katastrofen. ”Tekniknissen? Har du träffat tekniknissen? Du, det är en bra kille. Han är på vår sida. Men han är inte bra på att ta folk han inte känner. När du börjar jobba för oss kommer du att förstå hur fantastisk han är.”

”Och om jag inte vill jobba åt dig, Lucy?”

Det knackade på dörren till Lucys lägenhet, och i kulisserna hördes Rickys röst; han frågade Loo-cy vad som tog sådan tid, de måste hinna ner till klubben till nästa scen; en glimt av irritation syntes i Lucys karikatyriska ansikte. ”Helvete”, sade hon. ”Du, vad de gamla gubbarna än betalar dig, så kan jag ge dig dubbla lönen. Tredubbla. Hundra gånger mer. Hur mycket du än får av dem, så kan jag ge dig så mycket mer.” Hon log ett perfekt, skälmskt Lucy Ricardo-leende. ”Säg vad du vill ha, raring. Vad behöver du?” Hon började knäppa upp blusknapparna. ”Du”, sade hon. ”Har du någonsin velat se Lucys tuttar?”

Rutan blev svart. Insomningsfunktionen hade slagits på och teven stängde av sig. Shadow tittade på klockan; hon var halv ett. ”Egentligen inte”, sade Shadow.

Han vände på sig i sängen och blundade. Det slog honom att skälet till att han tyckte så mycket mer om Wednesday och mr Nancy och de andra än om deras motståndare var ganska lättbegripligt: de kanske var smutsiga och snåla, och deras mat kanske smakade för jävligt, men de talade åtminstone inte i klichéer.

Och han trodde att han hellre skulle välja en urmodig turistattraktion, hur billig, skum eller ömklig den än var, än en galleria.

På morgonen var Shadow ute på vägen igen. Han körde genom ett milt böljande landskap av vintergräs och kala träd. Den sista snön hade försvunnit. Han tankade skitbilen i en stad som var hemort för andrapristagaren i trehundrametersloppet för damer under sexton, och med en bön om att smutsen inte var allt som höll ihop bilen körde han den genom biltvätten på bensinstationen. Till sin förvåning upptäckte han att när bilen var ren, så var den – obegripligt nog – vit och inte särskilt rostig. Han körde vidare.

Himlen var orimligt blå, och den vita industrirök som steg upp från fabriksskorstenarna stod stilla på himlen, som på ett foto. En hök kastade sig ut från ett dött träd och kom flygande emot honom, med vingarna flimrande i solskenet som en rad stillbilder.

Någon gång upptäckte han att han var på väg in i East Saint Louis. Han försökte undvika det och fann att han i stället körde genom något som tycktes vara porrkvarter nere i ett industriområde. Lastbilar och jättelika långtradare stod parkerade utanför byggnader som såg ut som tillfälliga magasin och som påstod sig vara 24 HOUR NITE CLUB och, i ett fall, STADENS BÄSTA STRIPTEASE SHOW. Shadow skakade på huvudet och körde vidare. Laura hade älskat att dansa, påklädd eller naken (och flera minnesvärda kvällar hade hon övergått från det ena tillståndet till det andra), och han hade älskat att titta på henne.

Till lunch blev det en macka och en burk Cola i en stad som hette Red Bud.

Han körde igenom en dal full med vrakspillror efter tusentals gula bulldozrar, traktorer och caterpillrar. Han undrade om det här var bulldozerkyrkogården, om det var hit de kom för att dö.

Han körde förbi The Pop-a-Top Lounge. Han körde igenom Chester (”Här bor Karl-Alfred!”). Han märkte att det hade börjat dyka upp kolonner vid husfasaderna, att också de sjaskigaste, tunnaste hus nu hade fått vita pelare, som kungjorde att de i någons ögon var förnäma byggnader. Han körde över en bred, dyig flod och skrattade högt när han fick se att enligt skylten hette den Big Muddy River. Han såg ett hölje av brun kudzu på tre vinterkala träd, och det förvandlade dem till underliga, nästan mänskliga gestalter: de kunde ha varit häxor, tre krumma gamla gummor som var redo att avslöja hans framtid.

Han körde längs Mississippi. Shadow hade aldrig sett Nilen, men en bländande eftermiddagssol brann över den breda, bruna floden, och det fick honom att tänka på Nilens slammiga vidd: inte Nilen sådan som den är nu utan som den var för länge sedan, när den rann som en pulsåder genom papyruskärren, hemvist för kobror och schakaler och vilda kor …

En vägskylt visade mot Thebes.

Vägen var uppbyggd drygt tre meter, så att han körde ovanför kärret. Flockar och klungor av fåglar flög sökande fram och tillbaka, svarta prickar mot den blå himlen, av och an i en förtvivlad Brownsk rörelse.

Sent på eftermiddagen började solen sjunka. Den gav världen ett älvalikt guldskimmer, ett tjockt, varmt, krämigt ljus som fick världen att kännas ojordisk och öververklig, och det var i detta ljus som Shadow körde förbi den skylt som sade att han nu var på väg in i det historiska Cairo. Han körde under en bro och befann sig så i en liten hamnstad. Tingshusets imponerande byggnader och det ännu mer imponerande tullhuset såg ut som ofantliga, nybakade kakor i det sirapsgyllene ljuset vid dagens slut.

Han parkerade bilen på en sidogata och gick till kajerna vid kanten av en flod, och han visste inte om han blickade ut över Ohio eller Mississippi. En liten brun katt nosade och hoppade bland soptunnorna på baksidan av ett hus, och i detta ljus blev till och med soporna magiska.

En ensam fiskmås kom glidande längs flodkanten och vippade på en vinge för att korrigera kursen.

Shadow upptäckte att han inte var ensam. En liten flicka, med gamla tennisskor på fötterna och en grå manströja av ylle till klänning, stod på trottoaren tre meter bort och stirrade på honom med en sexårings mörka allvar. Hennes hår var svart och rakt och långt; huden var lika brun som floden.

Han log brett mot henne. Hon stirrade trotsigt på honom.

Det hördes ett pip och ett tjut, och den lilla bruna katten for iväg från en omkullvält soptunna, jagad av en svart hund med lång nos. Katten pilade in under en bil.

”Hör du”, sade Shadow till flickan. ”Har du någonsin sett osynlighetspulver?”

Hon tvekade. Sedan skakade hon på huvudet.

”Okej”, sade Shadow. ”Titta här, då.” Shadow tog fram en tjugofemcentare med vänster hand, höll upp den, vickade den av och an och låtsades sedan kasta över den i höger hand. Han slöt handen hårt om ingenting och höll fram den. ”Och nu”, sade han, ”ska jag bara ta lite osynlighetspulver ur fickan …” – och så stack han vänsterhanden i bröstfickan och släppte samtidigt ner myntet i den – ”… och så strör jag det över handen där jag har myntet …” – och han låtsades strö ut det – ”… och titta – nu är pengen också osynlig.” Han öppnade sin tomma högerhand och, mycket häpet, den tomma vänsterhanden också.

Den lilla flickan bara stirrade.

Shadow ryckte på axlarna, stack händerna i fickorna igen, tog en tjugofemcentare i ena handen och en hopvikt femdollarsedel i den andra. Han tänkte plocka fram dem ur tomma luften och sedan ge tjejen pengarna; hon såg ut att behöva dem. ”Du”, sade han. ”Vi har publik.”

Den svarta hunden och den lilla bruna katten tittade också på; de satt på varsin sida om flickan och blickade uppmärksamt upp mot Shadow. Hunden hade spetsat sina enorma öron, så att den såg skrattretande alert ut. En man som liknade en trana och bar guldbågade glasögon kom fram mot dem på trottoaren, såg sig om från ena sidan till den andra, som om han letade efter någonting. Shadow undrade om det var han som ägde hunden.

”Vad tycker du?” sade Shadow till hunden i ett försök att få den lilla flickan att slappna av. ”Var det häftigt?”

Hunden slickade sig om sin långa nos. Sedan sade den, med djup, torr röst: ”Jag såg Harry Houdini en gång, och tro mig, du är inte Houdini.”

Den lilla flickan tittade på djuren och hon tittade upp på Shadow, och sedan sprang hon, med fötterna hamrande mot trottoaren som om helvetets alla makter var efter henne. De två djuren såg på när hon försvann. Mannen som liknade en trana hade hunnit fram till hunden. Han böjde sig ner och kliade dess långa, spetsiga öron.

”Se så”, sade mannen med de guldbågade glasögonen åt hunden, ”det var bara ett mynttrick. Han gjorde liksom inte utbrytningsförsök under vattnet.”

”Inte än”, sade hunden. ”Men han kommer att göra det.” Det gyllene ljuset hade bleknat och skymningens grå hade satt in.

Shadow släppte ner myntet och den hopvikta sedeln i fickan igen. ”Jaha”, sade han. ”Vem av er är Jackal?”

”Se efter”, sade den svarta, långnosta hunden. Den lunkade iväg på trottoaren, bredvid mannen med de guldbågade glasögonen, och efter ett ögonblicks tvekan följde Shadow efter dem. Katten syntes ingenstans till. De kom till ett stort, gammalt hus i en rad andra hus, alla igenspikade. På skylten bredvid dörren stod det IBIS OCH JACQUEL. FAMILJEFÖRETAG. BEGRAVNINGSBYRÅ GRUNDAD 1863.

”Jag är mr Ibis”, sade mannen med de guldbågade glasögonen. ”Jag tror att jag borde bjuda dig på en liten matbit. Tyvärr har min vän här lite arbete att uträtta.”

NÅGONSTANS I AMERIKA

New York skrämmer Salim, så han håller hårt och beskyddande om väskan med varuprover med båda händerna, trycker den mot bröstet. Han är rädd för de svarta, för deras sätt att stirra på honom, och han är rädd för judarna – de som är klädda helt i svart och som har hatt och skägg och lockar i tinningarna kan han känna igen, men vem vet hur många det är han inte känner igen – han är rädd för människornas blotta beskaffenhet, människor i alla skepnader och storlekar, för hur de väller ut från sina höga, höga smutsiga hus och ut på trottoarerna; han är rädd för trafikens tutande kalabalik och han är till och med rädd för luften, som luktar både smutsigt och sött och inte alls som luften i Oman.

Salim har varit i New York, i Amerika, en vecka. Varje dag besöker han två eller kanske tre kunder, öppnar provväskan och visar dem krimskramset i koppar, ringarna och flaskorna och de små ficklamporna, kopiorna av Empire State Building, Frihetsgudinnan och Eiffeltornet, glimmande av koppar; varje kväll skriver han ett fax till sin svåger Fuad hemma i Muskat och berättar att han inte har fått några beställningar, utom en lycklig dag då han har fått flera stycken (men, vilket Salim är smärtsamt medveten om, ännu inte tillräckligt för att täcka flygbiljetten och hotellräkningen).

Av skäl som Salim inte förstår har hans svågers affärskompanjoner bokat in honom på Paramount Hotel på Fyrtiosjätte gatan. Han tycker att det är förvirrande, klaustrofobiskt, dyrt, främmande.

Fuad är Salims systers man. Han är inte rik, men han är delägare i en liten fabrik som tillverkar grannlåt. Allt är gjort för export: till andra arabländer, till Europa, till Amerika. Salim har arbetat för Fuad i ett halvår. Fuad skrämmer honom en smula. Tonfallet i faxen från Fuad blir allt hårdare. På kvällarna sitter Salim på sitt hotellrum, läser Koranen och säger sig att detta har ett slut, att hans vistelse i denna underliga värld är begränsad och ändlig.

Hans svåger gav honom tusen dollar till diverse resekostnader, och pengarna, som när han först såg dem kändes som en sådan ofantlig summa, försvinner snabbare än Salim kan fatta. När han först kom hit var han rädd för att bli sedd som en snål arab, så han gav dricks åt alla och delade ut extra dollarsedlar till alla han träffade; sedan kom han fram till att han blev utnyttjad, att de kanske rentav skrattade åt honom, och då slutade han helt att lämna dricks.

På sin första och enda resa med tunnelbanan blev han förvirrad och kom vilse, och han missade sitt möte; nu tar han taxi enbart när han måste, och i övrigt går han. Han snavar in på överhettade kontor, domnad i kinderna av kylan utomhus, svettig under rocken, blöt om skorna av snömodden; och när vinden blåser över avenyerna (som går från norr till söder liksom gatorna går från väster till öster, det är så enkelt alltihop, och Salim vet alltid åt vilket håll Mekka ligger) känner han mot sin blottade hud en kyla så stark att det är som att bli slagen.

Han äter aldrig på hotellet (för även om hotellräkningen betalas av Fuads affärskompanjoner måste han själv betala för maten); i stället köper han mat på falafelställen och i små matbutiker, och i flera dagar smugglar han upp den på rummet under rocken, innan han märker att ingen bryr sig om det. Men till och med då känns det konstigt att bära in matpåsar i de svagt upplysta hissarna (Salim måste alltid böja sig och kisa för att hitta den knapp han ska trycka på för att komma till sin våning) och upp till det lilla vita rum där han bor.

Salim är upprörd. Faxet som väntade på honom när han vaknade denna morgon var kort och ömsom klandrande, ömsom strängt och besviket: Salim svek dem – sin syster, Fuad, Fuads affärskompanjoner och sultanatet Oman, hela arabvärlden. Om han inte kunde skaffa beställningarna skulle Fuad inte längre se det som sin plikt att hålla Salim med anställning. De var beroende av honom. Hans hotell var för dyrt. Vad gjorde Salim med deras pengar, levde han som en sultan i Amerika? Salim läste faxet på sitt rum (som hela tiden hade varit för varmt och kvavt, och alltså hade han kvällen innan öppnat ett fönster, och nu var det för kallt) och satt där en stund, med ansiktet stelnat i en uppsyn av renaste översiggivenhet.

Sedan går Salim ut på stan. Han håller sin provväska som om den innehöll diamanter och rubiner, och han släpar sig fram i kylan kvarter efter kvarter tills han, i korsningen mellan Broadway och Nittonde gatan, hittar ett lågt hus ovanpå en delikatessaffär. Han går uppför trappan till tredje våningen, till Panglobal Imports kontor.

Kontoret är sjaskigt, men han vet att Panglobal handhar nästan hälften av importen av de prydnadssouvenirer som kommer till Staterna från Fjärran Östern. En riktig, betydande beställning från Panglobal kunde berättiga Salims resa och utgöra skillnaden mellan misslyckande och framgång, så Salim sitter på en obekväm trästol i ett väntrum, med provväskan balanserande i knät, och han stirrar på den medelålders kvinna med alldeles för rödfärgat hår som sitter i receptionen och snyter sig i pappersnäsduk efter pappersnäsduk. När hon har snutit sig torkar hon näsan och släpper pappersnäsduken i papperskorgen.

Salim kom dit klockan halv elva, en halvtimme före utsatt tid. Nu sitter han där, rödblossande och huttrande, och undrar om han håller på att få feber. Tiden tickar så långsamt fram.

Salim tittar på klockan. Sedan harklar han sig.

Kvinnan bakom disken blänger på honom. ”Ja?” säger hon.

”Klockan är fem över halv tolv”, säger Salim.

Kvinnan kastar en blick på klockan på väggen och säger: ”Ja. Det är hon.” Det låter som hod.

”Jag hade ett möte klockan elva”, säger Salim med ett blidkande leende.

”Mr Blanding vet att ni har kommit”, säger hon förebrående. (”Bister Bladdig vet att di har kobbit.”)

Salim tar upp ett gammal exemplar av New York Post från bordet. Han talar engelska bättre än han läser det, och han gissar sig fram genom artiklarna som om han löste ett korsord. Han väntar, en knubbig ung man med ögon som en sårad hundvalp, och tittar från armbandsuret till tidningen till klockan på väggen.

Klockan halv ett kommer ett antal män ut från ett inre kontor. De pratar högljutt, pladdrar på åt varandra på amerikanska. En av dem, en stor, kulmagad man, har en otänd cigarr i munnen. Han kastar en blick på Salim när han kommer ut. Han säger åt kvinnan bakom disken att prova med citronsaft och zink, för hans syster håller stenhårt på zink och C-vitamin. Hon lovar att göra det och ger honom en liten bunt kuvert. Han stoppar dem i fickan, och sedan går han och de andra männen ut i korridoren. Ljudet av deras skratt försvinner ner i trappan.

Klockan är ett. Kvinnan bakom disken öppnar en låda och tar fram en brun papperspåse, och ur den tar hon några smörgåsar, ett äpple och en Milky Way. Hon tar också fram en liten plastflaska med färskpressad apelsinjuice.

”Ursäkta mig”, säger Salim, ”men ni kanske kunde säga till mister Blanding att jag fortfarande väntar?”

Hon tittar upp på honom, liksom förvånad över att han fortfarande väntar, som om de inte hade suttit två meter ifrån varandra i två och en halv timme. ”Han är på lunch”, säger hon. Had är på ludch.

Längst ner i maggropen vet Salim att Blanding var mannen med den otända cigarren. ”När kommer han tillbaka?”

Hon rycker på axlarna och tar en tugga av smörgåsen. ”Han har möten inbokade resten av dagen”, säger hon. Had har böted ibbokade rested av daged.

”Tar han emot mig när han kommer tillbaka?” frågar Salim.

Hon rycker på axlarna igen och snyter sig.

Salim är hungrig och blir allt hungrigare, och han är frustrerad och maktlös.

Klockan tre tittar kvinnan på honom och säger: ”Had kobber ite tillbaka.”

”Ursäkta?”

”Bister Bladdig. Had kobber ite tillbaka ber i dag.”

”Kan jag boka in ett möte till i morgon?”

Hon torkar sig om näsan. ”Di båste rigga. Böted tas bara ebot per telefod.”

”Jag förstår”, säger Salim. Och så ler han: i Amerika är en försäljare, sade Fuad många gånger till honom innan han lämnade Muskat, naken utan sitt leende. ”Jag ringer i morgon”, säger han. Han tar sin provväska och går nerför de många trapporna till gatan, där det iskalla regnet förvandlas till slask. Salim begrundar den långa, kalla promenaden tillbaka till hotellet på Fyrtiosjätte gatan och han begrundar provväskans tyngd, och sedan går han fram till kanten av trottoaren och viftar åt alla gula taxibilar som närmar sig, vare sig lampan på taket är tänd eller ej, och alla taxibilar kör förbi honom.

En av dem ökar farten när den kör förbi; ett hjul dyker ner i en vattenfylld grop i gatan och sprutar iskallt, lerigt vatten över Salims byxor och rock. En sekund överväger han att slänga sig ut framför någon av de framdundrande bilarna, men sedan går det upp för honom att hans svåger skulle bli mer bekymrad över provväskans öde än Salims och att han inte skulle vålla sorg för någon utom sin älskade syster, Fuads hustru (för han har alltid varit till viss förlägenhet för sin far och mor, och hans romantiska göranden och låtanden har av nödtvång alltid varit såväl kortvariga som relativt anonyma); dessutom betvivlar han att någon av bilarna kör tillräckligt fort för att faktiskt göra slut på hans liv.

En medfaren, gul taxi stannar bredvid honom, och tacksam över att kunna överge denna tankegång kliver Salim in.

Baksätet är lagat med grå silvertejp; den halvöppna plexiglasrutan är täckt med anslag som säger att det är förbjudet att röka och upplyser om hur mycket det kostar att åka till de olika flygplatserna. En inspelad röst, tillhörig någon berömd person han aldrig har hört talas om, säger att han ska komma ihåg att ta på säkerhetsbältet.

”Paramount Hotel, tack”, säger Salim.

Taxiföraren grymtar och kör ut från trottoarkanten, in i trafiken. Han är orakad och har på sig en tjock, dammgrå tröja och svarta solglasögon i plast. Vädret är grått och natten är på väg; Salim undrar om mannen har problem med ögonen. Vindrutetorkarna förvandlar gatubilden till gråtoner och smetiga ljus.

Från ingenstans kör en lastbil ut framför dem, och taxichauffören svär vid profetens skägg.

Salim stirrar på namnet på instrumentbrädan, men härifrån kan han inte urskilja det. ”Hur länge har du kört taxi, min vän?” frågar han mannen på sitt eget språk.

”Tio år”, svarar mannen på samma språk. ”Var kommer du ifrån?”

”Muskat”, säger Salim. ”I Oman.”

”Oman. Jag har varit i Oman. Det var länge sedan. Har du hört talas om staden Ubar?” säger föraren.

”Ja, visst har jag det”, säger Salim. ”Tornens förlorade stad. Den hittades ute i öknen för fem, tio år sedan, jag minns inte exakt. Ingick du i expeditionen som grävde ut den?”

”Någonting i den stilen. Det var en bra stad”, säger taxichauffören. ”De flesta nätter hade tre- eller kanske fyratusen personer sitt läger där: alla resande vilade i Ubar, och musik spelades och vinet flödade som vatten och vattnet flödade också, och det var därför staden alls fanns.”

”Det är vad jag har hört”, säger Salim. ”Och den gick under för vad, tusen år sedan? Tvåtusen?”

Taxiföraren säger ingenting. De har stannat vid ett rödljus. Ljuset blir grönt, men föraren kör inte, trots det omedelbara, skärande larmet av biltutor bakom dem. Tveksamt sträcker Salim fram handen genom hålet i plexiglaset och rör vid förarens axel. Mannen lyfter huvudet med ett ryck och trampar på gasen så att de knyckigt kommer genom korsningen.

”Fanskitfanskitfan”, säger han på engelska.

”Du måste vara mycket trött, min vän”, säger Salim.

”Jag har kört den här Allah-förgätna taxin i trettio timmar”, säger föraren. ”Det är för mycket. Innan dess sov jag i fem timmar, och innan dess körde jag i fjorton timmar. Vi har ont om folk före jul.”

”Jag hoppas att du har tjänat mycket pengar”, säger Salim.

Föraren suckar. ”Inte mycket. I morse körde jag en karl från. Femtioförsta gatan till Newarks flygplats. När vi kom dit sprang han iväg in på flygplatsen, och jag hittade honom inte igen. En femtiodollarskörning för ingenting, och på vägen tillbaka fick jag betala alla tullarna själv.”

Salim nickar. ”Jag fick tillbringa dagen med att vänta på att få träffa en man som inte tar emot mig. Min svåger hatar mig. Jag har varit i Amerika i en vecka, och det enda Amerika har gjort är att äta upp mina pengar. Jag säljer ingenting.”

”Vad säljer du?”

”Skit”, säger Salim. ”Värdelöst nipper och krimskrams och turistsouvenirer. Hemskt, billigt, dumt, fult skit.”

Taxichauffören lägger tvärt om ratten åt höger, svänger runt någonting och kör vidare. Salim undrar hur han ser att köra, med regnet, natten och de tjocka solglasögonen.

”Så du försöker sälja skit?”

”Ja”, säger Salim, upprymd och förfärad över att han har sagt sanningen om sin svågers varuprover.

”Och det köper de inte?”

”Nej.”

”Konstigt. Om man tittar på affärerna här så säljer de ingenting annat.”

Salim ler ängsligt.

En lastbil blockerar gatan framför dem: en polis, röd i ansiktet, står framför den och viftar och skriker och pekar att de ska köra in på närmaste gata.

”Vi kör över till Åttonde avenyn och kommer till hotellet norrifrån”, säger chauffören. De svänger in på gatan, där trafiken helt har stannat. En kakofoni av biltutor hörs, men bilarna rör sig inte.

Chauffören svajar i sätet. Hans haka sjunker ner mot bröstet, en, två, tre gånger. Sedan börjar han snarka milt. Salim sträcker sig fram för att väcka mannen, och han hoppas att han gör rätt. När han skakar föraren i axeln rör denne på sig, och Salims hand nuddar mannens ansikte och slår solglasögonen från ansiktet ner i knät på mannen.

Taxichauffören öppnar ögonen och tar på sig solglasögonen igen, men det är för sent. Salim har sett hans ögon.

Bilen kryper framåt i regnet. Beloppet på taxametern blir allt högre.

”Tänker du döda mig?” frågar Salim.

Taxiföraren har munnen hopknipt. Salim ser på hans ansikte i spegeln.

”Nej”, säger föraren, mycket lågt.

Bilen stannar igen. Regnet smattrar mot taket.

Salim börjar tala. ”Min farmor svor på att hon hade sett en ifrit eller kanske en marid en sen kväll, i utkanten av öknen. Vi sade att det bara var en sandstorm, lite blåst, men hon sade nej, hon hade sett dess ansikte, och precis som du hade den ögon som var brinnande lågor.”

Föraren ler, men hans ögon är dolda bakom de svarta plastglasögonen, och Salim kan inte avgöra ifall det finns någon värme i leendet eller ej. ”Farmödrarna kom hit, de också”, säger han.

”Finns det många djinner i New York?” frågar Salim.

”Nej. Vi är inte många.”

”Det finns änglar och det finns människor, som Allah skapade av lera, och så finns eldens folk, djinnerna”, säger Salim.

”Här är det ingen som vet någonting om mitt folk”, säger föraren. ”De tror att vi uppfyller önskningar. Om jag kunde uppfylla önskningar, skulle jag köra taxi då?”

”Jag förstår inte.”

Taxichauffören verkar dyster. Salim stirrar på hans ansikte i spegeln medan han talar, ser på ifritens mörka läppar.

”De tror att vi uppfyller önskningar. Varför tror de det? Jag bor i en snuskig etta i Brooklyn. Jag kör den här taxin åt vartenda vidrigt kräk som har råd att betala för att åka och åt några som inte har råd. Jag kör dem dit de behöver komma, och ibland får jag dricks. Ibland betalar de mig.” Hans underläpp börjar darra. Ifriten verkar vara på bristningsgränsen. ”En gång var det en kund som sket i baksätet. Jag blev tvungen att göra rent innan jag kunde köra tillbaka taxin. Hur kunde han göra så? Jag blev tvungen att torka bort den våta skiten från sätet. Är det rätt?”

Salim sträcker fram handen och klappar ifriten på axeln. Han känner en fast kropp genom tröjans ylle. Ifriten lyfter handen från ratten och vilar den på Salims hand ett ögonblick.

Då tänker Salim på öknen: röd sand blåser som en storm genom hans tankar, och det scharlakansröda sidenet i tälten som omgav den förlorade staden Ubar fladdrar och böljar genom hans tanke.

De kör upp längs Åttonde avenyn.

”De gamla tror. De kissar inte i hål, för profeten sade att i hålen bor det djinner. De vet att änglarna kastar brinnande stjärnor på oss när vi försöker tjuvlyssna på deras samtal. Men när de gamla kom till det här landet var vi långt, långt bort, också för dem. Där hemma skulle jag inte behöva köra taxi.”

”Jag beklagar”, säger Salim.

”Det är dåliga tider”, säger föraren. ”En storm är på väg. Det skrämmer mig. Jag skulle göra vad som helst för att komma undan.”

Ingen av dem säger någonting mer på vägen tillbaka till hotellet.

När Salim stiger ur taxin ger han föraren en tjugodollarsedel och säger att han får behålla växeln. Och sedan, med ett plötsligt mod, säger han vilket rumsnummer han har. Taxiföraren säger ingenting till svar. En ung kvinna kravlar in i taxins baksäte, och den kör ut i kylan och i regnet.

Klockan är sex på kvällen. Salim har ännu inte skrivit faxet till sin svåger. Han går ut i regnet, köper sig kvällens kebab och pommes frites. Det har bara gått en vecka, men det känns som om han blir tyngre, rundare och vekare här i detta land, New York.

När han kommer tillbaka till hotellet ser han till sin förvåning att taxichauffören står i lobbyn, med händerna djupt nerkörda i fickorna. Han står och tittar på en samling med svartvita vykort. När han får se Salim ler han blygt. ”Jag ringde ditt rum”, säger han, ”men jag fick inget svar. Så jag tänkte att jag skulle vänta.”

Salim ler också och rör vid mannens arm. ”Jag är här”, säger han.

Tillsammans går de in i hissens dunkla, gröna ljus och åker upp till fjärde våningen hand i hand. Ifriten frågar om han får låna Salims badrum. ”Jag känner mig väldigt smutsig”, säger han. Salim nickar. Han sitter på sängen, som upptar det mesta av det vita lilla rummet, och lyssnar på strilandet från duschen. Salim tar av sig skorna och sockorna, och sedan resten av kläderna.

Taxichauffören kommer ut ur duschen, våt och med en handduk lindad om underkroppen. Han har inte solglasögonen på sig, och i det dunkla rummet brinner hans ögon med scharlakansröda flammor.

Salim blinkar bort tårarna. ”Jag önskar att du kunde se det jag ser”, säger han.

”Jag uppfyller inte önskningar”, viskar ifriten, låter handduken falla och knuffar milt men obönhörligt ner Salim på sängen.

Det tar en timme eller mer innan det går för ifriten, som stöter och gnider sig i Salims mun. Salim har redan fått två orgasmer under den tiden. Djinnens säd smaka konstigt och eldigt, och den svider i Salims hals.

Salim går ut i badrummet och sköljer ur munnen. När han kommer tillbaka in i sovrummet sover taxichauffören redan i den vita sängen, och han snarkar fridfullt. Salim kryper ner i sängen bredvid honom, makar sig tätt intill ifriten och föreställer sig öknen mot huden.

När han är på väg att somna kommer han på att han fortfarande inte har skrivit sitt fax till Fuad, och han får dåligt samvete. Djupt inom sig känner han sig tom och ensam: han sträcker ut handen och låter den vila på ifritens svullna lem, och tröstad somnar han.

De vaknar på småtimmarna, makar sig närmare varandra och älskar igen. Vid ett tillfälle märker Salim att han gråter, och ifriten kysser bort tårarna med brännheta läppar. ”Vad heter du?” säger Salim till taxichauffören.

”Det står ett namn på mitt körkort, men det är inte mitt namn”, säger ifriten.

Efteråt kunde Salim inte minnas när älskogen hade tagit slut och drömmarna börjat.

När Salim vaknar till den kalla solen som kryper in i det vita rummet är han ensam.

Dessutom, upptäcker han, är hans provväska borta, alla flaskorna och ringarna och souvenirficklamporna av koppar är borta, och med dem också hans resväska, hans plånbok, hans pass och hans flygbiljett hem till Oman.

Han hittar ett par jeans, t-shirten och den dammgrå ylletröjan slängda på golvet. Under dem hittar han ett körkort med namnet Ibrahim bin Irem, ett tillstånd för taxi i samma namn och en nyckelknippa med en adress skriven på engelska på en papperslapp som sitter fast vid den. Fotografierna på körkortet och taxitillståndet liknar inte Salim, men å andra sidan liknade de inte ifriten heller.

Telefonen ringer: det är receptionen som ringer för att påpeka att Salim redan har checkat ut och att hans gäst måste gå snart så att de kan städa rummet och få det klart till nästa gäst.

”Jag uppfyller inte önskningar”, säger Salim och smakar på hur orden ligger i munnen.

Han känner sig märkligt yr när han klär på sig.

New York är mycket enkelt: avenyerna går från norr till söder, gatorna går från öster till väster. Hur svårt kan det vara? frågar han sig.

Han slänger upp bilnycklarna i luften och fångar dem. Sedan tar han på sig de svarta solglasögon i plast som han hittade i fickan, och så lämnar han hotellrummet för att gå och leta reda på sin taxi.

Kapitel åtta

He said the dead had souls, but when I asked him

How that could be – I thought the dead were souls,

He broke my trance. Don’t that make you suspicious

That there’s something the dead are keeping back?

Yes, there’s something the dead are keeping back.

Robert Frost, ”Two Witches”

På en begravningsbyrå är veckan före jul ofta lugn, fick Shadow veta över kvällsmaten. De satt på en liten restaurang två kvarter från Ibis och Jacquels begravningsbyrå. Shadows måltid bestod av en frukost som serverades hela dagen – friterade majskakor ingick – medan mr Ibis petade och pickade i en bit mockatårta. Mr Ibis förklarade saken för Shadow. ”De som har varit sjuka lång tid håller sig kvar för att få uppleva en sista jul”, sade mr Ibis, ”eller till och med ett sista nyår, medan de andra, de för vilka andra människors glädje och festligheter kommer att visa sig för smärtsamma, ännu inte har drivits över gränsen av att ha sett Livet är underbart en sista gång, inte riktigt råkat ut för det som blir den sista droppen, eller ska jag säga den sista klicken som får inte bägaren, utan grötfatet att rinna över.” Och han gav till ett litet läte medan han sade det, till hälften skratt och till hälften fnysning, som antydde att han just hade yttrat en väl inövad fras som han var särskilt förtjust i.

Ibis och Jacquels var en liten begravningsbyrå, ett familjeföretag: en av de sista genuint självständiga begravningsbyråerna i trakten, hävdade åtminstone mr Ibis. ”De flesta grenar av mänsklig affärsverksamhet sätter högt värde på landsomfattande företagsnamn”, sade han. Mr Ibis talade i förklaringar: ett milt, allvarsamt föreläsande som fick Shadow att tänka på en collegelärare som brukade träna på Muscle Farm och som inte kunde prata utan bara åskådliggöra, framställa, förklara. Inom några minuter efter att Shadow träffat mr Ibis hade han listat ut att det som väntades av honom i alla samtal med begravningsentreprenören var att säga så lite som möjligt. ”Detta beror, tror jag, på att folk i förväg vill veta vad de kommer att få. Alltså har man McDonald’s, Wal-Mart, F.W. Woolworth’s (saliga i åminnelse): affärskedjor som drivs över hela landet och som håller sig i blickfånget. Vart man än åker kan man få produkter som, frånsett smärre lokala variationer, är desamma.

Men när det gäller begravningsbyråer är läget med nödvändighet ett annat. Då måste man få känna att man får yrkeskunnig, småskalig service av någon som känner sitt kall. Man vill ha personlig uppmärksamhet på sig själv och sina närstående under denna tid av stor sorg. Man vill veta att ens sorg inträffar på lokal nivå, inte nationell. Men i alla näringsgrenar – och döden är en näring, min unge vän, tro inte annat – gör man vinsten på att handla med större partier, på att köpa stora kvantiteter eller centralisera verksamheten. Det är ingen vacker bild, men den är sann. Problemet är bara att ingen vill veta att deras nära och kära forslas i kylbil till något stort, ombyggt magasin, där de har kanske tjugo, femtio, hundra kadaver på gång. Nej, min vän. Folk vill tro att de vänder sig till ett familjeföretag, till ett företag där de behandlas med respekt av någon som lyfter på hatten för dem om de skulle träffas på gatan.”

Mr Ibis bar hatt. Det var en sober, brun hatt, som passade ihop med hans sobra, bruna blazer och sobra, bruna ansikte. Små, guldbågade glasögon balanserade på hans näsa. I Shadows minne var mr Ibis en kortvuxen man, men var gång Shadow stod bredvid honom återupptäckte han att mr Ibis var en bra bit över etthundraåttio centimeter och att han var kutryggig som en trana. När Shadow nu satt mittemot honom, på andra sidan av ett blankt, rött bord, kom han på sig med att stirra på mannens ansikte.

”När de stora företagen etablerar sig köper de alltså företagets namn, de betalar entreprenören för att stanna och de skapar ett intryck av mångfald. Men detta är bara toppen på gravstenen. I själva verket är de lika lokala som Burger King. Vi har emellertid våra skäl att verkligen vara oberoende. Vi gör själva alla balsameringar, och det är landets bästa balsameringar, även om ingen utom vi känner till det. Men vi kremerar inte. Vi kunde tjäna mer pengar om vi hade ett eget krematorium, men det strider mot allt det vi är bra på. Som min kompanjon brukar säga, ’Om man av Herren får en talang eller gåva, så är det ens plikt att använda den så väl man kan’. Inte sant?”

”Det låter väl bra”, sade Shadow.

”Herren gav min kompanjon auktoritet över de döda, på samma sätt som han gav mig ordets gåva. Utmärkta ting, ord. Jag skriver berättelser, se. Ingenting litterärt. Bara för mitt eget nöjes skull. Redogörelser för livsöden.” Han tystnade. När Shadow väl begrep att han borde ha frågat om han kanske kunde få läsa någon, så var ögonblicket förbi. ”Men hur som helst. Vad vi ger folk är kontinuitet: Ibis och Jacquel har varit verksamma här i nästan tvåhundra år. Men vi har inte alltid varit begravningsentreprenörer. Förr var vi dödgrävare.”

”Och innan dess?”

”Ja”, sade mr Ibis och log en smula självbelåtet, ”vi har en mycket lång historia. Men det var förstås inte förrän efter inbördeskriget som vi hittade vår nisch här. Det var då vi blev den begravningsbyrå som anlitades av de färgade i grannskapet. Innan dess var det ingen som tänkte på oss som färgade – utländska, kanske, exotiska och mörkhyade, men inte färgade. Men när kriget väl var över stod det inte på förrän ingen kunde minnas en tid när man uppfattat oss som annat än svarta. Min kompanjon har alltid varit mer mörkhyad än jag. Övergången blev smärtfri. Oftast är man vad andra tror att man är. Märkligt är det bara när de pratar om afroamerikaner. Det får mig att tänka på folk från Punt, Ofir, Nubien. Vi såg aldrig oss själva som afrikaner – vi var Nilens folk.”

”Ni var egypter, alltså”, sade Shadow.

Mr Ibis sköt fram underläppen och lät sedan huvudet guppa från ena sidan till den andra, som om det suttit på en fjäder; han vägde plus och minus, såg saken ur båda synvinklarna. ”Nja, ja och nej. ’Egypter’ får mig att tänka på dem som bor där nu. De som byggde sina städer ovanpå våra gravplatser och palats. Ser de ut som jag?”

Shadow ryckte på axlarna. Han hade sett svarta killar som såg ut som mr Ibis. Han hade sett solbrända, vita killar som såg ut som mr Ibis.

”Hur smakar mockatårtan?” frågade servitrisen när hon kom med påtår på kaffet.

”Bästa jag har smakat”, sade mr Ibis. ”Hälsa din mamma så mycket.”

”Det ska jag göra”, sade hon och gick jäktad därifrån.

”Man vill inte fråga hur andra mår om man är begravningsentreprenör. De kanske tror att man är och nosar efter inkomster”, sade mr Ibis dämpat. ”Ska vi se om ditt rum är klart?”

Det rykte om deras andedräkt i nattluften, och julljus glimmade i de skyltfönster de gick förbi. ”Det är vänligt av er att låta mig bo hos er”, sade Shadow. ”Jag uppskattar det.”

”Vi är skyldiga din arbetsgivare många tjänster, och Herren ska veta att vi har plats. Det är ett stort hus. Förr i världen var vi fler, förstår du. Nu är det bara vi tre. Du är inte i vägen.”

”Har du någon aning om hur länge det är tänkt att jag ska bo hos er?”

Mr Ibis skakade på huvudet. ”Det sade han inte. Men vi låter dig gärna stanna, och vi kan ge dig arbete. Om du inte är känslig. Om du behandlar de döda med respekt.”

”Jaha”, sade Shadow, ”hur kommer det sig att ni kom hit till Cairo? Var det bara för namnets skull, eller vad?”

”Nej. Inte alls. Faktum är att området har sitt namn efter oss, även om folk knappt känner till det. Förr i världen var det en handelsstation.”

”På nybyggartiden?”

”Så kanske man kan kalla det”, sade mr Ibis. ”Godkväll, miss Simmons! Får jag önska även er en god jul! De personer som förde med mig hit kom uppför Mississippi för mycket länge sedan.”

Shadow stannade på gatan och stirrade. ”Försöker du säga att de gamla egypterna kom hit för att bedriva handel, för femtusen år sedan?”

Mr Ibis sade ingenting, men hans självbelåtna leende var högljutt. Sedan sade han: ”Tretusenfemhundratrettio år sedan. På ett ungefär.”

”Okej”, sade Shadow. ”Jag får väl tro dig. Vad handlade de med?”

”Inte mycket”, sade mr Ibis. ”Djurhudar. Lite mat. Koppar från gruvorna i det som nu torde vara Michigans norra halvö. Alltsammans blev mest en besvikelse. Inte värt besväret. De stannade här så länge att de hann tro på oss och offra till oss, och så länge att en handfull av dem hann dö av feber och begravas här, så att vi kunde lämnas kvar.” Han tvärstannade mitt på trottoaren och snurrade sakta runt, med armarna utbredda. ”Det här landet har varit en stor knutpunkt i minst tiotusen år. Men nu säger du, Men Columbus då?”

”Gärna”, sade Shadow tjänstvilligt. ”Hur var det med honom?”

”Columbus gjorde det som folk hade gjort i tusentals år. Det är ingenting märkvärdigt med att komma till Amerika. Jag har skrivit berättelser om det då och då.” De började gå igen.

”Sanna berättelser?”

”Ja, till en viss gräns. Du kan få läsa en eller ett par, om du vill. Det ligger mitt framför ögonen på en, om man bara vill se det. Personligen – och nu talar jag i egenskap av prenumerant på Scientific American – tycker jag mycket synd om yrkesmännen när de hittar ännu ett förvirrande kranium, någonting som har tillhört fel slags människor, eller var gång de hittar statyer och artefakter som gör dem förvirrade, för de pratar om det egendomliga men de talar aldrig om det omöjliga, och det är därför jag tycker synd om dem, för så snart någonting blir omöjligt försvinner det helt ur tron, oavsett om det är sant eller ej. Alltså: här har vi en skalle som visar att ainufolket, ursprungsbefolkningen i Japan, var i Amerika för niotusen år sedan. Här är en annan som visar att polynesierna kom till Kalifornien nästan tvåtusen år senare. Och vetenskapsmännen muttrar och funderar på vem som härstammar från vem, och de missar poängen helt. Frågan är om de någonsin lyckas hitta mynningen i den tunnel som hopiindianerna kom genom. Det skulle röra om i grytan, tro mig.

Kom irländarna till Amerika på medeltiden? undrar du. Ja, naturligtvis gjorde de det, och walesarna och vikingarna, medan afrikanerna från Afrikas västkust – det som senare kom att kallas Slavkusten eller Elfenbenskusten – handlade med Sydamerika, och kineserna besökte Oregon ett par gånger – de kallade det Fu Sang. Baskerna skaffade ett hemligt, heligt fiskevatten utanför Newfoundland för tolvhundra år sedan. Och nu säger du förmodligen, men mister Ibis, det där var primitiva människor, de hade inga radiofyrar eller vitaminpiller eller jetplan.”

Shadow hade inte sagt någonting eller tänkt säga någonting, men han tyckte att det krävdes av honom, så han sade: ”Men var de inte det då?” De sista vinterspröda höstlöven krasade under fötterna.

”Missuppfattningen är den att människor inte skulle ha färdats långa sträckor per båt före Columbus dagar. Men Nya Zeeland och Tahiti och otaliga Söderhavsöar befolkades av båtburna människor, vilkas skicklighet i att navigera skulle ha dragit skam över Columbus. Och Afrikas rikedom kom från handel, även om den mest skedde österut, med Indien och Kina. Mitt folk, folket vid Nilen, vi upptäckte på ett tidigt stadium att en båt av vass kan bära en jorden runt, om man har tålamod och tillräckligt många krukor sötvatten. Du förstår, det största problemet med resorna till Amerika förr i världen var att det inte fanns många handelsvaror här som folk ville ha och att Amerika låg alldeles för långt bort.”

De hade kommit till ett stort hus, byggt i den stil som kallades Queen Anne. Shadow undrade vem hon hade varit och varför hon hade varit så förtjust i hus i familjen Addams-stil. Det var enda huset i kvarteret som inte var igenbommat eller hade brädor spikade för fönstren. De gick in genom grinden och runt till husets baksida.

In genom en stor dubbeldörr, som mr Ibis låste upp med en nyckel från sin nyckelknippa, och så befann de sig i ett stort, oeldat rum, där det fanns två personer. Dessa var en mycket lång, mörkhyad man som höll i en stor stålskalpell och en död flicka strax under tjugo, som låg på ett långt porslinsbord; det var som en platt häll och en vask på en gång.

Ett antal fotografier av den döda flickan satt uppnålade på en anslagstavla i kork på väggen ovanför kroppen. På ett log hon; ett porträttfoto från high school. På ett annat stod hon i en kö tillsammans med tre andra flickor; de var klädda i vad som kunde ha varit balklänningar, och hon hade sitt svarta hår uppsatt på hjässan i intrikata flätor.

När hon låg kall på porslinet var håret utsläppt, utslaget runt axlarna, och tovigt av torkat blod.

”Det här är min kompanjon, mister Jacquel”, sade Ibis.

”Vi har redan träffats”, sade Jacquel. ”Ursäkta mig om jag inte skakar hand.”

Shadow tittade ner på flickan på bordet. ”Vad har hänt med henne?” frågade han.

”Dålig smak i fråga om pojkvänner”, sade Jacquel.

”Det har inte alltid dödlig utgång”, sade mr Ibis med en suck. ”Den här gången blev det så. Han var full och han hade en kniv, och hon berättade att hon trodde att hon var med barn. Han trodde inte på att det var hans.”

”Hon blev stucken …”, sade mr Jacquel, och så räknade han. Det hördes ett klickande när han trampade på en pedal och slog på en liten diktafon på ett bord i närheten. ”Fem gånger. Det finns fem knivhugg i bröstkorgen. Det första är mellan fjärde och femte revbenet vid sidan av vänster bröst, två komma två centimeter långa; det andra och det tredje har gått genom nedre delen av vänster bröst mellan femte och sjätte revbenet; de överlappar varandra och mäter tre centimeter. I övre delen av vänster bröst, mellan andra och tredje revbenet, finns ett två centimeter långt sår, och ett sår som är fem centimeter långt och som djupast ett komma sex centimeter sitter anteromedialt i vänster deltamuskel, en huggskada. Alla såren i bröstet är djupa skador. Det finns inga ytterligare utvändigt synliga sår.” Han släppte på trycket på pedalen. Shadow upptäckte en liten mikrofon som dinglade i sladden ovanför balsameringsbordet.

”Är ni coroner också?” frågade Shadow.

”Coroner är en politisk befattning här i trakten”, sade Ibis. ”Hans jobb är att sparka på liket. Om det inte sparkar tillbaka skriver han på dödsattesten. Jacquel är snarare obducent. Han jobbar åt kommunens rättsläkare. Han gör obduktionerna och sparar vävnadsprover för analys. Han har redan fotograferat såren.”

Jacquel brydde sig inte om dem. Han tog en stor skalpell och gjorde ett djupt snitt i form av ett stort V, vars staplar började vid nyckelbenen och möttes längst ner vid bröstbenet, och sedan förvandlade han detta V till ett Y genom ytterligare ett djupt snitt som fortsatte från bröstbenet ner till blygdbenet. Han tog upp något som såg ut som en liten, tung borr med en rundsåg i änden. Han satte på den och sågade genom revbenen på båda sidor om bröstbenet.

Flickan öppnades som en börs.

Shadow blev plötsligt medveten om en mild men obehagligt genomträngande och frän lukt, som av kött.

”Jag trodde att det skulle lukta mycket värre”, sade Shadow.

”Hon är ganska färsk”, sade Jacquel. ”Och det gick inte hål på inälvorna, så hon luktar inte skit.”

Shadow kom på sig med att titta bort – inte av vämjelse, som han skulle ha väntat sig, utan av en märklig önskan att låta flickan få ha någonting för sig själv. Det vore svårt att vara mer naken än detta öppna föremål.

Jacquel knöt om inälvorna, blanka och ormlika i hennes buk, under magsäcken och långt ner i bäckenet. Han lät dem löpa genom fingrarna, meter efter meter, beskrev dem i mikrofonen som ”normala” och lade dem i en hink på golvet. Han sög ut allt blodet ur bröstet med en vakuumpump och mätte mängden. Sedan inspekterade han insidan av bröstet. Han sade i mikrofonen: ”I hjärtsäcken finns tre skärsår som är fyllda av levrat och vätskande blod.”

Jacquel tog hjärtat, skar loss det i övre änden och vände det i handen för att undersöka det. ”Det finns två skärsår i hjärtmuskeln: ett sår på en komma fem centimeter i höger hjärtkammare och ett sår som är ett komma åtta centimeter långt och går igenom vänster kammare.”

Jacquel tog bort vardera lungan. Vänster lunga hade blivit genomstucken och var halvt hopsjunken. Han vägde dem, han vägde hjärtat och han fotograferade såren. Från varje lunga skar han en liten bit vävnad, som han lade i en burk.

”Formalin”, viskade mr Ibis hjälpsamt.

Jacquel fortsatte att tala in i mikrofonen, beskrev vad han gjorde och vad han såg när han tog ut flickans lever, magsäck, mjälte, bukspottkörtel, båda njurarna, livmodern och äggstockarna.

Han vägde samtliga organ, rapporterade att de var normala och oskadade. Från varje organ tog han en liten skiva och lade i en burk med formalin.

Från hjärtat, levern och ena njuren skar han ytterligare en skiva. Dessa bitar tuggade han långsamt på medan han arbetade, fick dem att räcka länge.

På något sätt tyckte Shadow att det han gjorde var någonting gott: respektfullt, inte motbjudande.

”Så du vill bo hos oss här ett tag?” sade Jacquel medan han tuggade på en bit av flickans hjärta.

”Om jag får”, sade Shadow.

”Självklart får du det”, sade mr Ibis. ”Det finns inga skäl till att du inte skulle få det, men många skäl till att du ska få det. Du står under vårt beskydd så länge du är här.”

”Jag hoppas att du inte har någonting emot att sova under samma tak som de döda”, sade Jacquel.

Shadow tänkte på känslan av Lauras läppar, bitter och kall. ”I alla fall inte så länge de håller sig döda.”

Jacquel vände sig om och såg på honom med mörkbrun blick, lika frågande och kall som en ökenhunds. ”Här håller de sig döda”, blev hans enda svar.

”För mig”, sade Shadow, ”för mig verkar det som om de döda inte alls har så svårt att komma tillbaka.”

”Det är inte sant”, sade Ibis. ”Till och med zombies skapas av de levande, du vet. Lite pulver, lite mässande och lite framåtanda, så har man en zombie. De lever, de tror att de är döda. Men att verkligen återkalla de döda till livet, i deras egna kroppar, det kräver kraft.” Så tvekade han. ”I vårt gamla hemland, förr i världen, då var det lättare.”

”Man kunde binda en mans ka vid hans kropp i femtusen år”, sade Jacquel. ”Binda den eller lossa den. Men det var länge sedan.” Han tog alla de organ han tagit ur och lade respektfullt tillbaka dem i kroppens kaviteter. Han lade tillbaka inälvorna och bröstbenet och drog ihop hudkanterna. Sedan tog han en tjock nål och en tråd, och med skickliga, snabba rörelser sydde han ihop kroppen, som när man syr en baseboll: liket förvandlades från kött tillbaka till flicka.

”Jag vill ha en öl”, sade Jacquel. Han tog av sig gummihandskarna och släppte dem i soppåsen, och sin mörkbruna overall lade han i en korg. Sedan tog han pappbrickan med burkar fyllda av små röda, bruna och purpurfärgade skivor från organen. ”Kommer ni?”

De gick uppför baktrappan och in i köket. Det var brunt och vitt, ett sobert och respektabelt rum som för Shadows ögon såg ut att senast ha målats och tapetserats om på tjugotalet. Ett jättelikt kylskåp brummade för sig själv vid ena väggen. Jacquel öppnade kylskåpsdörren och satte in plastburkarna med skivorna av mjälte, njure, lever och hjärta. Han tog ut tre bruna flaskor. Ibis öppnade ett skåp med glasdörr och tog fram tre höga glas. Sedan nickade han åt Shadow att sätta sig vid köksbordet.

Ibis hällde upp ölet och gav ett glas till Shadow och ett till Jacquel. Det var ett gott öl, bittert och mörkt.

”Gott öl”, sade Shadow.

”Vi brygger det själva”, sade Ibis. ”Förr i världen var det kvinnorna som bryggde det. De var bättre bryggare än vi. Men nu är det bara vi tre kvar här. Jag, han och hon.” Han gjorde en gest mot den lilla bruna katten, som sov djupt i en kattkorg i ett hörn av rummet. ”Vi var fler i början. Men Set lämnade oss för att ge sig ut på upptäcktsresa för, kan det ha varit tvåhundra år sedan? Jo, vid det här laget. Han skickade oss ett vykort från San Francisco 1905 eller 1906. Sedan har ingenting hörts. Och stackars Horus …” Han tystnade med en suck och skakade på huvudet.

”Jag träffar honom ibland”, sade Jacquel. ”På väg till hämtningar.” Han smuttade på ölet.

”Jag jobbar gärna för mitt uppehälle”, sade Shadow. ”Så länge jag är här. Berätta bara vad som behöver göras, så gör jag det.”

”Vi ska hitta arbete åt dig”, instämde Jacquel.

Den lilla bruna katten öppnade ögonen och sträckte på sig, och så tassade hon genom köket och buffade på Shadows stövel med huvudet. Han stack ner handen och kliade henne i pannan och bakom öronen och runt halsen. Hon krökte rygg, helt hänfört, och hoppade sedan upp i hans knä, tryckte sig mot hans bröst och satte sin kalla nos mot honom. Sedan rullade hon ihop sig i hans knä och somnade om igen. Han sänkte handen och klappade henne: pälsen var len och hon var varm och behaglig i hans knä; hon betedde sig som om det var världens tryggaste plats, och Shadow kände sig lugnad.

Ölet kvarlämnade ett angenämt brus i Shadows huvud.

”Ditt rum är det precis ovanför trappan, bredvid badrummet”, sade Jacquel. ”Dina arbetskläder borde hänga i garderoben – du ska få se. Men du vill väl tvätta och raka dig först.”

Det ville Shadow. Han duschade stående i gjutjärnskaret och han rakade sig, mycket nervöst, med en rakkniv som Jacquel lånade honom. Den var avskyvärt vass och hade skaft av pärlemor, och Shadow misstänkte att den i vanliga fall användes till att raka döda män en sista gång. Han hade aldrig förr använt en rakkniv, men han skar sig inte. Han tvättade av sig raklöddret och tittade på sig själv naken i den flugprickiga badrumsspegeln. Han hade blåmärken: nya blåmärken på bröst och armar ovanpå de bleknande märken han fått av Mad Sweeney. Hans ögon blickade misstänksamt tillbaka på honom ur spegeln.

Och sedan, som om någon annan höll i hans hand, lyfte han rakkniven och satte den med utfällt blad mot halsen.

Det vore en utväg, tänkte han. En lätt utväg. Och om det är några som helt enkelt skulle ta det med fattning, som bara skulle städa upp sörjan och fortsätta med livet, så är det de två snubbarna som sitter där nere vid köksbordet och dricker sin öl. Ingen mer oro. Ingen mer Laura. Inga fler mysterier och konspirationer. Inga fler mardrömmar. Bara frid och ro och vila för alltid. Ett rent snitt från öra till öra. Mer krävs det inte.

Han stod där med rakkniven mot halsen. En liten bloddroppe kom från stället där eggen hade rört vid halsen; han hade inte ens märkt att den skar honom. Se där, sade han sig, och han kunde nästan höra hur orden viskades i hans öra. Det är smärtfritt. För vasst för att göra ont. Jag är död innan jag vet ordet av.

Badrumsdörren gled upp, bara någon decimeter, tillräckligt för att den lilla bruna katten skulle kunna sticka in huvudet förbi karmen och säga ett nyfiket ”Mrr?” åt honom.

”Hör du”, sade han till katten. ”Jag trodde att jag låste den dörren.”

Han fällde ihop rakkniven, lade den ifrån sig på tvättstället och torkade det lilla såret med en tuss toalettpapper. Sedan svepte han en handduk om midjan och gick in i sovrummet bredvid badrummet.

Liksom köket såg hans sovrum ut att ha inretts någon gång på tjugotalet; ett tvättställ och en kanna stod bredvid en byrå med spegel. Någon hade redan lagt fram kläder åt honom på sängen: en svart kostym, vit skjorta, svart slips, vit undertröja och kalsonger, svarta sockor. På den nötta, persiska mattan bredvid sängen stod ett par svarta skor.

Han klädde på sig. Kläderna var av god kvalitet, även om inga av dem var nya. Han undrade vem de hade tillhört. Tog han på sig en död mans sockor? Stack han fötterna i en död mans skor? Han rättade till slipsen i spegeln och nu tycktes det honom att hans spegelbild log sardoniskt mot honom.

Nu föreföll det honom obegripligt att han någonsin hade funderat på att skära halsen av sig. Spegelbilden fortsatte att le medan han rättade till slipsen.

”Hör du du”, sade han till den. ”Vet du någonting som jag inte vet?” Han kände sig genast dum.

Dörren gled knarrande upp och katten slank in mellan dörrkarm och dörr och tassade så genom rummet fram till fönsterbrädan. ”Ja, men”, sade han till katten. ”Jag stängde dörren. Jag vet att jag stängde dörren.” Hon såg intresserat på honom. Hennes ögon var mörkgula, samma färg som bärnsten. Sedan hoppade hon från fönsterbrädan ner på sängen, och där rullade hon ihop sig till en pälskringla och somnade igen, en ring av katt på det gamla sängöverkastet.

Shadow lämnade sovrumsdörren öppen, både så att katten kunde komma ut och för att vädra rummet lite, och gick ner. Trappan knarrade och knotade när han gick nerför den, protesterade mot hans tyngd som om den bara ville bli lämnad i fred.

”Satan, vad du blev stilig”, sade Jacquel. Han väntade nedanför trappan, och nu var han själv iförd en svart kostym som liknade Shadows. ”Har du någonsin kört likbil?”

”Nej.”

”Någon gång ska vara den första”, sade Jacquel. ”Den står parkerad framför huset.”

En gammal kvinna hade dött. Hon hade hetat Lila Goodchild. Enligt mr Jacquels instruktioner bar Shadow den hopfällda rullbåren i aluminium uppför den smala trappan till hennes sovrum och fällde upp den bredvid hennes säng. Han tog fram en halvgenomskinlig liksäck, lade den bredvid den döda kvinnan på sängen och öppnade blixtlåset. Hon var klädd i rosa nattlinne och en quiltad morgonrock. Shadow lyfte upp den bräckliga, nästan viktlösa kroppen och svepte in den i en filt, och sedan lade han den i säcken. Han drog igen blixtlåset på säcken och flyttade över den till rullbåren. Medan Shadow sysslade med det pratade Jacquel med en mycket gammal man som hade varit gift med Lila Goodchild så länge hon levde. Eller snarare: Jacquel hörde på medan den gamle mannen pratade. När Shadow hade stängt igen om mrs Goodchild hade den gamle mannen förklarat hur otacksamma hans barn hade varit, och barnbarnen också, men det var inte deras fel, det var föräldrarnas, äpplet faller inte långt från trädet, och han hade trott att han hade uppfostrat dem bättre än så.

Shadow och Jacquel rullade ut den lastade rullbåren till den trånga trappan. Den gamle mannen följde efter dem, fortfarande pratande och mest om pengar, om girighet och om otacksamhet. Han hade tofflor på sig. Shadow bar den tyngre änden av rullbåren nerför trappan och ut på gatan, och sedan rullade han ut den till likbilen längs den isiga trottoaren. Jacquel öppnade dörren till likbilen. Shadow tvekade, och Jacquel sade: ”Skjut bara in den. Stöden fäller upp sig på vägen.” Shadow sköt på och stöden fälldes upp, hjulen snurrade och rullbåren rullade rakt upp på likbilens golv. Jacquel visade honom hur han skulle spänna fast båren stadigt, och Shadow stängde likbilen medan Jacquel lyssnade på den gamle mannen som hade varit gift med Lila Goodchild, en gammal man i tofflor och morgonrock som obekymrad om kylan stod på den vintriga trottoaren och berättade för Jacquel att hans barn var gamar, inte bättre än kretsande gamar som väntade på att få det lilla som han och Lila hade skrapat ihop, och om hur han och Lila båda hade flytt till Saint Louis, till Memphis och till Miami och slutligen hamnat i Cairo, om hur lättad han var över att Lila inte hade dött på ett sjukhem och hur rädd han hade varit för att hon skulle göra det.

De följde med den gamle mannen in i huset igen, uppför trappan till hans rum. En liten teve stod och malde i ett hörn av sovrummet. När Shadow gick förbi den såg han att nyhetsuppläsaren flinade och blinkade åt honom. När han var säker på att ingen tittade på honom gav han teven fingret.

”De har inga pengar”, sade Jacquel när de var ute i likbilen igen. ”Han ska komma in och träffa Ibis i morgon. Han kommer att välja den billigaste begravningen. Hennes vänner kommer att övertala honom att göra henne heder, att ge henne ett passande avsked i vår lokal, förmodar jag. Men han kommer att muttra. Har inga pengar. Ingen här i trakten har pengar numera. Och dessutom kommer han att vara död inom ett halvår. Ett år, på sin höjd.”

Snöflingor virvlade och dalade framför strålkastarna. Snövädret var på väg söderut. Shadow sade: ”Är han sjuk?”

”Det är inte det. Kvinnor överlever sina män. Män – män som han – lever inte länge när hustrun är borta. Du ska få se – han kommer att bli virrig, och allt som är välbekant har försvunnit tillsammans med henne. Han blir trött och han tacklar av och sedan ger han upp och sedan dör han. Kanske blir det lunginflammation som tar honom eller kanske cancer, eller också stannar kanske hjärtat. De blir gamla och all kampvilja rinner ur dem. Sedan dör de.”

Shadow funderade. ”Du, Jacquel?”

”Ja.”

”Tror du på själen?” Det var inte riktigt den fråga han hade tänkt ställa, och det förvånade honom att höra den komma ur munnen. Han hade tänkt säga någonting mer inlindat, men det fanns ingenting mer inlindat som han kunde säga.

”Beror på. På min tid var allt ordnat. Folk ställde sig i kö när de dog, och de fick svara för sina onda gärningar och för sina goda gärningar, och om de onda gärningarna vägde mer än en fjäder gav vi deras själ och deras hjärta till Ammet, själaslukaren.”

”Han måste ha ätit en massa människor.”

”Inte så många som man kan tro. Det var en väldigt tung fjäder. Den var specialgjord åt oss. Man var tvungen att vara bra jävla ond för att väga tyngre än den rackarn. Stanna här, vid macken. Vi ska tanka.”

Gatorna låg tysta, på det sätt som gator gör enbart när den första snön faller. ”Vi kommer att få en vit jul”, sade Shadow medan han fyllde på tanken.

”Jodå. Skit. Den där obefläckade snorungen hade tur som en tokig.”

”Jesus?”

”Mer tur än han förtjänade. Han hade kunnat ramla ner i en kloak och lukta rosor när han kom upp. Fan, det är inte ens hans födelsedag, visste du det? Han snodde den av Mithra. Har du stött på Mithra än? Röd mössa. Trevlig grabb.”

”Nej, det tror jag inte.”

”Tja … Jag har aldrig sett Mithra här i trakten. Han var en soldatunge. Han kanske är hemma i Mellanöstern och slöar, men antagligen är han borta vid det här laget. Sådant händer. Ena dagen måste varenda soldat i imperiet bada i blodet från ens offertjur, nästa dag kommer de inte ens ihåg när man fyller år.”

Svisch sade vindrutetorkarna, sköt snön åt sidan, kramade ihop flingorna till klumpar och virvlar av klar is.

Ett trafikljus slog om till gult och blev nästan omedelbart rött, och Shadow satte foten på bromsen. Likbilen tvärade och slirade på den tomma vägen innan den stannade.

Ljuset blev grönt. Shadow ökade farten till femton kilometer i timmen, vilket kändes som alldeles tillräckligt på den hala vägen. Bilen var fullt nöjd med att glida fram på tvåans växel: antagligen hade den tillbringat mycket av sin tid med att i den hastigheten uppehålla trafiken.

”Bra”, sade Jacquel. ”Och jo, Jesus har lyckats bra här i landet. Men jag träffade en kille som sade att han hade sett honom stå och lifta i Afghanistan, och det var ingen som stannade för att ge honom lift. Det beror helt och hållet på var man är, vet du.”

”Jag tror att det är en riktig storm på väg”, sade Shadow. Han menade vädret.

Jacquel pratade inte alls om vädret, när han äntligen svarade. ”Se på mig och Ibis”, sade han. ”Vi kommer att gå omkull om några år. Vi har lagt undan lite till de magra åren, men de magra åren har varit här länge och de blir bara magrare för varje år. Horus är tokig, faktiskt fullkomligt jävla bindgalen, han är hök hela tiden och han äter ihjälkörda djur, vad ska det vara för liv? Du har sett Bast. Och vi är i bättre skick än många av de andra. Vi har i alla fall lite tro att klara oss på. De flesta av de andra har torskat, de har knappt ens det. Det är som med begravningsbranschen – de stora kanonerna kommer att köpa upp en någon gång vare sig man vill eller ej, för att de är större och mer effektiva och för att de funkar. Inte ett jävla dugg kommer att förändras av att vi slåss, för just den här striden förlorade vi när vi kom till det här gröna landet för hundra år sedan, eller tusen eller tiotusen. Vi kom hit och Amerika struntade fullkomligt i att vi var här. Vi blir uppköpta eller också framhärdar vi, eller också ger vi oss ut på luffen. Så, jo. Du har rätt. Stormen är på väg.”

Shadow svängde in på gatan där husen låg döda, alla utom ett, med blinda, förspikade fönster. ”Ta bakvägen”, sade Jacquel.

Han backade likbilen tills den nästan nuddade vid dubbeldörren på husets baksida. Ibis öppnade bilen och dörren till bårhuset, och Shadow spände loss rullbåren och drog ut den. Stödhjulen snurrade och fälldes ner när de gick över kofångaren. Han rullade fram båren till balsameringsbordet. Där lyfte han upp Lila Goodchild, höll henne i hennes halvgenomskinliga säck som om hon varit ett sovande barn, och lade henne försiktigt på bordet i det kalla bårhuset, liksom rädd för att väcka henne.

”Jag har en skiva du kunde flytta över henne med, vet du”, sade Jacquel. ”Du behöver inte bära henne.”

”Ingen fara”, sade Shadow. Han började låta som Jacquel. ”Jag är storvuxen. Det är inte jobbigt.”

Som barn hade Shadow varit liten för sin ålder, idel armbågar och knän. Det enda fotot på honom som liten som Laura hade tyckt så mycket om att hon ramade in det föreställde ett högtidligt barn med rufsigt hår och mörka ögon, som stod bredvid ett bord dukat med ett överflöd av kakor och tårtor. Shadow trodde att bilden kunde ha tagits vid en julfest på någon ambassad, eftersom han hade haft på sig både fluga och sina bästa kläder.

De hade flyttat för ofta, Shadow och hans mamma. Först i Europa, från ambassad till ambassad, där hans mamma hade jobbat med transkribering inom utrikesrepresentationen, skickat hemligstämplade telegram jorden runt, och sedan hem till Förenta staterna när han var åtta år. Då var hans mor periodvis så sjuk att hon inte kunde behålla ett fast arbete, och rastlöst hade de flyttat från stad till stad, bott ett år här och ett år där, och hon hade vikarierat när hon var frisk nog för det. De bodde aldrig så länge på ett och samma ställe att Shadow hann skaffa sig vänner, kunde känna sig hemma, kunde slappna av. Och han hade varit en tanig liten unge …

Han hade vuxit så fort. På våren det år han fyllde tretton hade ungarna i trakten retats med honom och provocerat honom till slagsmål de visste att de inte kunde annat än vinna, och efter dessa slagsmål brukade Shadow, arg och ofta gråtande, springa in på pojktoaletten för att tvätta leran eller blodet ur ansiktet innan någon hann se det. Sedan kom sommaren, en lång, magisk trettonårssommar, och den ägnade han åt att hålla sig ur vägen för de större barnen, simma i ortens bassäng och läsa biblioteksböcker vid bassängkanten. I början av sommaren kunde han knappt simma. I slutet av augusti simmade han längd efter längd i ledig crawl, dök från högsta trampolinen och fick en djupt brun färg av solen och vattnet. I september återkom han till skolan och upptäckte att de killar som hade gjort livet så surt för honom var små, veka varelser som inte längre kunde göra honom ledsen. De två som försökte fick lära sig att veta hut, snabbt och hårt och smärtsamt, och Shadow upptäckte att han hade blivit helt annorlunda: han kunde inte längre vara en stillsam unge som gjorde sitt bästa för att obemärkt hålla sig i bakgrunden. Han var för stor för det, för iögonenfallande. Mot slutet av året var han med i simmarlaget och tyngdlyftningslaget, och tränaren försökte få med honom i trekampslaget. Han gillade att vara stor och stark. Det gav honom en identitet. Han hade varit en blyg, tyst bokmal till unge, och det hade varit smärtsamt; nu var han en stor, dum kille, och ingen väntade sig att han skulle klara av någonting mer krävande än att ta sig till soffan i rummet intill på egen hand.

I alla fall inte förrän han träffade Laura.

Mr Ibis hade lagat middagen: ris och kokta grönsaker åt sig själv och mr Jacquel. ”Jag äter inte kött”, förklarade han, ”och Jacquel får allt kött han behöver genom sitt arbete.” Bredvid Shadows tallrik stod en kartong kycklingbitar från KFC och en flaska öl.

Det var mer kyckling än Shadow kunde äta, och han gav resterna till katten: han tog av skinnet och den knapriga paneringen och rev sedan köttet i bitar åt henne med fingrarna.

”Det var en kille i fängelset som hette Jackson”, sade Shadow medan han åt, ”och han jobbade på fängelsebiblioteket. Han sade till mig att de bytte namnet från Kentucky Fried Chicken till KFC för att de inte serverar riktig kyckling längre. Kyckling har blivit ett genmodifierat muterat ting, som en jättestor tusenfoting utan huvud, det är bara segment efter segment av ben och bröst och vingar. De matas med näringslösning i slangar. Killen sade att regeringen inte lät dem använda ordet kyckling.”

Mr Ibis höjde på ögonbrynen. ”Tror du att det är sant?”

”Nä. Min gamla cellkompis, Low Key, han sade att de bytte namn för att man inte kan säga att någonting är stekt längre. De kanske ville att folk ska tro att kycklingen tillagar sig själv.”

Efter maten bad Jacquel om ursäkt och gick ner till bårhuset. Ibis gick upp på sitt arbetsrum för att skriva. Shadow satt kvar i köket en liten stund, matade den lilla bruna katten med slamsor av kycklingbröst och drack sakta av ölet. När ölet och kycklingen var slut diskade han tallrikar och bestick, ställde dem på tork i diskstället och gick upp till sig.

När han väl kom upp till sovrummet låg den lilla bruna katten åter och sov i sängens fotände, hoprullad till en halvmåne av päls. I mellersta byrålådan hittade han flera randiga bomullspyjamasar. De såg ut att vara sjuttio år gamla men luktade fräscht, så han tog på sig en som i likhet med den svarta kostymen passade som om den varit skräddarsydd åt honom.

På det lilla bordet bredvid sängen låg en liten trave Det Bästa, ingen av dem daterad senare än mars 1960. Jackson, bibliotekarien – samma kille som hade svurit på att historien om de muterade Kentucky Fried-kycklingarna var sann och som hade berättat för Shadow om de svarta godståg som regeringen använde för att forsla iväg politiska fångar till hemliga koncentrationsläger i norra Kalifornien, köra dem genom landet under mörkaste natten – Jackson hade också sagt att CIA använde Det Bästa som täckmantel för sina filialer världen runt. Han sade att alla Det Bästa -kontor i alla länder egentligen var CIA.

”En rolig histora”, sade den framlidne mr Wood i Shadows minne. ”Hur vet man att CIA faktiskt inte var inblandat i Kennedy-mordet?”

Shadow öppnade fönstret någon decimeter – tillräckligt för att frisk luft skulle kunna komma in, tillräckligt för att katten skulle kunna ta sig ut på balkongen utanför.

Han tände sänglampan, lade sig i sängen och läste en stund, försökte stänga av tankarna, försökte bli av med minnet av de senaste dagarna, och han valde den artikel som såg tråkigast ut i det nummer av Det Bästa som såg tråkigast ut. Halvvägs genom ”Jag är din bukspottkörtel” märkte han att han var på väg att somna. Han hann knappt med att släcka sänglampan och lägga huvudet på kudden förrän ögonen slöts inför natten.

Senare kunde han aldrig erinra sig ordningsföljden och detaljerna i den drömmen: försöken att minnas den åstadkom aldrig mer än en härva av mörka intryck. Det var en tjej. Han hade träffat henne någonstans, och nu gick de över en bro. Den gick över en liten sjö mitt inne i en stad. Vinden krusade vattenytan och gav vågorna små kammar, och för Shadow såg de ut som små händer som sträckte sig efter honom.

”Där nere”, sade kvinnan. Hon var klädd i en leopardmönstrad kjol som flaxade och fladdrade i blåsten, och huden mellan strumpornas överkant och kjolen var gräddvit och mjuk och i drömmen, inför Gud och hela världen, föll Shadow på knä där på bron framför henne och begravde huvudet i hennes skrev, insöp hennes berusande, kvinnliga djungeldoft. I drömmen märkte han också att han i riktiga livet hade erektion, stel och bultande och monstruös, lika smärtsamt hård som de erektioner han haft som pojke, då när han brakade in i puberteten.

Han drog sig undan och tittade uppåt, men han kunde ändå inte se hennes ansikte. Men han sökte hennes mun med sin och hennes läppar var mjuka mot hans, och hans händer kupades om hennes bröst, och sedan gled de över hudens silkiga lenhet, letade sig in i pälsen som dolde hennes midja, gled in i hennes underbara klyfta som värmdes och vättes och särades för honom, öppnade sig för hans hand som en blomma.

Kvinnan spann extatiskt mot honom, och hennes hand flyttade sig ner till hans hårda lem och kramade om den. Han sköt undan sängkläderna och rullade upp ovanpå henne, särade på hennes lår med handen, och hennes hand ledde honom in mellan hennes ben, där en tryckning, en enda magisk stöt …

Nu var han tillbaka i sin gamla fängelsecell tillsammans med henne, och han kysste henne djupt. Hon slog armarna hårt om honom, klämde hårt om honom med benen, höll fast honom så att han inte hade kunnat dra sig ur henne ens om han hade velat.

Aldrig förr hade han kysst så mjuka läppar. Han hade inte vetat att det fanns så mjuka läppar i hela världen. Tungan var däremot grov som sandpapper när den rörde sig mot hans.

”Vem är du?” frågade han.

Hon gav honom inget svar. Hon vände honom bara över på rygg, och i en enda smidig, rörelse satte hon sig grensle över honom och började rida honom. Nej, inte rida honom: att smyga sig mot honom i en rad silkeslena vågor, var och en mer kraftfull än den innan, pulser och takter och rytmer som dundrade mot hans tanke och kropp på samma sätt som vågorna ute på sjön böljade mot stranden. Hennes naglar var vassa som nålar och de stack honom i sidorna, klöste honom, men han kände ingen smärta, bara njutning, genom någon alkemi omvandlades allt till stunder av ren njutning.

Han ansträngde sig för att finna sig själv, för att tala, och nu hade han huvudet fullt av sanddyner och ökenvindar.

”Vem är du?” frågade han igen, flämtade efter orden.

Hon stirrade på honom med ögon i samma färg som mörk bärnsten och sedan sänkte hon munnen mot hans och kysste honom med lidelse, kysste honom så totalt och så djupt att där, på bron över sjön, i fängelsecellen, i sängen ovanför begravningsbyrån i Cairo, gick det nästan för honom. Han red förnimmelsen så som en pappersdrake rider en orkan, försökte förmå den att inte kulminera, inte explodera; han ville att den aldrig skulle ta slut. Han fick den under kontroll. Han måste varna henne.

”Min fru, Laura. Hon skulle döda dig.”

”Inte mig”, sade hon.

Ett litet meningslöst fragment bubblade upp från någon plats i minnet: på medeltiden sades det att om kvinnan var ovanpå vid samlag skulle barnet bli en biskop. Det var så det kallades: skaffa en biskop …

Han ville veta vad hon hette, men han vågade inte fråga en tredje gång, och hon tryckte bröstet mot hans och han kunde känna bröstvårtornas hårda knölar mot bröstet, och hon kramade om honom, på något sätt kramade hon om honom där nere, djupt inuti sig, och den här gången kunde han inte rida på det eller segla på det, den här gången lyfte det upp honom och bar iväg honom, snurrande och tumlande, och han tryckte sig uppåt, trängde så långt in i henne som han kunde föreställa sig, som om de på något sätt var delar av samma varelse, smakade, drack, höll om, ville …

”Låt det gå”, sade hon, och rösten var en hes, kattaktig morrning. ”Kom. Låt det gå.”

Och han kom, löstes upp i spasmer, hela sinnet smälte, och övergick sedan långsamt från det ena tillståndet till det andra.

Och någonstans mot slutet av det drog han efter andan, ett rent drag av luft som han kände ända djupast ner i lungorna, och han förstod att han hade hållit andan länge. I tre år, minst. Kanske ännu längre.

”Vila nu”, sade hon och kysste hans ögonlock med sina mjuka läppar. ”Lämna det. Lämna allting.”

Sömnen Shadow sov därefter var djup och drömlös och vederkvickande, och han dök djupt och tog emot den.

Ljuset var underligt. När han tittade på klockan var hon 06.45, och det var fortfarande mörkt ute, även om rummet var fyllt av ett blekblått dunkel. Han steg upp ur sängen. Han var säker på att han hade haft pyjamas på sig när han gick och lade sig, men nu var han naken och luften var kall mot hans hud. Han gick fram till fönstret och stängde det.

Under natten hade det varit ett snöoväder: det hade kommit femton centimeter, kanske mer. Det smutsiga, nergångna hörn av staden som Shadow kunde se från sitt fönster hade förvandlats till en ren och annorlunda plats: dessa hus var inte övergivna och bortglömda, rimfrosten hade givit dem elegans. Gatorna hade helt försvunnit, förlorats under en vit äng av snö.

Det var någon tanke som kretsade i utkanten av hans medvetande. Någonting om förgänglighet. Det fladdrade till och försvann.

Han såg så bra som om det varit ljusan dag.

I spegeln lade Shadow märke till någonting underligt, och han gick närmare och stirrade förbryllat. Alla blåmärkena hade försvunnit. Han satte fingrarna mot sidan, tryckte bestämt med fingertopparna, letade efter de djupt liggande smärtor som sade honom att han hade råkat ut för mr Stone och mr Wood; han sökte efter den grönskiftande blomning av blåmärken som Mad Sweeney hade skänkt honom men hittade ingenting. Hans ansikte var friskt och ofläckat. Däremot var sidorna och ryggen (han vred på sig för att undersöka saken) fulla av skråmor, som såg ut som märken av kattklor.

Då hade han inte drömt det. Inte helt och hållet.

Shadow öppnade lådorna och tog på sig det han hittade: ett par uråldriga Levi’sjeans, en skjorta, en tjock, blå tröja och en svart rock han hittade på en galge i garderoben längst in i rummet.

Han hade sina egna gamla skor på sig.

Huset sov fortfarande. Han försökte förmå golvplankorna att inte knarra när han smög genom det, och sedan var han ute och pulsade genom snön, satte djupa fotspår på trottoaren. Det var ljusare utomhus än det hade känts inne i huset, och snön speglade ljuset från himlen.

Efter en kvarts promenad kom Shadow till en bro, bredvid vilken det fanns en stor skylt som upplyste om att han nu lämnade historiska Cairo. Under bron stod en lång, gänglig man, som sög på en cigarrett och huttrade oavlåtligt. Shadow tyckte att han kände igen mannen.

Och i vintermörkret under bron kom han sedan tillräckligt nära för att se den purpurfärgade blåtiran runt ögat, och han sade: ”Godmorgon, Mad Sweeney.”

Världen var så tyst. Inte ens bilar störde den snöhöljda tystnaden.

”Tjäna”, sade Mad Sweeney. Han tittade inte upp. Cigarretten var handrullad.

”Om du fortsätter att hållas under broar, Mad Sweeney”, sade Shadow, ”så kommer folk att tro att du är ett troll.”

Den här gången tittade Mad Sweeney upp. Shadow såg ögonvitorna hela vägen runt irisarna. ”Jag letade efter dig”, sade han. ”Du måste hjälpa mig, hör du. Nu har jag klantat till det rejält.” Han sög på den handrullade cigarretten och tog den från munnen. Cigarrettpapperet fastnade vid hans underläpp och cigarretten gick sönder, och innehållet spilldes ut i hans rödblonda skägg och ner på den smutsiga t-shirten. Mad Sweeneys svarta händer borstade bort det med häftiga rörelser, som om det varit en farlig insekt.

”Mina resurser är rätt slutkörda, Mad Sweeney”, sade Shadow. ”Men du kanske kan säga vad det är du vill ha. Vill du att jag ska köpa en kopp kaffe åt dig?”

Mad Sweeney skakade på huvudet. Han tog fram tobakspung och papper ur fickan i jeansjackan och började rulla en ny cigarrett åt sig. Skägget reste sig och munnen rörde sig medan han gjorde det, även om han inte sade ett ord högt. Han slickade på den förklistrade sidan av cigarrettpapperet och rullade det mellan fingrarna. Resultatet påminde bara avlägset om en cigarrett. Sedan sade han: ”Jag är inget troll. Skit också. De där jävlarna är fan ruskiga.”

”Jag vet att du inte är något troll, Sweeney”, sade Shadow milt. ”Hur kan jag hjälpa dig?”

Mad Sweeney snärtade till sin mässings-Zippo, och den första centimetern av cigarretten flammade upp och förvandlades sedan till aska. ”Kommer du ihåg att jag visade dig hur du skulle plocka fram ett mynt? Kommer du ihåg det?”

”Ja”, sade Shadow. Han såg guldmyntet för sin inre syn, såg på när det tumlade ner i Lauras kista och såg hur det glittrade runt hennes hals. ”Jag kommer ihåg det.”

”Du tog fel mynt, hör du.”

En bil närmade sig dunklet under bron, bländade dem med strålkastarna. Den saktade in när den var på väg förbi och stannade sedan, och en sidoruta gled ner. ”Är allt i sin ordning, mina herrar?”

”Allt är finfint”, sade Shadow. ”Vi är bara ute på morgonpromenad.”

”Okej”, sade polisen. Han såg inte ut som om han trodde på att allt var okej. Han väntade. Shadow lade handen på Mad Sweeneys axel och fick honom att gå framåt, ut från staden, bort från polisbilen. Han hörde hur bilrutan stängdes med ett surr, men bilen stod kvar där den stod.

Shadow gick. Mad Sweeney gick, och ibland raglade han.

Polisbilen gled långsamt förbi dem, vände sedan och körde tillbaka in i staden, accelererande längs den snöiga gatan.

”Nu kanske du kan berätta vad problemet är?” sade Shadow.

”Jag gjorde som han sade. Jag gjorde precis som han sade, men jag gav dig fel mynt. Det skulle inte ha varit det myntet. Det är till för kungligheter. Fattar du? Jag borde inte ens ha kunnat ta det. Det myntet skulle man ge till själva kungen av Amerika, inte till värdelösa små skitungar som du och jag. Och nu ligger jag illa till. Lämna tillbaka myntet, snälla. Du behöver aldrig mer se mig i så fall, jag svär fan vid Bran, okej? Jag svär vid åren jag var ute i den jävla skogen.”

”Du gjorde som vem sade, Sweeney?”

”Grimnir. Snubben som du kallar Wednesday. Du vet väl vem han är? Vem han verkligen är?”

”Jo. Jag tror det.”

Det fanns någonting panikslaget i irländarens vansinniga, blå ögon. ”Det var ingenting oschyst. Ingenting man kan – ingenting oschyst. Han sade bara åt mig att komma till den där baren och mucka gräl med dig. Han sade att han ville ta reda på vad det var för virke i dig.”

”Sade han åt dig att göra någonting mer?”

Sweeney huttrade, och det ryckte i honom; en sekund trodde Shadow att det berodde på kylan, men sedan kom han på var han hade sett den sortens skälvande skakningar förr. I fängelset: det var så knarkare skakade. Sweeney hade abstinens från någonting, och Shadow kunde slå vad om att det var heroin. En knarkande leprechaun? Mad Sweeney plockade loss glöden från cigarretten, släppte den på marken och stoppade den orökta, gula fimpen i fickan. Han gnuggade sina smutssvarta fingrar mot varandra, andades i dem, försökte få lite värme i dem. Nu var rösten bara en gnällning. ”Du, ge mig det satans myntet, bara. Du ska få ett annat, ett som är precis lika bra. Fan, du ska få hinkvis med mynt.”

Så tog han av sin grå keps, och med höger hand strök han genom luften och fick fram ett mynt. Han släppte det i kepsen. Och sedan tog han ett annat ur en slinga rök från sin andedräkt, och ännu ett, fångade och hämtade dem ur den orörliga morgonluften tills kepsen var bräddfull och Sweeney blev tvungen att hålla den med båda händer.

Han sträckte fram kepsen full av guld åt Shadow. ”Var så god”, sade han. ”Ta dem, hör du. Bara jag får tillbaka det mynt jag gav till dig.” Shadow tittade ner på kepsen och undrade hur mycket dess innehåll kunde vara värt.

”Var kan jag handla för de här mynten, Mad Sweeney?” frågade Shadow. ”Finns det många ställen där man kan växla ditt guld mot kontanter?”

Ett ögonblick trodde han att irländaren skulle slå honom, men ögonblicket försvann och Mad Sweeney bara stod där och höll fram sin guldfyllda keps med båda händerna, som Oliver Twist. Och sedan vällde tårarna upp i hans blå ögon och började rinna nerför kinderna. Han tog kepsen – den var tom nu, så när som på en flottig svettrem – och satte den på sig igen. ”Du måste, hör du”, sade han. ”Visade jag inte hur man gör? Jag visade dig hur man tar mynt från skatten. Jag visade dig var skatten finns. Bara du ger mig tillbaka det där första myntet. Det var inte mitt.”

”Jag har inte kvar det.”

Mad Sweeney slutade gråta, och färgfläckar dök upp på kinderna. ”Du, din jävla …”, sade han, och sedan svek honom orden och hans mun öppnades och stängdes, ordlöst.

”Det är sant”, sade Shadow. ”Förlåt. Om jag hade kvar det skulle du få det. Men jag gav bort det.”

Sweeney grep om Shadows axlar med smutsiga händer, och blekblå ögon stirrade in i hans. Tårarna hade ritat strimmor i smutsen i hans ansikte. ”Skit”, sade han. Shadow kände lukten av tobak och avslaget öl och whiskysvett. ”Du talar sanning, din jävel. Gav bort det självmant och av egen fri vilja. Fan ta dina satans mörka ögon, du gav bort det.”

”Förlåt.” Shadow mindes den viskande dunsen när myntet landade på Lauras kista.

”Ursäkter eller ej, så är jag dömd och död.” Han torkade näsan och ögonen med ärmarna, fläckade ansiktet med underliga mönster.

Shadow kramade om Mad Sweeneys överarm i en tafatt, manlig gest.

”Det vore bättre om jag aldrig blivit född”, sade Mad Sweeney slutligen. Sedan tittade han upp. ”Killen som du gav det till, skulle han ge tillbaka det?”

”Det är en kvinna, och jag vet inte var hon är. Men nej, jag tror inte att hon skulle det.”

Sweeney suckade sorgset. ”När jag bara var en liten pilt”, sade han, ”då var det en kvinna jag mötte, under stjärnorna, och hon lät mig leka med hennes tuttar och hon spådde mig. Hon sade att jag skulle möta min död och min undergång väster om solnedgången och att en död kvinnas grannlåt skulle besegla mitt öde. Och jag skrattade och hällde upp mer kornvin och lekte lite mer med hennes tuttar, och jag kysste henne rätt på hennes fylliga läppar. Det var tider, det – de första av de grå munkarna hade inte kommit till vårt land ännu och inte heller hade de färdats västerut, över det gröna havet. Och nu.” Han hejdade sig mitt i meningen. Han vred på huvudet och riktade blicken mot Shadow. ”Du borde inte lita på honom”, sade han förebrående.

”På vem?”

”Wednesday. Du får inte lita på honom.”

”Jag behöver inte lita på honom. Jag jobbar åt honom.”

”Kommer du ihåg hur du ska göra?”

”Göra vad?” Det kändes som att föra ett samtal med ett halvdussin olika personer. Den föregivne leprechaunen snubblade och hoppade från persona till persona och från ämne till ämne, som om de anhopningar av hjärnceller han hade kvar fattade eld, brann och sedan slocknade för gott.

”Mynten, du. Mynten. Jag visade dig, minns du inte det?” Han lyfte två fingrar mot ansiktet, stirrade på dem och drog sedan fram ett guldmynt ur munnen. Myntet kastade han till Shadow, som sträckte ut handen för att fånga det, men inget mynt nådde fram till honom.

”Jag var full”, sade Shadow. ”Jag minns inte.”

Sweeney snavade över vägen. Det var ljust nu, och världen var vit och grå. Shadow följde efter honom. Sweeney gick med långa kliv, som om han hela tiden var på väg att ramla, men han hade benen med sig och de kunde hindra fallet och föra honom vidare till nästa snavande steg. När de kom till bron tog han stöd mot tegelväggen med ena handen, vände sig om och sade: ”Har du stålar? Jag behöver inte mycket. Bara så pass att jag har till en biljett härifrån. Tjugo dollar klarar jag mig bra på. Bara ynka tjugo dollar?”

”Vart kan man åka på en tjugodollars bussbiljett?” frågade Shadow.

”Jag kan komma iväg härifrån”, sade Sweeney. ”Jag kan komma undan innan stormen bryter ut. Bort från en värld där opiater har blivit religion för folket. Bort från.” Han tystnade, torkade näsan med sidan av handen och torkade sedan av handen på ärmen.

Shadow tog upp en tjugodollarsedel ur fickan och gav den till Sweeney. ”Var så god.”

Sweeney skrynklade ihop den och körde ner den djupt ner i bröstfickan på sin oljefläckiga jeansjacka, under den påsydda lapp som föreställde två asgamar på en död gren och under dem orden: TÅLAMOD, FAN HELLER! JAG SKA DÖDA NÅGONTING! Han nickade. ”Det räcker för att komma dit jag behöver komma”, sade han.

Han lutade sig mot väggen och trevade i fickorna tills han hittade den cigarrettfimp han hade övergivit tidigare. Han tände den försiktigt, försökte låta bli att sveda fingrar och skägg. ”Jag ska säga dig en sak”, sade han, som om han inte hade sagt någonting på hela dagen. ”Du går på en galgbacke, och du har ett rep om halsen och en korp som sitter på vardera axeln och väntar på dina ögon, och galgen är ett träd med djupa rötter, för det sträcker sig från himlen till helvetet, och vår värld är bara den gren som repet gungar från.” Han tystnade. ”Jag tänker vila här ett tag”, sade han och satte sig på huk med ryggen stödd mot de svarta tegelstenarna.

”Lycka till”, sade Shadow.

”Fan, det är ute med mig”, sade Mad Sweeney. ”Eller någonting. Tack.”

Shadow gick tillbaka in mot staden. Klockan var åtta på morgonen och Cairo vaknade just. Han såg sig om mot bron och skymtade Sweeneys bleka ansikte, strimmigt av tårar och smuts, såg hur Sweeney iakttog honom medan han gick.

Det var sista gången Shadow såg Mad Sweeney i livet.

De korta vinterdagarna som ledde fram till jul var som ögonblick av ljus mellan vintermörkren, och de flydde fort i de dödas hus.

Det var den tjugotredje december, och på Jacquel och Ibis begravningsbyrå hölls vaka för Lila Goodchild. Jäktade kvinnor fyllde köket med byttor och kastruller och stekpannor och Tupperware, och omgiven av drivhusblommor låg den avlidna i sin kista i rummet mot gatan på begravningsbyrån. På andra sidan rummet stod ett bord lastat med vitkålssallad och bönor och friterade majskakor och kyckling och revbensspjäll och svartögda bönor, och mitt på eftermiddagen var huset fullt av folk som grät och skrattade och skakade hand med prästen, och alltihop var diskret organiserat och övervakat av de sobert kostymklädda herrarna Jacquel och Ibis. Begravningen skulle äga rum morgonen därpå.

När telefonen i hallen ringde (den var svart och av bakelit, och den hade en hederlig gammal nummerskiva framtill) svarade mr Ibis. Sedan drog han Shadow åt sidan. ”Det var polisen”, sade han. ”Kan du ta en hämtning?”

”Ja visst.”

”Var diskret.” Han skrev upp adressen på en papperslapp och gav den sedan till Shadow, som läste adressen, skriven med perfekt, präntad handstil, och sedan vek ihop den och stoppade den i fickan. ”Det kommer att vara en polisbil där”, tillade Ibis.

Shadow gick ut på baksidan och hämtade likbilen. Både mr Jacquel och mr Ibis hade, var och en för sig, noga sett till att förklara att likbilen egentligen bara skulle användas till begravningar, att de hade en skåpbil som de använde för att hämta kroppar, men skåpbilen var på reparation och hade varit det i tre veckor nu, och kunde han vara mycket försiktig med likbilen? Shadow körde försiktigt gatan fram. Snöplogarna hade röjt upp gatorna vid det här laget, men han var nöjd med att köra långsamt. Det kändes rätt att köra sakta i en likbil, även om han knappt kunde minnas när han sist hade sett en likbil på gatorna. Döden har försvunnit från Amerikas gator, tänkte Shadow; nu inträffade den i sjukhussalar och ambulanser. Vi får inte skrämma de levande, tänkte Shadow. Mr Ibis hade sagt att på vissa sjukhus körde man omkring de döda på den undre båren, på till synes tomma och övertäckta rullbårar. De döda färdades sina egna vägar och på sina egna, övertäckta sätt.

En mörkblå polisbil stod parkerad på en sidogata, och Shadow körde fram och ställde sig bakom den. Inne i polisbilen satt två snutar och drack kaffe ur termoslock. De hade motorn påslagen för att hålla sig varma. Shadow knackade på sidorutan.

”Jaha?”

”Jag kommer från begravningsbyrån”, sade Shadow.

”Vi väntar på rättsläkaren”, sade snuten. Shadow undrade om det var samma karl som hade pratat med honom under bron. Snuten, som var svart, klev ur bilen och lämnade sin kollega i förarsätet. Han gick med Shadow till en container. Mad Sweeney satt i snön bredvid containern. I knät hade han en grön flaska, över ansiktet och kepsen och axlarna hade han ett tunt lager snö och is. Han blinkade inte.

”Död alkis”, sade snuten.

”Verkar så”, sade Shadow.

”Rör ingenting än”, sade snuten. ”Rättsläkaren borde komma hit när som helst. Vill du veta vad jag tror, så drack killen sig redlös och frös ihjäl.”

”Jo”, instämde Shadow. ”Det ser sannerligen så ut.”

Han satte sig på huk och tittade på flaskan i Mad Sweeneys hand. Jameson, irländsk whisky: en tjugodollarsbiljett härifrån. En liten grön Nissan kom framkörande, och en jäktad, medelålders man med rödblont hår och rödblond mustasch steg ur och kom fram till dem. Han kände på likets hals. Hans jobb är att sparka på liket, tänkte Shadow, och om det inte sparkar tillbaka …

”Han är död”, sade rättsläkaren. ”Några identitetshandlingar?”

”Det här är en okänd”, sade polisen.

Rättsläkaren tittade på Shadow. ”Arbetar du för Jacquel och Ibis?” frågade han.

”Ja”, sade Shadow.

”Säg åt Jacquel att ta tandavtryck och fingeravtryck till identifieringen, och foton. Vi behöver ingen obduktion. Han behöver bara ta blod till toxikologen. Hängde du med? Vill du att jag ska skriva upp det åt dig?”

”Nej”, sade Shadow. ”Det går bra. Jag minns det.”

Mannen gav honom en hastig, arg blick, tog sedan fram ett visitkort ur fickan, klottrade någonting på det och gav det till Shadow med orden: ”Ge det här till Jacquel.” Sedan sade han: ”God jul” till alla, och så försvann han. Poliserna behöll den tomma flaskan.

Shadow kvitterade den okände och lade kroppen på rullbåren. Kroppen var stel, och Shadow kunde inte få den i annat än sittande ställning. Han trixade runt med rullbåren och upptäckte att han kunde höja ena änden av den. Så han spände fast den sittande kroppen på rullbåren och satte honom bak i likbilen, vänd framåt. Han kunde lika gärna få en trevlig åktur. Shadow drog för gardinerna längst bak, och sedan körde han tillbaka till begravningsbyrån.

Likbilen stod stilla vid ett rödljus när Shadow hörde en röst som kraxade: ”Och en bra likvaka vill jag ha med det bästa som står att få, med vackra kvinnor som fäller tårar och tar av sig kläderna i sin sorg och tappra män som begråter mig och berättar goda historier om mig, från min krafts dagar.”

”Du är död, Mad Sweeney”, sade Shadow. ”När man är död får man ta vad man får.”

”Jo, och det ska jag”, suckade den döde som satt bak i likbilen. Nu hade pundargnället försvunnit ur hans röst och ersatts av en uppgiven platthet, som om orden sändes någonstans långt, långt bortifrån, döda ord som sändes ut på en död våglängd.

Ljuset slog om till grönt och Shadow satte varligt foten på gasen.

”Men ge mig en vaka ändå”, sade Mad Sweeney. ”Duka åt mig vid bordet och ge mig en riktigt aspackad likvaka i kväll. Du dödade mig, Shadow. Du är skyldig mig det.”

”Jag har inte dödat dig, Mad Sweeney”, sade Shadow. Det kostar tjugo dollar, tänkte han, för en biljett härifrån. ”Det var spriten och kylan som dödade dig, inte jag.”

Han fick inget svar, och det var tyst i bilen resten av färden. När Shadow hade parkerat bakom huset rullade han ut båren ur likbilen och in i bårhuset. Han vräkte upp Mad Sweeney på balsameringsbordet som om han hivat upp ett köttstycke.

Han täckte över kroppen med ett lakan och lämnade honom där, med alla papperen bredvid. När han gick uppför trappan igen tyckte han sig höra en röst, låg och dämpad som en radio som spelas i ett avlägset rum, och den sade: ”Och hur skulle sprit eller kyla kunna döda mig, en äkta leprechaun? Nej, det var du och att du förlorade den lilla guldsolen som tog livet av mig, Shadow, ni tog mitt liv, så sant som vatten är vått och dagar är långa och vänner alltid sviker en i slutänden.”

Shadow ville påpeka för Mad Sweeney att det var en ganska bitter inställning, men han misstänkte att man blev bitter av att vara död.

Han gick en trappa upp i huset, där ett antal medelålders kvinnor täckte överbliven gryta med plastfolie och satte Tupperware-lock på plastbyttor med kallnad, stekt potatis och makaronilåda.

Mr Goodchild, den avlidnas make, hade tryckt upp mr Ibis mot väggen, och han berättade om och om igen att han visste att inget av barnen skulle komma dit för att ta farväl av sin döda mor. Äpplet faller inte långt från trädet, sade han till alla som ville höra på. Äpplet faller inte långt från trädet.

Den kvällen dukade Shadow en extra plats vid bordet. Han ställde ett glas vid varje plats och en flaska Jameson Gold mitt på bordet; det var den dyraste irländska whisky som såldes i spritbutiken. När de hade ätit (varsin tallrik rester, som kvinnorna hade lämnat kvar) hällde Shadow upp en generös hutt i vart och ett av glasen – sitt eget, Ibis, Jacquels och Mad Sweeneys.

”Än sedan då, om han sitter på en rullbår i källaren”, sade Shadow medan han hällde upp, ”och är på väg till en fattiggrav. I kväll ska vi skåla för honom och ge honom den vaka han ville ha.”

Shadow höjde glaset mot den tomma platsen vid bordet. ”Jag träffade inte Mad Sweeney i livet mer än två gånger”, sade han. ”Första gången tyckte jag att han var en första klassens tönt som fan hade flugit i. Andra gången tyckte jag att han var en storartad idiot och jag gav honom pengar att ta livet av sig med. Han visade mig ett mynttrick som jag inte minns hur man gör, gav mig ett par blåmärken och påstod att han var en leprechaun. Vila i frid, Mad Sweeney.” Han läppjade på whiskyn och lät röksmaken lösas upp i munnen. De två andra drack och gjorde honom sällskap i att skåla med den tomma stolen.

Mr Ibis stack handen i en innerficka och tog fram en anteckningsbok. Han bläddrade igenom den tills han hittade rätt sida, och sedan läste han en version av Mad Sweeneys liv i sammandrag.

Enligt mr Ibis hade Mad Sweeney börjat livet som väktare vid en helig sten i en liten glänta på Irland, för över tretusen år sedan. Mr Ibis berättade för dem om Mad Sweeneys kärleksaffärer och fiendskaper och om det vansinne som gav honom hans krafter (”en senare version av historien berättas fortfarande, även om berättelsens heliga natur, dess ålder och mycket av poesin för länge sedan har glömts bort”), om den dyrkan och tillbedjan han fått i sitt eget land, men som långsamt förvandlades till en vaksam aktning och slutligen till någonting roat; han berättade för dem om flickan från Bantry som kom till Nya världen och som förde med sig sin tro på leprechaunen Mad Sweeney, för nog hade hon väl sett honom en natt, nere vid dammen, och hade han inte lett mot henne och kallat henne vid hennes eget namn? Hon hade blivit flykting, rest i lastrummet på ett skepp fullt av folk som hade sett sin potatis förvandlas till svart sörja i marken, som hade sett vänner och älskare dö av svält och som drömde om ett land där magen var mättad. Flickan från Bantry Bay drömde i synnerhet om en stad där en flicka kunde tjäna tillräckligt mycket pengar för att hjälpa sin familj till Nya världen. Många av de irländare som kom till Amerika såg sig själva som katoliker även om de inte alls kunde katekesen, även om allt de visste om av religion var bean sidhe, bansheen som kom och klagade vid väggen utanför hus där dödsfall snart skulle inträffa, och Sankta Bride, som en gång varit Brigida med de två systrarna (var och en av de tre var en Brigid, var och en var samma kvinna) och sagor om Finn, om Oísin, om Conan den skallige – och till och med om leprechaunerna, om småfolket (och detta var väl irländarnas största skämt, för på sin tid var leprechaunerna det mest högresta av kullarnas folk …)

Allt detta och mer därtill berättade mr Ibis för dem i köket den kvällen. Hans skugga på väggen var utsträckt och fågellik, och medan whiskyn flödade föreställde sig Shadow huvudet på en stor vattenfågel med lång, krökt näbb, och det var någonstans vid andra glaset som Mad Sweeney själv började inflika både detaljer och oväsentligheter i mr Ibis berättelse (”… och vilken flicka hon var, med bröst som var gräddvita och prickiga av fräknar, och bröstvårtorna hade den djupa, rödaktigt rosa färg som soluppgången har en dag när det kommer att ösregna mitt på dagen men bli strålande solsken igen vid middagstid …”) och sedan försökte Mad Sweeney med hjälp av båda händerna förklara gudarnas historia på Irland, våg efter våg av gudar som kom från Gallien och Spanien och alla möjliga satans ställen, och varje ny våg förvandlade de senaste gudarna till troll och älvor och alla möjliga satans varelser, tills Vår heliga moder kyrkan själv anlände och alla gudar på Irland förvandlades till älvor eller helgon eller döda kungar, utan att någon ens frågade om lov …

Mr Ibis putsade sina guldbågade glasögon och förklarade – och han artikulerade ännu mer tydligt och exakt än vanligt, och alltså förstod Shadow att han var full (orden och svetten som låg som pärlor i hans panna i detta kyliga hus var enda tecknen på det) – han hötte med pekfingret och förklarade att han var konstnär och att hans berättelser inte skulle tas som bokstavliga konstruktioner utan som fantasifulla återskapelser, sannare än sanningen, och Mad Sweeney sade: ”Jag ska visa dig en fantasifull återskapelse – jag ska återskapa ditt jävla nylle på ett fantasifullt vis med knytnäven, till att börja med”, och mr Jacquel visade tänder och morrade åt Sweeney, morrade som en stor hund som inte är ute efter slagsmål men alltid kan göra slut på dem genom att slita strupen av motståndaren, och Sweeney fattade vinken och satte sig ner och hällde upp ett glas whisky till.

”Har du kommit ihåg hur jag gör mitt lilla mynttrick?” frågade han Shadow med ett flin.

”Det har jag inte.”

”Om du kan gissa hur jag gjorde”, sade Mad Sweeney, med purpurfärgade läppar och förmörkade, blå ögon, ”så säger jag till om det bränns.”

”Det är inte en palmering, va?” frågade Shadow.

”Det är det inte.”

”Är det någon sorts apparat? Någonting som du har i ärmen eller någon annanstans, och som skjuter iväg mynten så att du kan fånga dem?”

”Det är det inte heller. Mer whisky, någon?”

”En gång läste jag i en bok att man kan göra Myntfångsten med att täcka handflatan med latex, så att man får en hudfärgad påse att gömma mynten i.”

”Det är en sorgesam vaka för Den store Sweeney, som flög som en fågel över hela Irland och åt vattenkrasse i sitt vansinne: att vara död och inte sörjas av någon utom en fågel, en hund och en idiot. Nej, det är inte en påse.”

”Tja, då har jag nog slut på idéer”, sade Shadow. ”Antagligen tar du dem väl ur tomma intet.” Det var tänkt som en sarkasm, men så fick han se Sweeneys ansiktsuttryck. ”Det gör du”, sade han. ”Du tar dem ur tomma intet.”

”Nja, inte riktigt intet”, sade Mad Sweeney. ”Men nu börjar du fatta. Man tar dem från skatten.”

”Skatten”, sade Shadow, för nu började han minnas. ”Ja.”

”Man behöver bara hålla den i tankarna, så kan man ta från den. Solens skatt. Den finns där i de ögonblick då världen skapar en regnbåge. Den finns där när solen och månen förmörkas och i stormens stund.”

Och så visade han Shadow hur man skulle göra.

Den här gången fattade Shadow.

Shadows huvud värkte och bultade, och tungan både smakade och kändes som flugpapper. Han kisade mot det skarpa dagsljuset. Han hade somnat med huvudet på köksbordet. Han var fullt påklädd, men vid något tillfälle hade han tagit av den svarta slipsen.

Han gick en trappa ner, till bårhuset, och blev lättad men föga förvånad när han såg att liket av den okände låg kvar på balsameringsbordet. Shadow bände loss den tomma flaskan Jameson Gold ur kroppens likstela fingrar och slängde bort den. Han hörde hur någon rörde sig uppe i köket ovanför honom.

Mr Wednesday satt vid köksbordet när Shadow kom upp igen och åt kvarbliven potatissallad ur en Tupperwareburk med plastsked. Han var klädd i mörkgrå kostym, vit skjorta och mörkgrå slips: morgonsolen glittrade i slipsnålen, som var i form av ett träd. Han log mot Shadow när han fick syn på honom.

”Ah, Shadow min pojke, skönt att se att du är uppe. Jag trodde att du hade tänkt sova för alltid.”

”Mad Sweeney är död”, sade Shadow.

”Jag hörde det”, sade Wednesday. ”Synnerligen tråkigt. Men det kommer förstås att hända oss alla, förr eller senare.” Han ryckte i ett låtsat rep, någonstans i jämnhöjd med örat, och sedan lät han huvudet falla åt sidan, med tungan utstickande och ögonen utstående. Som kort pantomim betraktat var det mycket oroande. Sedan släppte han repet och flinade sitt välbekanta flin. ”Vill du ha lite potatissallad?”

”Det vill jag inte.” Shadow såg sig om i köket och tittade sedan ut i hallen. ”Vet du var Jacquel och Ibis är?”

”Det gör jag förvisso. De begraver mrs Lila Goodchild – något de säkerligen hade velat ha din hjälp med, men jag bad dem att inte väcka dig. Du har en lång körning framför dig.”

”Ska vi härifrån?”

”Inom en timme.”

”Jag borde säga adjö.”

”Avsked är överskattade. Du kommer säkerligen att träffa dem igen innan den här affären är över.”

För första gången sedan den där första kvällen, upptäckte Shadow, låg den lilla bruna katten hoprullad i sin korg. Hon öppnade sina ointresserade, bärnstensfärgade ögon och såg på när han gick.

Och så lämnade Shadow de dödas hus. De vintersvarta buskarna och träden var klädda med is, likt en isolering, som om de blivit drömmar. Uppfarten var hal.

Wednesday gick före till Shadows vita Cheva Nova, som stod parkerad på gatan. Den hade just blivit tvättad, och nummerplåtarna från Wisconsin var borttagna och ersatta av nummerplåtar från Minnesota. Wednesdays bagage var redan inlastat i baksätet. Wednesday låste upp bilen med nycklar som var kopior av dem Shadow själv hade i fickan.

”Jag kör”, sade Wednesday. ”Det tar minst en timme innan du duger någonting till.”

De körde norrut längs Mississippi, på höger sida, en vid silverström under en grå himmel. Shadow såg att i ett kalt, grått träd intill vägen satt en jättelik, brunvit hök uppflugen och stirrade ner på dem med vansinnig blick när de körde fram mot den, och sedan bredde den ut vingarna och flög upp i långsamma, kraftfulla cirklar.

Shadow förstod att hans tid i de dödas hus bara hade varit en tillfällig frist, och redan började den kännas som någonting som hade hänt någon annan, för länge sedan.

DEL TVÅ

Mike Ainsel

Kapitel nio

För att inte tala om mytiska varelser i skräpet …

Wendy Cope, ”A Policeman’s Lot”

När de sent samma kväll körde ut från Illinois ställde Shadow sin första fråga till Wednesday. Han såg skylten där det stod VÄLKOMMEN TILL WISCONSIN och sade: ”Vad var det för typer som fångade mig på parkeringsplatsen? Mr Wood och mr Stone? Vad var de för några?”

Billyktorna lyste upp det vintriga landskapet. Wednesday hade meddelat att de inte skulle åka på motorvägarna eftersom han inte visste vems sida motorvägarna var på, så Shadow höll sig till småvägarna. Han hade ingenting emot det. Han var inte ens säker på att Wednesday var galen.

Wednesday grymtade. ”Bara agenter. Jobbar för våra motståndare. Skurkar.”

”Jag tror”, sade Shadow, ”att de tror att de är hjältarna.”

”Det är klart att de gör. Riktiga krig har aldrig utkämpats annat än mellan två uppsättningar personer som varit säkra på att de har rätt. De verkligt farliga människorna tror att de gör som de gör enbart för att det otvivelaktigt och tvärsäkert är det rätta att göra. Och det är det som gör dem farliga.”

”Du då?” frågade Shadow. ”Varför gör du det du gör?”

”För att jag vill det”, sade Wednesday, och sedan flinade han. ”Så det är ingen fara.”

Shadow sade: ”Hur kom ni undan, allihop? Kom alla undan, förresten?”

”Det gjorde vi”, sade Wednesday. ”Men det var nära ögat. Hade de inte tagit sig tid att fånga dig, så kunde de ha fått fast oss allesammans. Det övertygade många av dem som hade suttit på gärsgården om att jag kanske inte var fullkomligt heltokig.”

”Hur kom ni ut, då?”

Wednesday skakade på huvudet. ”Du har inte betalt för att ställa frågor”, sade han. ”Det har jag sagt förut.”

Shadow ryckte på axlarna.

På natten sov de på ett Super 8-motell söder om La Crosse.

Juldagen tillbringade de i bilen, på väg mot nordost. Åkrarna övergick i barrskog. Det kändes som om det blev allt längre mellan städerna.

Jullunch åt de sent på eftermiddagen på en salsliknande familjerestaurang i norra delen av mellersta Wisconsin. Shadow petade missmodigt i torr kalkon, söta klumpar av tranbärssås, bakad potatis som var seg som trä och våldsamt gröna burkärter. Wednesday tycktes däremot njuta av måltiden, att döma av hur han gick till attack mot den och hur han smackade. Allteftersom måltiden fortskred blev han rentav fryntlig – han blev talför och skämtsam, och så fort servitrisen kom tillräckligt nära flirtade han med henne: en mager, blond flicka som inte ens såg ut att ha slutat high school.

”Ursäkta mig, vännen, men kan jag kanske få besvära om ännu en kopp av er utsökta varma choklad? Och du tycker säkert inte att jag är för frispråkig om jag säger att det är en högeligen förtjusande och klädsam utstyrsel du har. Festlig, men med stil.”

Servitrisen, som var klädd i en grällt röd och grön kjol kantad med silverglitter, fnittrade och rodnade och log lyckligt, och sedan gav hon sig iväg för att hämta ytterligare en kopp varm choklad åt Wednesday.

”Förtjusande”, sade Wednesday tankfullt och såg på henne när hon gick. ”Passande”, sade han. Shadow trodde inte att han menade klänningen. Wednesday skyfflade in den sista kalkonskivan i munnen, torkade skägget lätt med servetten och sköt ifrån sig tallriken. ”Aaah. Gott.” Han såg sig om, betraktade familjerestaurangen. I bakgrunden hördes ett band med julsånger: the little drummer boy had no gifts to bring, parapapom-pom, rapappom pom, rapappom pom.

”Somligt kanske förändras”, sade Wednesday plötsligt. ”Människor, däremot … människor förblir sig lika. Vissa bedrägerier varar för evigt, andra slukas snart nog upp av tiden och världen. Det jag tyckte bäst om av dem allihop går inte längre att genomföra. Men förvånansvärt många bedrägerier är tidlösa – Spanska fången, Tappade plånboken, Guldringen (det är som plånboken, men med en guldring i stället), Fioltricket …”

”Fioltricket har jag aldrig hört talas om”, sade Shadow. ”Jag tror att jag har hört om de andra. Min gamla cellkompis sade att han faktiskt hade gjort Spanska fången. Han var bedragare.”

”Ah”, sade Wednesday, och hans vänsteröga glittrade. ”Fioltricket var ett förfinat och förträffligt bondfångeri. I sin renaste form är det ett bedrägeri för två personer. Det utnyttjar snikenhet och habegär, som alla goda bedrägerier. Man kan alltid lura en hederlig människa, men det kräver mer arbete. Låt se. Vi befinner oss nu på ett hotell eller ett värdshus eller en fin restaurang, och vid ett middagsbord där ser vi en man – tilltufsad men med en viss värdighet, inte på dekis men däremot på obestånd. Vi kan kalla honom Abraham. Och när det blir dags att betala notan – inte en jättestor nota, förstår du, utan femtio, sjuttiofem dollar – men vilken förlägenhet! Var är hans plånbok? Milda makter, han måtte ha glömt den hemma hos en god vän, inte långt härifrån. Han ska genast gå och hämta sin plånbok! Men här, min gode värd, säger Abraham, ta nu min gamla fiol som garanti. Den är gammal, som ni ser, men det är med dess hjälp jag förtjänar mitt levebröd.”

Wednesday fick se servitrisen närma sig, och hans leende blev stort och rovgirigt. ”Ah, den varma chokladen! En julängel kommer med varm choklad till mig! Min kära, skulle jag möjligen kunna få lite mer av ert särdeles välsmakande bröd när du råkar få en stund över?”

Servitrisen – hur gammal var hon, undrade Shadow: sexton, sjutton? – tittade ner i golvet och blev knallröd om kinderna. Hon ställde ner chokladen med skakande händer och retirerade till ett hörn av rummet, till en samling pajer som långsamt åkte runt på en snurrande ställning, och där stannade hon och stirrade på Wednesday. Sedan slank hon ut i köket för att hämta bröd åt Wednesday.

”Så. Fiolen – gammal, otvivelaktigt, kanske rentav en smula skamfilad – läggs undan i sin låda, och vår tillfälligt obemedlade Abraham ger sig ut på jakt efter sin plånbok. Men hela händelseförloppet har iakttagits av en välklädd herre som helt nyss har avslutat sin middag, och nu stiger han fram: Kan han måhända få titta närmare på den fiol som den hederlige Abraham har lämnat efter sig?

Det kan han förvisso få. Vår värd räcker fram den, och den välklädde mannen – låt oss kalla honom Barrington – öppnar munnen på vid gavel, kommer sedan på sig och stänger den igen, och han undersöker vördnadsfullt fiolen, som om han hade blivit insläppt i en helgedom för att få undersöka kvarlevorna av en profet. ’Men!’ säger han, ’det är ju – det måste vara – nej, det kan inte vara – men jo, där är det! Gode gud! Men det är ju helt otroligt!’ Och så pekar han på fiolmakarens signatur på en remsa gulnat papper inuti fiolen – men ändå, säger han, också utan den skulle han ha känt igen den på fernissans färg, på snäckan, på formen.

Nu sticker Barrington handen i fickan och tar fram ett graverat visitkort, som kungör att han är en framstående antikhandlare med sällsynta och antika instrument som specialitet. ’Jaså, är den här fiolen sällsynt?’ frågar vår värd. ’I sanning’, säger Barrington, som fortfarande beundrar den med vördnad, ’och värd över hundratusen dollar, om jag nu inte ser fel. Och fast jag handlar med sådana här instrument skulle jag betala femtio – nej, sjuttiofemtusen dollar, i reda kontanter, för ett sådant här utsökt arbete. Jag har en kontakt på västkusten som skulle köpa den obesedd i morgon, efter ett enda telegram, och betala vad jag än begär för den.’ Men sedan konsulterar han sin klocka och blir lång i synen. ’Tåget …’ säger han. ’Jag hinner ju knappt med mitt tåg! Min bäste herre, när ägaren till detta ovärderliga instrument återkommer, var då snäll och ge honom mitt kort, för jag måste tyvärr bege mig.’ Och därmed försvinner Barrington, en man som vet att tiden och tågen inte väntar på någon.

Vår värd undersöker fiolen. Nyfikenheten blandas med vinningslystnaden i hans ådror, och en plan börjar kokas ihop i hans hjärna. Men minut efter minut går, och Abraham återkommer inte. Och nu är det sent, och genom dörren kommer Abraham, vår luggslitne men stolte violinist, och i handen håller han en plånbok, en plånbok som har sett bättre dagar, en plånbok som inte ens under sin storhetstid har innehållit mer än hundra dollar, och ur den tar han pengar till att betala sin mat eller sin vistelse, och han ber att få tillbaka sin fiol.

Vår värd lägger fiolen i dess låda på disken, och Abraham tar den, som en mor som tar sitt barn i famnen. ’Säg mig’, säger värden (och i hans bröstficka brinner visitkortet till en man som kan betala femtiotusen dollar i reda kontanter), ’hur mycket kan en sådan där fiol vara värd? För min systerdotter vill så gärna börja spela fiol, och nu fyller hon år om en vecka ungefär.’

’Sälja fiolen?’ säger Abraham. ’Henne skulle jag aldrig kunna sälja. Jag har haft henne i tjugo år, jajamen, och jag har spelat på henne i varenda stat i landet. Och om sanningen ska fram kostade hon mig hela femhundra dollar när jag köpte henne.’

Vår värd lyckas låta bli att le. ’Femhundra dollar? Men om jag skulle bjuda tusen dollar för den, här och nu?’

Fiolspelaren ser först förtjust ut och sedan modfälld, och han säger: ’Men herre gud, jag spelar fiol, det är det enda jag kan. Den här felan känner mig och älskar mig, och mina fingrar känner henne så väl att jag kunde spela ett stycke på henne i mörkret. Var skulle jag hitta en annan som har lika fint ljud? Tusen dollar är bra betalt, men det här är mitt uppehälle. Inte tusen dollar och inte femtusen.’

Vår värd ser hur hans vinst krymper, men detta är affärer och vill man tjäna pengar måste man satsa pengar. ’Åttatusen dollar’, säger han. ’Det är den inte värd, men jag har blivit förtjust i den, och jag älskar min systerdotter och skämmer gärna bort henne.’

Abraham brister nästan i gråt vid tanken på att bli av med sin älskade fiol, men hur ska han kunna säga nej till åttatusen dollar? – i synnerhet inte när vår värd går fram till kassaskåpet och tar fram inte åtta utan nio tusen dollar, alltihop prydligt hopbuntat och färdigt att stickas ner i fiolspelarens nötta ficka. ’Du är en god människa’, säger han till sin värd. ’Du är ett helgon! Men du måste lova att ta hand om min älskade tös!’ Sedan lämnar han motvilligt ifrån sig fiolen.”

”Men vad händer om vår värd helt enkelt ger Abraham Barringtons kort och säger att han har chansen att bli förmögen?” frågade Shadow.

”Då har vi förlorat priset för två middagar”, sade Wednesday. Han torkade upp det sista av såsen och resterna från tallriken med en skiva bröd och åt upp den med smackande njutning.

”Få se om jag har fattat rätt”, sade Shadow. ”Så Abraham ger sig av, niotusen dollar rikare, och på parkeringen vid stationen träffas han och Barrington. De delar på pengarna, sätter sig i Barringtons Ford Modell A och kör mot nästa stad. Och i bagageluckan på bilen har de säkert en låda full av hundradollarsfioler.”

”Personligen såg jag det som en hederssak att aldrig betala mer än fem dollar för dem”, sade Wednesday. Så vände han sig till den väntande servitrisen. ”Nu, min kära, undfägna oss med din redogörelse för de luxuösa desserter som står oss till buds, så här på Herrens födelsedag.” Han stirrade på henne – det var snudd på lystet – som om ingenting hon hade att erbjuda kunde vara en mer aptitlig munsbit än hon själv. Shadow var innerligt illa till mods: det var som att se en gammal varg smyga på en hjortkalv som var för ung för att veta att om den inte sprang, och det med en gång, skulle den sluta sina dagar i en avlägsen glänta, och korparna skulle äta benen rena.

Flickan rodnade igen och upplyste om att efterrätterna var äppelpaj à la mode – ”Då serveras den med vaniljglass” – julkaka à la mode eller en röd-grön mousse. Wednesday blickade djupt in i hennes ögon och sade att han ville pröva julkakan à la mode. Shadow stod över.

”Och som bedrägeri”, sade Wednesday, ”så har Fioltricket minst trehundra år på nacken. Och om man väljer sitt offer med omsorg kan man fortfarande gå i land med det var som helst i Amerika.”

”Jag tyckte du sade att ditt favoritbedrägeri inte gick att genomföra längre”, sade Shadow.

”Det gjorde jag förvisso. Men det där är inte min favorit. Min favorit var ett som kallades för Biskopen. Det hade allt: spänning, fyndighet, rörlighet, överraskning. Någon gång ibland tror jag nästan att med några få modifikationer, så skulle det kanske …” Han tänkte efter en stund, men skakade sedan på huvudet. ”Nej. Dess tid är förbi. Året är, säg, 1920, i en medelstor stad – Chicago, kanske, eller New York, eller Philadelphia. Vi befinner oss hos en juvelerare. En man klädd som en präst – och inte vilken präst som helst, utan en biskop i sin purpurskrud – kommer in och väljer ett halsband – en fantastisk och utsökt skapelse av diamanter och pärlor, och han betalar det med ett dussin nya, prasslande hundradollarsedlar.

På den översta sedeln finns en liten fläck av grönt bläck, och ursäktande men bestämt skickar butiksägaren iväg sedelbunten till banken på hörnet för kontroll. Snart återkommer butiksbiträdet med sedlarna. Banken säger att ingen av dem är förfalskad. Ägaren ber åter om ursäkt, och biskopen är synnerligen älskvärd, han förstår problemet så väl, det finns sådana laglösa, gudlösa typer i världen i dag, sådan omoral och syndighet råder – och kvinnorna är så skamlösa, och nu när den undre välden har krupit upp ur rännstenarna och bosatt sig på biografdukarna, vad kan man vänta sig? Och så läggs halsbandet i sitt schatull, och butiksägaren gör sitt bästa för att inte fundera på varför en biskop skulle vilja inhandla ett diamanthalsband för tolvhundra dollar eller varför han betalar för det med kontanter.

Biskopen tar ett hjärtligt farväl av honom och går ut på gatan, där en tung hand kommer till vila på hans axel. ’Jaså, Soapy, din rackare, du håller på med ditt vanliga skojeri, du?’ Och en kraftig patrullerande polisman med ett hederligt, irländskt ansikte leder in biskopen i juvelerarbutiken igen.

’Ursäkta så mycket, men har den här mannen just köpt någonting av er?’ frågar polisen. ’Sannerligen inte’, säger biskopen. ’Ni kan intyga att jag inte har gjort det.’ ’Det har han gjort’, säger juveleraren. ’Han köpte nyss ett diamant- och pärlhalsband av mig – och betalade kontant gjorde han också.’ ’Ni råkar inte ha sedlarna till hands, herrn?’ frågar polisen.

Så juveleraren tar de tolvhundra dollarna ur kassalådan och ger dem till polisen, som håller upp dem mot ljuset och förundrat skakar på huvudet. ’Å, Soapy, Soapy’, säger han, ’bättre har du aldrig gjort! Du är en riktig konstnär, må jag säga!’

Ett självbelåtet leende sprider sig över biskopens ansikte. ’Du kan inte bevisa någonting’, säger biskopen. ’Och på banken sade de att de var okej. Det här är äkta vara.’ ’Det sade de säkert’, instämmer polismannen, ’men jag tvivlar på att banken hade blivit varnad för att Soapy Sylvester var i staden eller har fått veta vilken hög kvalitet det är på hundradollarsedlarna han har spritt i Denver och Saint Louis.’ Och därmed stoppar han handen i biskopens ficka och tar fram halsbandet. ’För tolvhundra dollar diamanter och pärlor i utbyte mot papper och bläck värt femtio cent’, säger polisen, som uppenbarligen är filosof till sin läggning. ’Och du utger dig för att vara en kyrkans man. Du borde skämmas.’ Och så knäpper han fast handklovarna på biskopen, som helt tydligt inte är någon biskop, och marscherar iväg med honom, men inte förrän han har givit juveleraren ett kvitto på halsbandet och de förfalskade sedlarna. Det är trots allt bevismaterial.”

”Är de verkligen förfalskade?” frågade Shadow.

”Naturligtvis inte! Helt nya sedlar, direkt från banken. Det sitter bara ett tumavtryck och en grön bläckfläck på några av dem, så att de ser lite mer intressanta ut.”

Shadow smakade på kaffet. Det var värre än det i fängelset. ”Och snuten var förstås ingen snut. Halsbandet då?”

”Bevismaterial”, sade Wednesday. Han skruvade av locket från saltkaret och hällde en liten hög salt på bordet. ”Men juveleraren får sitt kvitto och ett bestämt löfte om att han ska få tillbaka halsbandet så fort Soapy har varit inför rätta. Han gratuleras till att vara en så god medborgare, och han tittar stolt på och tänker redan på vad han har att berätta på nästa Odd Fellow-möte i morgon kväll, medan polisen leder ut den man som låtsas vara en biskop ur butiken med tolvhundra dollar i ena fickan och ett diamanthalsband värt tolvhundra i den andra, på väg till en polisstation som aldrig kommer att få se röken av dem.”

Servitrisen hade kommit tillbaka för att duka av bordet. ”Jag undrar, min kära”, sade Wednesday. ”Är du gift?”

Hon skakade på huvudet.

”Märkligt att ingen har lagt beslag på en så betagande ung dam som du ännu.” Han satt och ritade med nageln i det utspillda saltet, gjorde kantiga, runliknande tecken. Servitrisen stod passiv bredvid honom, och nu påminde hon Shadow mindre om en hjortkalv och mer om en ung kanin fångad i strålkastarskenet framför en långtradare, förstenad av fruktan och obeslutsamhet.

Wednesday sänkte rösten, så mycket att Shadow, som satt mittemot honom vid bordet, knappt hörde honom. ”Hur dags slutar du arbetet?”

”Nio”, sade hon och svalde. ”Senast halv tio.”

”Och var ligger det finaste motellet i trakten?”

”Det finns ett Motel 6”, sade hon. ”Det är inte så fint.”

Wednesday rörde lätt vid baksidan av hennes hand med fingertopparna, lämnade kvar saltkorn på hennes hud. Hon gjorde inga ansatser att borsta bort dem. ”För oss”, sade han, och hans röst var ett nästan ohörbart muller, ”ska det bli ett njutningens hemvist.”

Servitrisen såg på honom. Hon bet sig i sin tunna läpp, tvekade, nickade sedan och flydde ut i köket.

”Kom igen”, sade Shadow. ”Hon har ju knappt åldern inne.”

”Jag har aldrig bekymrat mig överhövan om lagen”, upplyste Wednesday. ”Och jag behöver henne, inte som ett självändamål utan för att väcka mig lite. Till och med kung David visste att det finns en simpel kur som kan få varmt blod att flyta i en gammal kropp: ta en jungfru och ring mig igen i morgon.”

Shadow kom på sig med att undra ifall flickan som hade haft nattskiftet på hotellet i Eagle Point hade varit oskuld. ”Är du aldrig orolig för sjukdomar?” frågade han. ”Och tänk om du gör henne med barn? Eller om hon har en bror?”

”Nej”, sade Wednesday. ”Jag oroar mig inte för sjukdomar. Jag får dem inte. Och tyvärr är sådana som jag för det allra mesta sterila, så det blir inte så mycket rasblandning. Förr i världen hände det oftare. Nu för tiden är det möjligt, men så ovanligt att det nästan är otänkbart. Så det oroar jag mig inte för. Och många flickor har bröder eller pappor. Det är inte min huvudvärk. Nittionio gånger av hundra har jag redan åkt från staden.”

”Så vi ska stanna här i natt?”

Wednesday gned sig om hakan. ”Jag ska bo på Motel 6”, sade han och stack sedan handen i rockfickan. Han tog fram en dörrnyckel, bronsfärgad, och på den satt en etikett med en maskinskriven adress: 502 Northridge Rd, lgh nr 3. ”Du å andra sidan har en lägenhet som väntar på dig, i en stad långt härifrån.” Wednesday slöt ögonen en sekund. Sedan öppnade han dem, grå och glimmande och aningen omaka, och sade: ”Greyhoundbussen kommer till staden om tjugo minuter. Den stannar vid bensinmacken. Här är din biljett.” Han tog fram en hopvikt bussbiljett och skickade den över bordet. Shadow tog upp den och tittade på den.

”Vem är Mike Ainsel?” frågade han. Det namnet stod på biljetten.

”Det är du. God jul.”

”Och Lakeside?”

”Det är ditt ljuva hem de närmaste månaderna. Och eftersom alla goda ting är tre …” Han tog ett litet, inslaget paket ur fickan och sköt fram det över bordet. Det låg bredvid ketchupflaskan med de svarta fläckarna av torkad ketchup högst upp. Shadow gjorde inga ansatser att ta upp det.

”Nå?”

Motsträvigt rev Shadow upp det röda presentpapperet och fick fram en gulbrun plånbok i kalvskinn, blank men nött. Det var helt tydligt någons plånbok. Inuti plånboken fanns ett körkort med Shadows foto på, utställt på Michael Ainsel och med en adress i Milwaukee, ett Master Card utställt på M. Ainsel och tjugo nya femtiodollarsedlar. Shadow stängde plånboken och stoppade den i en innerficka.

”Tack”, sade han.

”Se det som en julbonus, och låt mig följa dig till bussen nu. Jag ska vinka av dig när du åker norrut med den grå hunden.”

De gick ut från restaurangen. Shadow hade svårt att förstå hur mycket kallare det hade blivit de senaste timmarna. Nu kändes det för kallt för snö. Aggressivt kallt. Det här var en hård vinter.

”Du, Wednesday. De två bedrägerier du berättade för mig om – det med fiolen och så biskopen, det med butiken och polisen …” Han tvekade, försökte forma tanken, få fatt i den.

”Vad är det med dem?”

Så kom han på det. ”Båda är gjorda för två personer. En kille på var sida. Hade du en partner förr i världen?” Det rykte om Shadows andedräkt. Han lovade sig själv att när han kom till Lakeside skulle han använda en del av julbonusen till att köpa den tjockaste, varmaste vinterrock man kunde få för pengar.

”Ja”, sade Wednesday. ”Jo, jag hade en partner. En yngre partner. Men den tiden är tyvärr förbi. Där är bensinmacken, och där, om inte mina ögon bedrar mig, är bussen.” Den gav redan tecken för att svänga in på parkeringen. ”Din adress står på nyckeln”, sade Wednesday. ”Om någon frågar är jag din farbror, och jag ska fröjda mig åt att bära det osannolika namnet Emerson Borson. Inrätta dig i Lakeside, brorson Mike. Jag kommer och hämtar dig inom en vecka. Vi ska ut och resa tillsammans. Hälsa på folk som jag måste hälsa på. Och under tiden ska du hålla en låg profil och inte hamna i trubbel.”

”Min bil …?” sade Shadow.

”Jag ska ta väl hand om den. Ha det nu så trevligt i Lakeside”, sade Wednesday. Han höll fram handen, och Shadow skakade den. Wednesdays hand var kallare än ett liks.

”Jösses”, sade Shadow. ”Du är kall.”

”Ju förr jag får leka djuret med de två ryggarna med den förträffliga lilla tösen från restaurangen någonstans på Motel 6, desto bättre.” Och så sträckte han ut andra handen och kramade om Shadows axel.

Shadow upplevde ett ögonblicks svindlande dubbelsyn: han såg den gråsprängde gamle man som stod framför honom och kramade om hans axel, men han såg också någonting annat: så många vintrar, hundratals och åter hundratals vintrar, och en grå man i en bredbrättad hatt som gick från bosättning till bosättning, lutad på sin stav, och stirrade in genom fönstren mot brasskenet och glädjen och det brinnande liv han aldrig skulle kunna nudda vid, aldrig ens kunna känna …

”Gå”, sade Wednesday, och hans röst var en lugnande morrning. ”Allt är som det ska, allt är som det ska, allt kommer att bli som det ska.”

Shadow visade föraren sin biljett. ”Det är en satans dag att ge sig ut och resa”, sade hon. Och sedan tillade hon med en viss, bister tillfredsställelse: ”God jul.”

Bussen var nästan tom. ”När kommer vi till Lakeside?” frågade Shadow.

”Om två timmar. Kanske lite till”, sade föraren. ”De säger att det är en köldknäpp på väg.” Hon tryckte på en knapp, och dörrarna stängdes med en väsning och en duns.

Shadow gick halvvägs genom bussen, satte sig och fällde sätet så långt bakåt det gick, och så började han tänka. Bussens rörelse och värmen samverkade till att söva honom, och innan han ens märkte att han börjat bli sömnig hade han somnat.

I jorden och under jorden. Märkena på väggen var röda som våt lera: handavtryck, fingeravtryck, och här och var primitiva avbildningar av djur och människor och fåglar.

Elden brann fortfarande och bisonmannen satt fortfarande på andra sidan brasan, och han stirrade på Shadow med jättelika ögon, ögon som var som pölar av mörk lera. Bisonläpparna, kantade med tovigt brunt hår, rörde sig inte när bisonrösten sade: ”Nå, Shadow? Har du börjat tro ännu?”

”Jag vet inte”, sade Shadow. Hans mun hade inte heller rört sig, märkte han. Vilka ord som än växlades mellan de båda så yttrades de inte, i alla fall inte så som Shadow definierade tal. ”Är du verklig?”

”Tro”, sade bisonmannen.

”Är du …” Shadow tvekade, men sedan frågade han: ”Är du också en gud?”

Bisonmannen stack ena handen i brasans lågor och tog ut en eldbrand. Han höll den på mitten. Blå och gula lågor slickade hans röda hand, men de svedde honom inte.

”Det här är inte ett land för gudar”, sade bisonmannen. Men det var inte bisonmannen som talade längre, det visste Shadow i drömmen: det var elden som talade, själva lågornas sprakande och brinnande som talade till Shadow på den mörka platsen under jorden.

”Det här landet lyftes upp ur världshavets djup av en dykare”, sade elden. ”En spindel spann det av sitt eget stoff. En korp sket ut det. Det är den fallne faderns kropp, han vars ben är berg och vars ögon är sjöar.

Det här är ett land av drömmar och eld”, sade lågan.

Bisonmannen lade tillbaka eldbranden i brasan.

”Varför berättar du det här för mig?” sade Shadow. ”Jag är inte viktig. Jag är ingenting. Jag var en hyfsad idrottskille, en verkligt urusel småtjuv och kanske inte en lika god äkta man som jag trodde att jag var …” Han tystnade.

”Hur kan jag hjälpa Laura?” sade Shadow till bisonmannen. ”Hon vill leva igen. Jag sade att jag skulle hjälpa henne. Det är jag skyldig henne.”

Bisonmannen sade ingenting. Han pekade upp mot grottans tak. Shadow följde gesten med blicken. Ett glåmigt, vintrigt ljus silade in genom en öppning högt ovanför dem.

”Där uppe?” frågade Shadow, och han önskade att han kunde få svar på någon av sina frågor. ”Ska jag upp dit?”

Då tog drömmen honom, idén blev själva föremålet, och Shadow pressades in i stenen och jorden. Han var som en mullvad som försökte tränga sig fram genom jorden, som en grävling som klättrade genom jorden, som ett murmeldjur som skyfflade jorden ur vägen och som en björn, men jorden var för hård, för tätt packad, och nu flämtade han, och snart insåg han att han inte kom längre, att han inte kunde gräva och klättra mer, och då förstod han att han skulle dö någonstans i de djupa platserna under jorden.

Hans egna krafter räckte inte. Ansträngningarna blev allt svagare. Hans kropp åkte på en varm buss genom kalla skogar, men han visste att om han slutade andas här under världen, så skulle han sluta andas där också; han visste att hans andhämtning redan nu kom i ytliga, korta flämtningar.

Han kämpade och han tryckte på, allt mer kraftlöst, och varje rörelse använde dyrbar luft. Han var fångad; han kom inte längre och kunde inte återvända den väg han hade kommit.

”Köpslå nu”, sade en röst i hans inre.

”Vad har jag att köpslå med?” frågade Shadow. ”Jag har ingenting.” Han kände lersmaken nu, tjock och grusig i munnen.

Och sedan sade han: ”Utom mig själv. Jag har mig själv, inte sant?”

Det kändes som om allting höll andan.

”Jag erbjuder mig själv”, sade han.

Reaktionen kom omedelbart. Stenen och jorden som hade omgivit Shadow började tryckas ner över honom, klämde honom så hårt att det allra sista av luften i lungorna drevs ur honom. Trycket blev en smärta som slöt sig om honom från alla håll. Han nådde smärtans zenit och blev kvar där, i denna kulmen, och han förstod att han inte härdade ut med mer; i det ögonblicket mildrades spasmen och Shadow kunde andas igen. Ljuset ovanför honom hade blivit större.

Han trycktes upp mot ytan.

När nästa jordspasm kom försökte Shadow följa med i den. Den här gången kände han hur han trycktes uppåt.

Smärtan i den där sista, vidriga sammandragningen var helt ofattbar, och han kände hur han klämdes, mosades och trycktes genom ett oeftergivligt gap i stenen, hur benen splittrades och kroppen blev ett formlöst ting. När hans mun och förstörda huvud kom igenom hålet började han skrika av fruktan och smärta.

Medan han skrek undrade han om han skrek också i den vakna världen – om han skrek i sömnen på den mörklagda bussen.

Och när den där sista spasmen tog slut var Shadow på marken, och hans fingrar grep om den röda jorden.

Han drog sig upp i sittande, torkade jorden ur ansiktet med handen och såg upp mot himlen. Det var skymning, en lång, purpurfärgad skymning, och stjärnorna var på väg fram, en efter en, stjärnor så mycket starkare och mer lysande än några stjärnor han någonsin hade föreställt sig.

”Snart”, sade lågornas sprakande röst någonstans bakom honom, ”kommer de att falla. Snart kommer de att falla och då möter stjärnfolket jordfolket. Bland dem finns det hjältar och män som kan döda vidunder och skänka kunskap, men ingen av dem är gudar. Det här är ingen bra plats för gudar.”

En stöt av luft, chockerande kall, nådde hans ansikte. Det var som att bli doppad i iskallt vatten. Han hörde föraren säga att de var i Pinewood – ”ni som vill ha en cigarrett eller sträcka på benen ska veta att vi stannar här i tio minuter, sedan åker vi igen”.

Shadow snavade av bussen. De stod parkerade utanför ännu en lantlig bensinmack, nästan identisk med den de hade lämnat. Föraren hjälpte just ett par tonårstjejer upp på bussen och stuvade in deras väskor i bagageutrymmet.

”Hör du”, sade föraren när hon fick syn på Shadow. ”Du ska av i Lakeside, va?”

Shadow medgav sömnigt att det skulle han.

”Katten, det är en bra stad”, sade busschauffören. ”Ibland tror jag att om jag tänkte lägga av, så skulle jag flytta till Lakeside. Mest idylliska stad jag någonsin har sett. Har du bott där länge?”

”Det här är mitt första besök.”

”Du kan väl äta en pirog på Mabel’s för mig?”

Shadow beslöt sig för att inte be om en förklaring. ”Jag undrar”, sade Shadow, ”om jag pratade i sömnen förut?”

”Gjorde du det, så inte hörde jag dig.” Hon tittade på klockan. ”Upp på bussen igen. Jag säger till när vi kommer till Lakeside.”

De två tjejerna – han tvivlade på att någon av dem var mycket mer än fjorton år – som hade stigit på i Pinewood satt nu i sätena framför honom. De var vänner, kom Shadow (som tjuvlyssnade utan att vilja det) fram till, inte systrar. Den ena av dem visste nästan ingenting om sex, men hon visste mycket om djur, hjälpte till eller bara höll till mycket på något slags hem för övergivna djur, medan den andra inte var intresserad av djur men, rustad med hundratals godbitar från Internet och tevetittande på dagtid, trodde att hon visste fantastiskt mycket om mänsklig sexualitet. Shadow lyssnade med förfärad och road fascination på hur den som trodde sig världsvan i detalj beskrev den exakta tekniken för att använda Alka-Seltzertabletter till bättre oralsex.

Shadow började skärma av dem, stänga allt utom ljudet av vägen ute, och nu var det bara brottstycken av samtalet som nådde honom då och då.

Goldie är liksom en så snäll hund, och han är en renrasig retriever, om bara pappa kunde säga ja, han viftar på svansen så fort han får se mig.

Det är jul, han måste ju låta mig låna snöskotern.

Man kan skriva sitt namn med tungan på sidan av hans grej.

Jag saknar Sandy.

Jo, jag saknar också Sandy.

Femton centimeter i kväll, sade de, men de bara hittar på, de hittar bara på vädret och det är ingen som avslöjar dem …

Och sedan väste bromsarna och föraren ropade: ”Lakeside!” och dörrarna öppnades med en dov klang. Shadow följde efter flickorna ut på den strålkastarbelysta parkeringen utanför en kombinerad videobutik och solarium som också, misstänkte Shadow, gjorde tjänst som Lakesides busstation. Luften var fruktansvärt kall, men det var en frisk kyla. Den väckte honom. Han stirrade på stadens ljus i söder och väster och på den frusna sjön som sträckte sig ut mot öster.

Tjejerna stod på parkeringen och stampade och blåste sig på händerna på ett dramatiskt vis. En av dem, den yngre, stal sig en titt på Shadow och log förläget när hon kom på att han hade sett henne göra det.

”God jul”, sade Shadow.

”Tack”, sade den andra, kanske något år äldre än den första. ”God jul själv.” Hon hade morotsrött hår och trubbnäsa täckt med hundratusen fräknar.

”Det är en trevlig stad, det här”, sade Shadow.

”Vi gillar den”, sade den yngre. Det var hon som tyckte om djur. Hon gav Shadow ett blygt leende och visade därmed de blå gummisnoddarna i en tandställning på framtänderna. ”Du ser ut som någon”, upplyste hon allvarsamt. ”Är du någons bror eller son eller någonting?”

”Vad korkad du är, Alison”, sade hennes vän. ”Alla är någons son eller bror eller någonting.”

”Det var inte det jag menade”, sade Alison. Strålkastarsken ramade in dem alla tre en lysande vit sekund. Bakom strålkastarna fanns en kombivagn med en mamma i, och på några minuter hade den tagit med flickorna och deras väskor, så att Shadow blev stående ensam på parkeringen.

”Unge man? Kan jag hjälpa till med någonting?” Den gamle mannen hade just låst videobutiken, och nu stoppade han nycklarna i fickan. ”Affären är inte öppen över jul”, sade han glatt till Shadow. ”Men jag kommer hit för att möta bussen. Se till så att allt är som det ska. Jag skulle inte stå ut med att veta att någon stackare blev strandsatt här på juldagen.” Han stod så nära att Shadow kunde urskilja hans ansikte: gammalt men belåtet, en min av att han hade smakat på livets vinäger och på det hela taget funnit att den var whisky, och god whisky till på köpet.

”Ja, du kanske kunde ge mig numret till taxistationen här”, sade Shadow.

”Det kunde jag”, sade den gamle mannen tvivlande, ”men Tom ligger och sover så här dags, och även om du lyckades väcka honom skulle det inte bli till någon större glädje – jag såg honom nere på Buck Stops Here förut i kväll, och han var synnerligen glad. Alldeles oerhört glad. Vart hade du tänkt ta vägen?”

Shadow visade honom adresslappen på dörrnyckeln.

”Tja”, sade den gamle mannen, ”det är tio eller kanske tjugo minuters promenad över bron och runt. Men det är inget nöje i den här kylan, och när man inte vet vart man ska verkar det alltid längre – har du någonsin märkt det? Första gången tar det en evighet, och efter det går det på ett litet kick?”

”Jo”, sade Shadow. ”Jag har aldrig sett saken på det sättet. Men det stämmer nog.”

Den gamle mannen nickade. Hans ansikte sprack upp i ett leende. ”För sjutton, det är jul. Jag kör dig dit i Tessie.”

Shadow följde efter den gamle mannen ut till gatan, där en enorm gammal roadster stod parkerad. Den såg ut som någonting gangstrarna på det glada tjugotalet kunde ha varit stolta över att köra omkring i, med fotsteg och allt. I natriumlampornas sken hade den en djup, mörk färg, som kunde ha varit röd och kunde ha varit grön. ”Det här är Tessie”, sade den gamle mannen stolt. ”Visst är hon en skönhet?” Han klappade henne med ägarens stolthet, på stället där motorhuven böjdes uppåt och välvde sig över det närmaste framhjulet.

”Vad är det för märke?” undrade Shadow.

”Hon är en Wendt Phoenix. Wendt gick omkull -31 och namnet köptes upp av Chrysler, men de tillverkade aldrig fler Wendtbilar. Harvey Wendt, som grundade fabriken, kom härifrån trakten. Gav sig av till Kalifornien och tog livet av sig 1941, -42 kanske. Stor tragedi.”

Bilen luktade läder och gammal cigarrettrök – ingen färsk lukt, utan som om så många människor hade rökt så många cigarretter och cigarrer i bilen genom årens lopp att lukten av brinnande tobak hade blivit en del av bilens väsen. Den gamle mannen vred om nyckeln i tändningslåset, och Tessie startade på första försöket.

”I morgon”, sade han till Shadow, ”åker hon in i garaget. Sedan lägger jag ett överdrag på henne och så får hon stanna där tills i vår. Om sanningen ska fram borde jag inte köra henne nu heller,
inte när snön ligger.”

”Är hon svår att hantera i snö?”

”Inte det minsta. Det är saltet de strör ut på vägarna. Det får de här gamla skönheterna att rosta snabbare än man vet ordet av. Vill du ha skjuts raka vägen till dörren, eller vill du ha stora månskensturen runt staden?”

”Jag vill inte ställa till besvär …”

”Det är inget besvär. När man är i min ålder är man tacksam för minsta lilla tupplur. Jag har tur om jag får sova fem timmar per natt numera – jag vaknar, och tankarna bara snurrar och snurrar. Men vad tänker jag på? Jag heter Hinzelmann. Jag kunde säga ’Kalla mig Richie’, men de som känner mig här i trakten kallar mig helt enkelt för Hinzelmann. Och jag skulle gärna skaka hand, men jag behöver båda händerna för att köra Tessie. Hon vet när jag inte är uppmärksam på henne.”

”Mike Ainsel”, sade Shadow. ”Trevligt att träffas, Hinzelmann.”

”Då åker vi runt sjön. Stora rundturen”, sade Hinzelmann.

Main Street, som de befann sig på, var en tilltalande gata till och med på natten, och den såg i ordets bästa bemärkelse gammaldags ut – som om folk i hundra år hade vårdat sig om gatan och inte hade gjort sig någon brådska med att förlora någonting de tyckte om.

Hinzelmann pekade ut stadens två restauranger när de körde förbi (en tysk restaurang och en som han beskrev som ”delvis norsk och delvis grekisk, och en muffins ingår i varje måltid”); han pekade ut bageriet och bokhandeln (”Jag brukar alltid säga att en stad inte är någon stad utan en bokhandel. Den kanske kallar sig för stad, men har den ingen bokhandel, så vet den att den inte lurar någon”). Han saktade in Tessie när de körde förbi biblioteket, så att Shadow fick en ordentlig titt på det. Antika gaslyktor fladdrade över ingången – Hinzelmann fäste stolt Shadows uppmärksamhet på dem. ”Byggt på artonhundrasjuttiotalet av John Henning, traktens timmerbaron. Han ville kalla det för Hennings minnesbibliotek, men när han dog började det kallas för Lakesidebiblioteket, och nu lär det väl förbli Lakesidebiblioteket intill tidens ände. Visst är det som en dröm?” Han kunde inte ha varit stoltare om han så hade byggt det själv. Byggnaden påminde Shadow om ett slott, och det sade han. ”Ja, visst”, instämde Hinzelmann. ”Med torn och allt. Henning ville att det skulle se ut så på utsidan. På insidan sitter de ursprungliga furuhyllorna kvar. Miriam Schultz vill riva ut inredningen och modernisera, men det står uppsatt på någon lista över historiska byggnader, så det finns inte ett jäkla dugg hon kan göra.”

De körde runt södra sidan av sjön. Staden omslöt sjön, som låg tio meter nedanför vägen. Shadow kunde se de vita isfläckar som gjorde vattenytan matt, och här och var en blank vattenfläck som speglade stadsljusen.

”Ser ut som om den håller på att frysa”, sade han.

”Den har varit överfrusen i en månad nu”, sade Hinzelmann. ”De matta fläckarna är snödrivor och de blanka är is. Den frös precis efter tacksägelsedagen, och den blev blank som glas. Pilkar du mycket?”

”Aldrig.”

”Det är det bästa man kan ta sig för. Det handlar inte om fisken man får, utan om den sinnesfrid man har med sig hem i slutet av dagen.”

”Det ska jag komma ihåg.” Shadow kikade ner på sjön genom Tessies fönster. ”Kan man redan gå på isen?”

”Det kan man. Man kan köra på den också, men den risken skulle jag inte vilja ta ännu. Det har varit kallt här uppe i sex veckor”, sade Hinzelmann. ”Men man måste ju också tänka på att allting fryser mycket fortare och hårdare här uppe i norra Wisconsin än det gör någon annanstans i världen. Jag var ute och jagade en gång – jagade hjort, och det var väl, tja, trettio eller fyrtio år sedan, och jag sköt på en bock och missade, och han gav sig av i språng genom skogen – det här hände borta vid norra änden av sjön, i närheten av stället där du ska bo, Mike. Och det var den finaste bock jag någonsin har sett, en tjugotaggare, stor som en liten häst, jag ljuger inte. På den tiden var jag yngre och raskare än jag är nu, och fast det hade börjat snöa före allhelgona det året, så var det runt tacksägelsedagen nu och det låg ren snö överallt, fräsch som bara den, och jag såg hjortens spår. Det såg ut som om den stora jäkeln var på väg ner mot sjön i panik.

Bara en riktig idiot försöker springa ikapp en hjort, men jag var en riktig idiot så jag sprang efter honom, och där står han ute i sjön, i tjugo, tjugofem centimeter vatten, och han bara tittar på mig. Och i just den sekunden går solen i moln, och det fryser på – temperaturen måste ha sjunkit femton grader på tio minuter, det är dagsens sanning. Och när den gamla hjorten bereder sig på att springa kan han inte röra sig. Han har frusit fast.

Så jag går fram till honom lite sakta. Det syns att han vill springa, men han är helt nerisad och har inte en chans. Men aldrig att jag skulle kunna förmå mig att skjuta ett försvarslöst kräk när han inte kan komma undan – vad vore jag för typ i så fall, va? Så jag tog bössan och avfyrade ett skott rakt upp i luften.

Ljudet och förskräckelsen var nog för att få hjorten att vilja hoppa ur skinnet, och med tanke på att benen satt fast, så var det precis vad han gjorde. Han lämnade skinnet och hornen fastfrusna i isen medan han själv stormade tillbaka ut i skogen, skär som en nyfödd mus och huttrande som om han skulle sprängas.

Jag tyckte så synd om den gamla hjorten att jag övertalade syjuntan i Lakeside att sticka någonting varmt åt honom att ha på sig under vintern, och de stickade en heltäckande yllekostym åt honom så att han inte skulle frysa ihjäl. Men han fick förstås sista skrattet, för de stickade den i brandgult garn, så det var aldrig någon jägare som sköt på honom. Jägarna här i trakten brukar ha brandgult under jaktsäsongen”, tillade han hjälpsamt. ”Och om du tror att ett enda ord av den historien är lögn, så kan jag bevisa för dig att den är sann. Jag har hans krona uppsatt i salongen där hemma än i dag.”

Shadow skrattade, och den gamle mannen log den skicklige hantverkarens belåtna leende. De stannade utanför ett tegelhus med en stor avsats i trä utanpå. Från den hängde guldfärgade julljus, som blinkade inbjudande.

”Där har vi femhundratvå”, sade Hinzelmann. ”Lägenhet tre borde ligga på översta våningen, på baksidan, med utsikt över sjön. Var så god, Mike.”

”Tack, mr Hinzelmann. Kan jag få ge lite för bensinen?”

”Bara Hinzelmann. Och du är inte skyldig mig ett dugg. God jul från mig och Tessie.”

”Säker på att du inte vill ta emot någonting?”

Den gamle mannen kliade sig på hakan. ”Vet du vad”, sade han. ”Någon gång nästa vecka eller så, så kommer jag förbi och säljer lite lotter åt dig. Det är till välgörande ändamål. Men för tillfället, unge man, kan du gå och krypa till kojs.”

Shadow log. ”God jul, Hinzelmann”, sade han.

Den gamle mannen skakade hand med Shadow. Hans hand hade röda knogar och kändes lika hård och valkig som en ekgren. ”Var nu försiktig när du går uppför gången där, den är säkert hal. Man ser din dörr härifrån, där vid sidan, ser du den? Jag ska bara vänta i bilen här nere tills du är tryggt inomhus. Gör tummen upp när du har kommit in ordentligt, så kör jag sedan.”

Han lät Wendten gå på tomgång tills Shadow tryggt hade kommit uppför trätrappan vid sidan av huset och öppnat dörren till lägenheten med nyckeln. Dörren gled upp. Shadow gjorde tummen upp och den gamle mannen i Wendten – Tessie, tänkte Shadow, och tanken på att en bil skulle ha ett namn fick honom att le igen – Hinzelmann och Tessie vände och försvann iväg mot bron igen.

Shadow stängde ytterdörren. Det var iskallt i rummet. Det luktade av människor som hade försvunnit härifrån för att leva andra liv och av allt som de hade ätit och drömt. Han hittade termostaten och vred upp den till tjugo grader. Han gick ut i det lilla köket, kollade i lådorna och öppnade det avokadogröna kylskåpet, men det var tomt. Inte överraskande. Kylen luktade i alla fall rent inuti, inte unket.

Det fanns ett litet sovrum med en bar madrass bredvid köket, intill ett ännu mindre badrum som inte var mycket mer än en duschkabin. En åldrad cigarrettfimp låg i toalettstolen och färgade vattnet brunt. Shadow spolade ner den.

Han hittade lakan och filtar i en garderob och bäddade åt sig. Sedan tog han av sig skorna, jackan och klockan och lade sig ner i sängen, fullt påklädd, och han undrade hur lång stund det skulle ta honom att bli varm.

Alla ljus var släckta och mestadels rådde tystnad; ingenting hördes utom kylskåpets surrande och, någonstans i huset, en radio som spelade. Han låg där i mörkret och undrade om han hade sovit färdigt på bussen, om hungern och kylan och den nya sängen och de senaste veckornas vanvett skulle hålla honom vaken den natten.

I stillheten hörde han någonting som smällde som ett skott. En gren, tänkte han, eller isen. Det var iskallt där ute.

Han undrade hur länge han skulle behöva vänta innan Wednesday kom och hämtade honom. En dag? En vecka? Hur lång tid han än hade på sig visste han att han måste koncentrera sig på någonting under tiden. Han skulle börja träna igen, beslöt han, och öva på sina palmeringar tills han var smidig som bara den ( öva på alla dina trick, viskade någon i huvudet på honom, alla utom ett, inte det trick som den arme döde Mad Sweeney visade dig, han som dog av utmattning och kyla och av att vara bortglömd och överflödig, inte det tricket. Nej, inte det. )

Men det här var en bra stad. Det kände han på sig.

Han tänkte på sin dröm, om det hade varit en dröm, den där första natten i Cairo. Han tänkte på Zorya … vad fan hette hon nu? Midnattssystern.

Och sedan tänkte han på Laura …

Det var som om tanken på henne öppnade en dörr i hans inre. Han såg henne. På något sätt kunde han se henne.

Hon befann sig i Eagle Point, på bakgården utanför sin mammas stora hus.

Hon stod i kylan, som hon inte kände längre eller kände hela tiden, hon stod utanför huset som hennes mamma hade köpt 1989 för livförsäkringen efter Lauras far, Harvey McCabe, som hade avlidit i en hjärtattack när han satt på dass och krystade, och hon stod med sina kalla händer tryckta mot glaset och stirrade in, hennes andedräkt fick det inte att imma, inte det minsta, hon såg på sin mor och sin syster och systerns barn och man som kommit dit från Texas, kommit hem över julen. Ute i mörkret: det var där Laura befann sig, och hon kunde inte låta bli att titta in.

Tårarna stack Shadow i ögonen, och han vände på sig i sängen.

Han kände sig som en fönstertittare, så han vände tankarna därifrån och försökte tvinga dem att komma tillbaka till honom: han kunde se sjön breda ut sig under honom i vinden som blåste ner från Arktis, kung Bores snokande frostfingrar, hundra gånger kallare än fingrarna på något lik.

Shadow andades lugnt nu. Han hörde hur vinden stegrades till ett bittert skrik runt huset, och ett ögonblick trodde han sig kunna höra ord i vinden.

Om han skulle vara någonstans kunde han lika gärna vara här, tänkte han, och sedan somnade han.

UNDER TIDEN: ETT SAMTAL

Pling-plong.

”Miz Crow?”

”Ja.”

”Miz Samantha Black Crow?”

”Ja.”

”Skulle vi kunna få ställa några frågor?”

”Är ni från polisen? Vilka är ni?”

”Jag heter Town. Min kollega här är mister Road. Två av våra kolleger har försvunnit, och vi undersöker fallet.”

”Vad hette de?”

”Ursäkta?”

”Säg vad de hette. Jag vill veta vad de hette. Era kolleger. Säg vad de hette, så kanske jag hjälper er.”

”…Okej. De hette mister Stone och mister Wood. Kan vi få ställa några frågor nu?”

”Brukar ni alltid välja namn efter sådant ni råkar få syn på? ’Å, du får vara mister Street, han är mister Carpet, säg hej till mister Airplane’?”

”Mycket lustigt, unga dam. Första frågan: vi behöver få veta om ni har sett den här personen. Var så god. Ni kan hålla i fotografiet.”

”Hoppsan. Både rakt framifrån och i profil, och med siffror längst ner … Och storvuxen. Fast han är gullig. Vad har han gjort?”

”Han var inblandad i ett bankrån i en småstad för några år sedan, som chaufför. Hans två medhjälpare bestämde sig för att behålla allt godset själva och stack ifrån honom. Han blev arg. Letade rätt på dem. Var nära att döda dem med bara händerna. Staten kom överens med killarna han klådde upp: de vittnade mot honom. Shadow här fick sex år. Han satt inne i tre. Sådana som han borde låsas in och så slänger man bort nyckeln, det är vad jag tycker.”

”Vet du, jag har aldrig hört någon säga så på riktigt. Inte högt.”

”Säga vad då, miz Crow?”

”’Gods.’ Det ordet hör man aldrig någonsin att folk säger. På bio kanske man säger så. Men inte på riktigt.”

”Det här är inte på bio, miz Crow.”

”Black Crow. Jag heter miz Black Crow. Mina vänner kallar mig Sam.”

”Uppfattat, Sam. Den här karlen …”

”Men ni är inte mina vänner. Ni kan kalla mig miz Black Crow.”

”Hör du, din osnutna lilla …”

”Ta det lugnt, mister Road. Sam här – ursäkta mig – miz Black Crow, menar jag, vill hjälpa oss. Hon är en laglydig medborgare.”

”Miz Black Crow, vi vet att ni hjälpte Shadow. Ni sågs tillsammans med honom i en vit Cheva Nova. Han gav er lift. Han bjöd er på middag. Sade han någonting som kan vara oss till hjälp i efterforskningarna? Två av våra bästa män har försvunnit.”

”Jag har aldrig träffat honom.”

”Ni har träffat honom. Var snäll och begå nu inte misstaget att tro att vi är dumma. Vi är inte dumma.”

”Mm. Jag träffar en massa folk. Jag kanske har träffat honom och glömt bort det.”

”Det vore faktiskt till fördel för er om ni samarbetade med oss.”

”För annars blir ni tvungna att presentera mig för era vänner mister Thumbscrew och mister Pentothal?”

”Ni gör inte det här lättare för er.”

”Jösses då. Det var tråkigt. Var det någonting mer? För nu tänker jag säga ’Ajöken’ och stänga dörren, och ni två ska väl sätta er i mister Car och åka härifrån.”

”Vi har noterat att ni inte vill samarbeta.”

”Ajöken.”

Klick.

Kapitel tio

I’ll tell you all my secrets

But I lie about my past

So send me off to bed for evermore

Tom Waits, ”Tango Till They’re Sore”

Ett helt liv i mörker, omgiven av smuts: det var vad Shadow drömde den första natten i Lakeside. Ett barns liv för länge sedan, långt borta i ett land på andra sidan havet, i länderna där solen gick upp. Men i detta liv fanns inga solnedgångar, bara dunkel om dagarna och blindhet om nätterna.

Ingen talade med honom. Han hörde människoröster utifrån, men han förstod inte människors tal bättre än han förstod ugglornas rop eller hundarnas gläfsande.

Han mindes eller trodde att han mindes en natt för en halv livstid sedan, när en av de stora människorna tyst hade kommit in; hon hade inte örfilat upp honom eller matat honom, utan lyft upp honom till bröstet och omfamnat honom. Hon luktade gott. Heta droppar av vatten hade fallit från hennes ansikte ner över hans. Han hade blivit rädd och gråtit högt i sin fruktan.

Hon lade skyndsamt ner honom i halmen och gick ut ur hyddan, och hon gjorde fast dörren efter sig.

Han mindes det ögonblicket och han bevarade det, på samma sätt som han mindes den söta smaken av det innersta i ett kålhuvud, den sträva smaken av plommon, äpplens friskhet, den flottiga njutningen i att äta grillad fisk.

Och nu såg han ansiktena i eldskenet, allihop, och hur de såg på honom när han leddes ut ur hyddan för första gången, vilket var enda gången. Han var fostrad i mörker; han hade aldrig sett ansikten. Allt var så nytt. Så främmande. Ljuset från bålet sved i ögonen. De drog i repet han hade om halsen för att leda honom till platsen där mannen väntade på honom.

Och när den första kniven höjdes i eldskenet, då steg ett sådant jubel upp från folkmassan. Barnet från mörkret började skratta tillsammans med dem, i förtjusning och frihet.

Och sedan sänktes kniven.

Shadow öppnade ögonen och fann att han var hungrig och frusen, i en lägenhet där ett lager is täckte insidan av fönsterglaset. Hans frusna andedräkt, tänkte han. Han klev upp ur sängen, glad att han inte behövde klä på sig. Han skrapade på ett fönster med nageln när han gick förbi, kände hur isen samlades under nageln och sedan smälte till vatten.

Han försökte komma ihåg sin dröm, men mindes ingenting utom översiggivenhet och mörker.

Han tog på sig skorna. Han tänkte att han skulle gå in till stadens centrum, gå över bron över sjöns norra ände, om han nu mindes geografin rätt. Han tog på sin tunna jacka och mindes sitt löfte till sig själv, att han skulle köpa sig en varm vinterrock, öppnade lägenhetsdörren och steg ut på trappavsatsen. Kylan tog luften ur honom: han andades in och kände hur vartenda hårstrå i näsborrarna frös till och blev stela. Från avsatsen hade han en fin utsikt över sjön, oregelbundna, grå fläckar som omgavs av en vit vidd.

Köldknäppen var här, så mycket var säkert. Det måste vara minst tio minusgrader och det skulle inte bli någon behaglig promenad, men han var säker på att han kunde ta sig in till staden utan alltför stort besvär. Vad hade Hinzelmann sagt kvällen innan – en tio minuters promenad? Och Shadow var storvuxen. Han skulle gå i rask takt och hålla sig varm.

Han gav sig iväg söderut, mot bron.

Snart började han hosta, torrt och hackande, när kylan gick ner i lungorna. Snart gjorde det ont i öron och ansikte och läppar, och sedan gjorde det ont i fötterna. Han körde ner sina nakna händer djupt i jackfickorna och knöt sedan nävarna i ett försök att hålla fingrarna varma. Han kom på sig med att minnas Low Key Lyesmiths rövarhistorier om vintrarna i Minnesota – i synnerhet den om jägaren som blev uppjagad i ett träd av en björn under en köldknäpp; han tog fram snoppen och pinkade en gul båge av ångande urin som frös till redan innan den kom ner till marken, och sedan gled han nerför den stenhårda pelaren av fruset piss till marken och räddningen. Ett torrt leende åt minnet gav upphov till ännu en torr, smärtsam hostning.

Han gick vidare, reviderade sin bedömning av temperaturen neråt medan han gick. Minus tjugo? Minus trettio? Minus fyrtio, kanske, den där underliga punkten på termometern där Celsius och Fahrenheit säger samma sak. Men så var det kylan från vinden också, och vinden var nu hård och stadig och oavlåtlig, blåste in över sjön, kom ner från Arktis över Kanada.

Med avund mindes han värmepåsarna han haft förut. Han önskade att han hade haft dem nu.

Tio minuters promenad till, trodde han, och bron verkade inte ha kommit ett dugg närmare. Han frös så mycket att han inte huttrade mer. Det gjorde ont i ögonen. Det här var inte bara kyla: det här var science fiction. Det här var någon historia som utspelade sig på Merkurius mörka sida, på den tiden när man trodde att Merkurius hade en mörk sida. Det här hände någonstans ute på steniga Pluto, där solen är en stjärna bland andra stjärnor och bara skiner aningen starkare i mörkret. Det här, tänkte Shadow, är bara en hårsmån ifrån de platser där man tar luften i hinkar och kan hälla ut den som när man häller upp öl.

De enstaka bilar som mullrade förbi kändes overkliga: rymdskepp, små frystorkade paket av metall och glas, befolkade av personer som var varmare klädda än han. En gammal sång som hans mamma älskade att sjunga, ”Walking in a Winter Wonderland”, började surra i huvudet på honom, och han sjöng den med slutna läppar och höll takten till den medan han gick.

Han hade tappat all känsel i fötterna. Han tittade ner på sina svarta läderskor och tunna bomullsstrumpor, och nu började han på allvar oroa sig för köldskador.

Det här var inte ens ett skämt längre. Det hade överskridit gränsen för dumheter och trätt in i tvättäkta, tjugofyra karats gode-gud-jag-har-klantat-mig-rejält-terräng. Kläderna kunde lika gärna ha varit nät eller spets: vinden blåste rakt genom honom, fick benen och märgen i benen att frysa, fick ögonfransarna att frysa liksom den varma platsen under testiklarna, som nu drog sig in mot bäckenet.

Fortsätt att gå, sade han sig. Fortsätt att gå. Jag kan stanna och dricka en spann luft när jag kommer hem. En Beatleslåt började höras i huvudet, och han anpassade stegen efter den. Det var inte förrän han kom till refrängen som han märkte att han gick och nynnade ”Help”.

Han var nästan framme vid bron nu. Sedan måste han gå över den, och det skulle ändå vara tio minuter kvar till affärerna på västra sidan om sjön – kanske lite mer …

En mörk bil körde förbi honom, stannade och backade sedan tillbaka till honom i ett dimmigt moln av avgaser. En bilruta gled ner, och diset och ångan från fönstret blandades med avgaserna till ett rökmoln, som om en drake andades runt bilen. ”Är allt okej här?” sade en polis där inne.

Shadows första, automatiska instinkt var att säga Jajamen, allt är bara bra och tack ska du ha. Men det var för sent för det, så han började säga: ”Jag tror att jag håller på att förfrysa. Jag skulle gå in till Lakeside och köpa mat och kläder, men jag underskattade hur långt det var att gå” – så långt i meningen hade han kommit i huvudet, när han upptäckte att allt som hade kommit ut var ”F-f-förfryser” och ett skallrande ljud, och han sade: ”Fö-förlåt. Kallt. Förlåt.”

Polisen öppnade bilens bakdörr och sade: ”Du hoppar in med en gång och värmer dig, va?” Shadow klev tacksamt in, och han satt i baksätet och gnuggade händerna och försökte låta bli att oroa sig för att tårna skulle vara förfrusna. Polisen satte sig i förarsätet igen. Shadow stirrade på honom genom metallgallret. Han försökte låta bli att tänka på när han sist suttit i baksätet i en polisbil eller lägga märke till att det inte fanns några handtag på bakdörrarna, utan koncentrerade sig i stället på att återfå livet i händerna. Det gjorde ont i ansiktet och i hans röda fingrar, och nu, i värmen, började tårna göra ont igen. Det var, förmodade Shadow, ett gott tecken.

Snuten lade i växeln och gav sig av. ”Vet du, det där var” – sade han utan att vända sig om och se på Shadow; han bara höjde rösten lite – ”om du ursäktar att jag säger det, så var det där genomdumt. Har du inte hört på väderleksrapporterna? Det är minus trettiofem grader. Gud allena vet hur mycket kallare det blir i den här blåsten, fyrtio eller femtio minusgrader, men när man är nere på minus trettiofem så är väl blåst det sista man oroar sig för.”

”Tack”, sade Shadow. ”För att du stannade. Jag är så väldigt tacksam.”

”Det var en kvinna i Rhinelander som gick ut i morgonrock och tofflor i morse för att fylla på fågelbordet, och hon frös fast, bokstavligt talat frös fast, på trottoaren. Hon ligger på intensiven nu.

Det var på teve i morse. Du är ny här i staden.” Det var nästan en fråga, men polisen visste redan svaret.

”Jag kom hit med Greyhoundbussen i går kväll. Tänkte att jag skulle köpa varma kläder och mat och en bil i dag. Trodde inte att det skulle bli så kallt.”

”Nej”, sade polisen. ”Jag blev också överraskad. Jag var fullt upptagen med att oroa mig för växthuseffekten. Jag heter Chad Mulligan, jag är polismästare här i Lakeside.”

”Mike Ainsel.”

”Hejsan, Mike. Känns det bättre nu?”

”Jo tack, lite.”

”Jaha, vart vill du ha skjuts först?”

Shadow satte händerna över varmluftsintaget, smärtsamt mot fingrarna, och drog sedan åt sig dem. Det fick ta den tid det tog. ”Du kan väl bara släppa av mig inne i centrum?”

”Kommer inte på fråga. Så länge du inte behöver mig som flyktbil efter ett bankrån kör jag dig gärna vart du än vill. Se den här bilen som stadens välkomstkommitté.”

”Var föreslår du att vi börjar?”

”Du kom inte hit förrän i går kväll.”

”Det stämmer.”

”Har du ätit frukost?”

”Inte ännu.”

”Jaha, då låter det som ett sabla bra grej att börja med, tycker jag”, sade Mulligan.

De hade kommit över bron nu och var på väg in i stadens nordvästra del. ”Det här är huvudgatan”, sade Mulligan, ”och det här”, sade han, korsade huvudgatan och tog av åt höger, ”är stora torget.”

Till och med på vintern var torget imponerande, men Shadow visste att det var gjort för att ses på sommaren: då måste det vara en orgie i färger, av vallmor och irisar och alla möjliga blommor, och björkdungen i ena hörnet måste vara en lövsal i grönt och silver. Nu var det färglöst och vackert på ett avskalat sätt; musikscenen framför den snäckskalsformade väggen var tom och fontänen avstängd för vintern, och det burgna rådhuset hade en hätta av vit snö.

”… och det här”, avslutade Chad Mulligan och stannade bilen utanför ett högt hus med glasfasad på torgets västra sida, ”är Mabel’s.”

Han steg ur bilen och öppnade baksätesdörren åt Shadow. De båda männen kurade ihop sig i kylan och vinden, och de skyndade över trottoaren in i ett varmt rum, ljuvligt doftande av nybakat bröd, av kakor och soppa och bacon.

Det var nästan tomt där. Mulligan satte sig vid ett bord, och Shadow mittemot honom. Han misstänkte att Mulligan gjorde det här för att ta nykomlingen lite på pulsen. Å andra sidan var polischefen kanske precis sådan som han verkade: vänlig, hjälpsam, snäll.

En kvinna kom framskyndande till deras bord, inte fet men stor, en storvuxen kvinna över sextio, med håret färgat i brons.

”Hejsan, Chad”, sade hon. ”Du vill väl ha varm choklad medan du funderar.” Hon gav dem två inplastade menyer.

”Men utan grädde”, samtyckte han. ”Mabel känner mig alldeles för väl”, sade han till Shadow. ”Vad vill du ha?”

”Varm choklad låter jättebra”, sade Shadow. ”Och jag tar gärna vispgrädde på.”

”Bra”, sade Mabel. ”Lev farligt, min vän. Tänker du presentera oss, Chad? Är den här unge mannen en ny konstapel?”

”Inte än”, sade Chad Mulligan, och ett vitt leende blänkte till. ”Det här är Mike Ainsel. Han flyttade in i Lakeside i går kväll. Och om ni ursäktar.” Han reste sig och gick till rummets bakre del, till dörren som var märkt POINTRAR. Intill den fanns en dörr märkt

SETTRAR.

”Det är du som har flyttat in i lägenheten uppe på Northridge Road. Pilsens gamla hus. Ja, just det”, sade hon lyckligt. ”Jag vet precis vem du är. Hinzelmann kom in i morse för att få sin morgonpirog och han berättade om dig. Vill ni bara ha varm choklad, eller vill ni titta på frukostmenyn också?”

”Frukost, gärna”, sade Shadow. ”Vad rekommenderar du?”

”Allt”, sade Mabel. ”Jag lagar det själv. Men längre sydost om Upe än så här får man inte tag i piroger, och de är extra goda. Varma och mättande också. Min specialitet.”

Shadow hade ingen aning om vad piroger var, men han sade att det blev utmärkt, och snart återkom Mabel med vad som såg ut som en hopvikt paj på en tallrik. Undre halvan var insvept i en pappersservett. Shadow tog upp den med servetten och tog en tugga: den var varm och fylld med kött, potatis, morötter och lök. ”Pirog har jag aldrig ätit förr”, sade han. ”Det var jättegott.”

”Det är en Upe-grej”, upplyste hon. ”För det mesta måste man vara minst uppåt Ironwood till för att få tag i dem. Folket som kom från Cornwall för att jobba i järngruvorna hade dem med sig.”

”Upe?”

”Upper Peninsula. U.P. Det är den lilla biten av Michigan uppe i nordost.”

Polismästaren kom tillbaka. Han lyfte sin mugg med varm choklad och sörplade i sig. ”Mabel”, sade han, ”tvingar du den här trevlige unge mannen att äta en av dina piroger?”

”Den är god”, sade Shadow. Det var den också, en smakrik njutning inbakad i varm smördeg.

”De sätter sig rätt på magen”, sade Chad Mulligan och klappade sig på sin. ”Jag bara varnar dig. Jaha, så du behöver en bil?” Nu när han tagit av sig parkasen syntes det att han var en gänglig karl med rund kalaskula. Han såg jäktad och kompetent ut, mer som en ingenjör än en polis.

Shadow nickade, med munnen full.

”Då så. Jag har ringt ett par personer. Justin Liebowitz säljer sin jeep, han vill ha fyratusen dollar men kan nöja sig med tre. Paret Gunthers Toyota 4-Runner har varit till salu i åtta månader, det är en skitful bil, men vid det här laget betalar de antagligen om någon forslar bort den från deras uppfart. Och om du inte bryr dig om att den är ful är det säkert en utmärkt affär. Jag ringde från telefonen inne på herrtoaletten och lämnade ett meddelande till missy Gunther nere på Lakeside Realty, men hon hade inte kommit än. Antagligen är hon hos Sheila och lägger håret.”

Pirogen förblev god och Shadow tuggade sig igenom den. Den var förvånansvärt mättande. ”Klister-i-magen-mat”, som hans mamma skulle ha sagt. ”Man blir inte av med den.”

”Och nu”, sade polismästare Chad Mulligan och torkade bort chokladen från munnen, ”så tycker jag att vårt nästa stopp blir Hennings jordbruks- och hemköp, där vi skaffar dig en riktig vintergarderob, sedan svänger vi förbi Daves delikatesser så att du kan fylla på skafferiet och sedan släpper jag av dig uppe vid Lakeside Realty. Om du kan betala tusen kontant för bilen blir de nöjda, annars borde det gå bra med femhundra i månaden i fyra månader också. Det är en ful bil, som sagt, men om inte ungen hade målat den lila skulle den vara värd tiotusen, och den är pålitlig, och nu i vinter kommer du att behöva någonting som den för att ta dig fram, tro mig.”

”Det här är väldigt bussigt av dig”, sade Shadow. ”Men borde inte du vara ute och fånga tjuvar i stället för att hjälpa nykomlingar? Inte för att jag vill klaga, förstås.”

Mabel skrattade till. ”Det säger vi till honom allihop”, sade hon.

Mulligan ryckte på axlarna. ”Det är en bra stad”, sade han. ”Inte mycket bråk. Det är alltid någon som kör för fort inne i staden – och det är bra, för det är de böterna som betalar min lön. Fredags- eller lördagskvällar kan det vara någon idiot som blir full och slår sin partner – och det kan vara vilket som, tro mig. Män och kvinnor. Men här ute är det mesta lugnt. De ringer på mig när någon har låst in nycklarna i bilen. Om hundarna skäller. Varje år är det någon skolunge som blir ertappad med gräs ute vid idrottsplatsen. Det allvarligaste fall vi har haft här var när Dan Schwartz blev full och sköt sönder sin egen husvagn och sedan löpte amok, åkte nerför Main Street i rullstolen och viftade med sin förbaskade bössa och skrek att han skulle skjuta den som kom i vägen för honom, att ingen skulle kunna hindra honom från att ta sig ut till motorvägen. Jag tror att han var på väg till Washington för att skjuta presidenten. Jag skrattar fortfarande när jag tänker på Dan som är på väg till motorvägen i sin rullstol, den som hade en dekal på ryggstödet: ’Så många kvinnor, så lite tid.’ Minns du det, Mabel?”

Hon nickade och snörpte på munnen. Hon tyckte tydligen inte att det var lika roligt som Mulligan gjorde.

”Vad gjorde du?” frågade Shadow.

”Jag pratade med honom. Han gav mig bössan och sov av sig nere i finkan. Dan är en hygglig karl, han var bara full och upprörd.”

Shadow betalade för sin frukost och, trots Chad Mulligans halvhjärtade protester, båda muggarna med choklad.

Hennings jordbruks- och hemköp var en byggnad i magasinsstorlek söder om staden, där man sålde allt från traktorer till leksaker (leksakerna gick redan på rea, tillsammans med julprydnaderna). Affären myllrade av folk som shoppade efter julen. Shadow kände igen den yngre av de flickor som hade suttit framför honom på bussen; hon var där med sina föräldrar. Han vinkade åt henne och hon gav honom ett tvekande leende fullt av blå gummisnoddar. Förstrött undrade Shadow hur hon skulle se ut om tio år.

Antagligen skulle hon bli lika vacker som flickan i kassan på Hennings jordbruks- och hemköp, som läste in hans inköp med en smattrande handscanner vilken, det betvivlade han inte, skulle kunna stämpla in en traktor om någon körde igenom den.

”Tio par långkalsonger?” sade hon. ”Lägger du upp ett lager?” Hon såg ut som en filmstjärna.

Shadow kände sig som fjorton igen, stum och dum. Han sade ingenting när hon slog in de fodrade stövlarna, handskarna, tröjorna och dunrocken.

Han hade ingen lust att pröva det kreditkort som Wednesday hade givit honom, inte när polismästare Mulligan hjälpsamt stod bredvid honom, så han betalade alltsammans kontant. Sedan tog han med sig påsarna in på herrtoaletten, och när han kom ut igen var han klädd i många av inköpen.

”Det där ser bra ut”, sade Mulligan.

”Det är i alla fall varmt”, sade Shadow. De gick ut till parkeringen, och fast vinden sved kallt i ansiktshuden var åtminstone resten av honom varmt nog. På Mulligans inbjudan ställde han in sina påsar i polisbilens baksäte och åkte själv i framsätet, i passagerarsätet.

”Jaha, Mike Ainsel, vad sysslar du med?” frågade polischefen. ”En storvuxen karl som du. Vad har du för yrke, och har du tänkt ägna dig åt det i Lakeside?”

Shadows hjärta började bulta, men hans röst var stadig. ”Jag jobbar åt min farbror. Han köper och säljer saker över hela landet. Jag gör bara de tunga lyften.”

”Betalar han bra?”

”Jag är ju släkt. Jag tänker inte blåsa honom, och jag lär mig lite om yrket under tiden. Tills jag har kommit på vad jag egentligen vill göra.” Alltihop lät så övertygande, och smidigt som en orm. I den sekunden visste han allting om den storvuxne Mike Ainsel, och han tyckte om Mike Ainsel. Mike Ainsel hade inga av de problem som Shadow hade. Ainsel hade aldrig varit gift. Mike Ainsel hade aldrig suttit på ett godståg och blivit förhörd av mr Wood och mr Stone. Teveapparater pratade inte med Mike Ainsel (”Vill du se Lucys tuttar?” frågade en röst i hans huvud). Mike Ainsel drömde inte mardrömmar och trodde inte att en storm var i annalkande.

Han fyllde varukorgen på Daves delikatesser, och han såg det hela ungefär som att tanka mat – mjölk, ägg, bröd, äpplen, ost, kakor. Bara mat. Han skulle handla på riktigt senare. Medan Shadow gick omkring hälsade Chad Mulligan på folk och presenterade Shadow för dem. ”Det här är Mike Ainsel, han ska bo i den tomma lägenheten i Pilsens gamla hus. På baksidan”, sade han till dem. Shadow gav upp att försöka komma ihåg namnen. Han bara skakade hand med folk och log, och han svettades lite, kände sig obekväm i sina skyddande lager inne i den varma affären.

Chad Mulligan körde Shadow över gatan, bort till Lakeside Realty. Missy Gunther, med nylagt, välsprejat hår, behövde ingen presentation – hon visste precis vem Mike Ainsel var. Den där trevlige mr Borson, hans farbror Emerson, en så oerhört trevlig man, han hade ju tittat förbi för, vänta nu, kanske sex eller åtta veckor sedan, och hyrt lägenheten där uppe i Pilsens gamla hus, och var inte utsikten där helt underbar? Jo du, vänta bara till i vår, och vi har sådan tur, det är så många sjöar i den här delen av världen som blir illgröna av alger på somrarna, det är så det vänder sig i magen, men vår sjö, ja, när det blir fjärde juli kan man fortfarande praktiskt taget dricka ur den, och mr Borson hade betalat en hel årshyra i förskott, och vad beträffade Toyotan så var det otroligt att Chad Mulligan fortfarande kom ihåg den, och jo, hon ville gärna bli av med den. Om sanningen skulle fram hade hon väl fogat sig i att få ge den till Hinzelmann som årets skrothög och bara skriva av den som en förlust i deklarationen, inte för att bilen var en skrothög, nej långt därifrån, hennes son hade haft den innan han åkte till Green Bay för att plugga, och, jo, han hade målat den lila en dag och, ha-ha, hon hoppades sannerligen att Mike Ainsel gillade lila, det var allt hon kunde säga, och om inte så kunde hon inte klandra honom …

Polismästare Mulligan ursäktade sig ungefär mitt i denna harang. ”Det verkar som om jag behövs på kontoret. Trevligt att träffas, Mike”, sade han, och så flyttade han över Shadows kassar till baksätet i missy Gunthers herrgårdsvagn.

Missy Gunther körde Shadow hem till henne, och på uppfarten där såg han en ålderstigen stadsjeep. Snödrivorna hade blekt hälften av den till ett bländande vitt, medan resten var målat i det slags töntiga lila färg som man måste ha varit väldigt hög väldigt ofta för att finna tilltalande.

Men bilen startade på första försöket och värmen fungerade, även om det tog nästan tio minuter med motorn igång och värmen på högsta läget innan bilens inre övergick från olidligt kallt till bara kyligt. Medan detta pågick tog missy Gunther med sig Shadow ut i köket – ursäkta röran, men de små har bara lämnat sina leksaker överallt efter jul och hon hade bara inte hjärta, och ville han ha lite rester efter kalkonen? Nehej, men kaffe då, det går på ett litet kick att brygga en ny kanna – och Shadow tog bort en stor röd leksaksbil från en stol vid fönstret och satte sig medan missy Gunther frågade om han hade träffat sina grannar än, och Shadow erkände att det hade han inte.

Det bodde, fick han veta medan kaffet bryggdes, fyra andra personer i hans hyreshus – på den tiden det var familjen Pilsens hus bodde familjen i lägenheten på bottenvåningen och hyrde ut de två lägenheterna på övervåningen, och familjens lägenhet beboddes nu av ett par unga män, mr Holz och mr Neiman, de är faktiskt ett par och när hon sade par, mr Ainsel, milde tid, vi har många olika sorter här, det ska ju alla sorter till, fast oftast hamnar ju sådana människor i Madison eller i Minnesota, men om sanningen ska fram så är det ingen här som tänker det minsta på den saken. De är i Key West över vintern och kommer tillbaka i april, han skulle få träffa dem. Och Lakeside var en bra stad. I våningen intill mr Ainsels bodde Marguerite Olsen och hennes lille pojke. Hon är en sådan rar människa, så oerhört rar, men hon har haft ett hårt liv och ändå är hon så gullig, och hon jobbar på Lakeside News. Inte världens mest spännande tidning, men om sanningen skulle fram så trodde missy Gunther att det nog var så de flesta här i trakten ville ha den.

Å, sade hon och hällde upp kaffe åt honom, hon önskade verkligen att mr Ainsel kunde se staden på sommaren eller sent på våren, när syrenerna och äppelträden och körsbärsträden hade slagit ut, det fanns nog ingenting som var vackrare än det, ingenting på hela jorden.

Shadow gav henne en handpenning på femhundra, och sedan klättrade han upp i bilen och började backa ut den från gårdsplanen och ut på den riktiga uppfarten. Missy Gunther knackade på framrutan. ”Var så god”, sade hon. ”Det höll jag på att glömma.” Hon gav honom ett brunt kuvert. ”Det är ett slags skämt. Vi lät trycka upp dem för några år sedan. Du behöver inte titta på det nu.”

Han sade tack och körde försiktigt in i staden igen. Han tog vägen som gick runt sjön. Han önskade att han kunnat se den på våren, eller sommaren, eller hösten: den var mycket vacker då, det betvivlade han inte alls.

På tio minuter var han hemma.

Han parkerade bilen ute på gatan och gick uppför yttre trappan till sin kalla lägenhet. Han packade upp inköpen och ställde in maten i skafferiet och kylen, och sedan öppnade han kuvertet som missy Gunther hade givit honom.

I det låg ett pass. Blå, inplastad pärm och på insidan ett tillkännagivande om att Michael Ainsel (namnet var handskrivet med missy Gunthers exakta handstil) var medborgare i Lakeside. På nästa sidan fanns en karta över staden. Resten var fullt med rabattkuponger till diverse butiker.

”Jag tror att jag kan trivas här”, sade Shadow högt. Han tittade ut genom det nedisade fönstret, mot den överfrusna sjön. ”Om det någonsin blir varmt.”

Det bultade på ytterdörren ungefär klockan två. Shadow hade övat på Sucker Vanish med en tjugofemcentare, att omärkligt kasta den från ena handen till den andra. Hans händer var så kalla och klumpiga att han hela tiden tappade myntet på bordsskivan, och knackningen på dörren fick honom att tappa det igen.

Han gick fram till dörren och öppnade den.

Ett ögonblick av ren fruktan: mannen vid dörren hade på sig en svart mask, som dolde nedre halvan av ansiktet. Det var det slags mask en bankrånare på teve eller en seriemördare i en dålig film kunde ha för att skrämma sina offer. Mannens hjässa var täckt av en svart, stickad mössa.

Men mannen var mindre och spensligare än Shadow, och han såg inte ut att vara beväpnad. Och han hade en färgglad, skotskrutig rock av det slag seriemördare helst undviker.

”E e hihelhan”, sade besökaren.

”Va?”

Mannen drog ner masken en bit, och Hinzelmanns ansikte syntes. ”Jag sade: ’Det är Hinzelmann.’ Vet du, jag vet inte vad vi gjorde innan de hittade på de här maskerna. Jo, jag minns ju vad vi gjorde. Vi hade tjocka, stickade mössor som gick runt hela ansiktet, och halsdukar och gud vet vad mer. Jag tycker att det är rena miraklet, det de hittar på numera. Jag må vara en gammal gubbe, men jag tänker då inte tänker klaga på att utvecklingen går framåt.”

Han avslutade sitt tal med att sticka fram en korg åt Shadow, bräddfull av ost från trakten, flaskor, burkar och ett antal små salamikorvar som visade sig vara viltkorv, och med att komma in. ”God fortsättning”, sade han. Ansiktsmask eller ej, så var hans näsa och ögon och kinder röda som hallon. ”Jag hörde att du redan har ätit en hel pirog på Mabel’s. Jag har lite saker åt dig.”

”Det var hemskt snällt av dig”, sade Shadow.

”Snällt, inte då. Det här ska du få betala igen för nästa vecka, när lotteriet börjar. Handelskammaren driver det, och jag driver handelskammaren. I fjol fick vi ihop nästan sjuttontusen dollar till barnavdelningen på Lakesides sjukhus.”

”Då kan du väl skriva upp mig för en lott nu?”

”Lotteriet börjar inte förrän dagen vi rullar ut skrothögen på isen”, sade Hinzelmann. Han tittade ut genom Shadows fönster, ut mot sjön. ”Kallt där ute. Måste ha sjunkit trettio grader i natt.”

”Det gick förfärligt fort”, instämde Shadow.

”Förr i världen brukade man be om sådana här köldknäppar”, sade Hinzelmann. ”Det berättade pappa för mig.”

”Bad man om sådana här dagar?”

”Jojomen, för det var enda sättet för nybyggarna att överleva på den tiden. Det fanns inte mat så det räckte åt alla, och på den tiden kunde man minsann inte bara åka ner till Daves och fylla kundvagnen. Så min farfar började fundera, och när det blev en riktigt kall dag, som den här, då tog han med sig farmor och ungarna, min faster och farbror och pappa – han var yngst – och tjänsteflickan och drängen och gick ner till bäcken med dem, och där gav han dem en liten slurk med rom och örter, det var ett recept han hade fått från hemlandet i Europa, och sedan hällde han bäckvatten över dem. Och de frös förstås till på några sekunder, blev stela och blå som isglassar. Då släpade han ner dem till ett dike de redan hade grävt och fyllt med halm, och där nere staplade han dem, en efter en, som vedklabbar i diket, och så packade han halm runt dem och sedan täckte han över diket med tvåtumsplank för att hålla djuren borta – på den tiden fanns det varg och björn och alla möjliga djur som man aldrig ser numera här i trakten, men ingen hodag, allt som sägs om just det monstret är bara skrönor och jag skulle aldrig någonsin vädja till din godtrogenhet med att dra skrönor, inte jag inte – och han täckte över diket med tvåtumsplank och nästa gång det snöade täcktes det över helt och hållet, utom vimpeln som han hade satt dit för att se var diket låg.

Sedan väntade farfar ut vintern i lugn och ro och behövde aldrig oroa sig för att maten eller veden skulle ta slut. Och när han såg att våren verkligen var kommen gick han ner till vimpeln och grävde sig ner genom snön, och så flyttade han på plankorna och bar in familjen, den ena efter den andra, och lade dem framför brasan för att tina. Det var aldrig någon som hade några invändningar, utom en av drängarna, som blev av med ena örat till en musfamilj – de gnagde av det en gång när farfar inte hade skjutit ihop brädorna ordentligt. Fast på den tiden hade vi förstås riktiga vintrar. Man kunde göra sådant då. De här menlösa vintrarna vi har numera blir det inte alls tillräckligt kallt.”

”Inte?” frågade Shadow. Han spelade partner åt en komiker och njöt oerhört av det.

”Inte sedan vintern -49, och du är väl för ung för att minnas den. Det var en vinter. Du har köpt ett motorfordon, ser jag.”

”Jajamen. Vad tycker du?”

”Om sanningen ska fram har jag aldrig gillat killen Gunther. Jag hade en fiskebäck en bit ner i skogen, allra längst bort på min mark, tja, egentligen är det stadens mark men jag hade lagt lite sten i floden, gjort små dammar och ställen där öringen trivdes. Jag fick några riktiga skönheter där också – en av dem måste ha varit en bäcköring på tre, tre och ett halvt kilo, och den lilla skitungen Gunther sparkade sönder fördämningarna och hotade att anmäla mig för Naturvårdsverket. Nu är han i Green Bay, och snart kommer han tillbaka hit. Om det fanns någon rättvisa i världen borde han ha givit sig ut i världen som en vinterrymling, men inte då, han klänger sig fast som en kardborre vid en ylletröja.” Han började rada upp innehållet i Shadows välkomstkorg på köksbänken. ”Det här är Katherine Powdermakers vildäppelgelé. Hon har givit mig en burk varje jul sedan innan du föddes, och den sorgliga sanningen är att jag inte har öppnat någon av dem. De står nere i min källare – fyrtio, femtio burkar. Jag kanske öppnar en och kommer på att jag gillar gelén. Men under tiden får du en burk. Du kanske gillar den.”

”Vad är en vinterrymling?”

”Mm.” Den gamle mannen sköt upp yllemössan ovanför öronen och gned sig i tinningarna med ett rosa pekfinger. ”Tja, det är inte unikt för Lakeside – vi är en bra stad, bättre än de flesta, men vi är inte perfekta. Vissa vintrar så kan det hända att någon unge blir lite hysterisk, när det blir så kallt att man inte kan gå ut och snön är så torr att man inte kan göra en snöboll ens utan att den smulas sönder …”

”Rymmer de?”

Den gamle mannen nickade allvarligt. ”Jag skyller på teven, som visar ungarna en massa saker de aldrig kan få – Dallas och Dynastin, allt det tjafset. Jag har inte haft teve sedan hösten -83 utom en svartvit som jag har i en garderob, ifall det kommer hit utsocknes folk och det är någon stor match just då.”

”Får jag bjuda på någonting, Hinzelmann?”

”Inte kaffe. Jag får halsbränna av det. Bara vatten.” Hinzelmann skakade på huvudet. ”Det största problemet i den här delen av världen är fattigdom. Inte det slags fattigdom vi hade under depressionen, utan någonting mer … vad heter det, sådant som smyger sig in från kanten, som kackerlackor?”

”Försåtligt?”

”Just det. Försåtligt. Skogsbruket är dött. Gruvorna är döda. Turisterna kommer inte längre norrut än till Dellsfallen, utom någon handfull jägare eller ungar som vill tälta vid sjöarna – och de gör inte av med sina pengar i städerna.”

”Men Lakeside verkar ganska välmående.”

De blå gammelmansögonen blinkade. ”Och tro mig, det kräver hårt arbete”, sade Hinzelmann. ”Hårt arbete. Men det är en bra stad, och allt det jobb som folk här lägger ner är värt besväret. Inte för att inte min familj var fattig när jag var liten. Fråga hur fattiga vi var.”

Shadow tog på sig sin komikerns partner-uppsyn och sade: ”Hur fattiga var ni på den tiden, mr Hinzelmann?”

”Bara Hinzelmann, Mike. Vi var så fattiga att vi inte hade råd att ha någon brasa. När det blev nyårsafton brukade pappa suga på en pepparmintskaramell, och vi ungar stod i ring runt honom med händerna utsträckta och gonade oss i värmen.”

Shadow gav till ett ljud som av en trumvirvel. Hinzelmann tog på sig skidmasken och knäppte igen den skotskrutiga rocken, tog bilnycklarna ur fickan och tog sedan, sist av allt, på sina stora handskar. ”Får du för tråkigt här uppe, så kom ner till butiken och fråga efter mig. Jag kan visa dig min samling handknutna fiskeflugor. Och det är så tråkigt att det blir en lättnad för dig att få komma hit igen.” Hans röst var dov, men hörbar.

”Det ska jag göra”, sade Shadow med ett leende. ”Hur mår Tessie?”

”Hon har gått i ide. Hon kommer fram i vår. Ta hand om sig nu, mr Ainsel.” Han stängde dörren efter sig när han gick.

Det blev ännu kallare i lägenheten.

Shadow tog på sig rock och handskar. Sedan tog han på sig stövlarna. Han kunde knappt se ut genom fönstren längre; isen på insidan av glasrutorna förvandlade utsikten över sjön till en abstrakt bild.

Det rykte om hans andedräkt.

Han gick ut från lägenheten, ut på träavsatsen, och knackade på dörren till lägenheten intill. Han hörde en kvinnoröst som skrek åt någon att för jösse namn hålla klaffen och skruva ner teven – en unge, tänkte han, vuxna människor skriker inte på det sättet åt andra vuxna. Dörren öppnades och en trött kvinna med mycket långt och mycket svart hår stirrade vaksamt ut på honom.

”Ja?”

”Jo, hej. Jag är Mike Ainsel, jag är er nya granne i lägenheten intill.”

Hennes min förändrades inte det minsta. ”Ja?”

”Ursäkta, men det är iskallt hos mig. Det kommer lite värme ur ugnen, men den värmer inte upp lägenheten, inte alls.”

Hon såg på honom uppifrån och ner, och sedan rörde skuggan av ett leende vid mungiporna och hon sade: ”Kom in då. Annars finns det snart ingen värme här heller.”

Han steg in i hennes hem. Mångfärgade leksaker i plast låg utströdda över hela golvet. Vid väggen låg små högar av sönderrivet julklappspapper. Någon decimeter från teven satt en liten pojke och tittade på en video med Disneys Herkules, där en animerad satyr klampade av och an över skärmen och skrek. Shadow höll ryggen mot teven.

”Okej”, sade hon. ”Så här gör man: Först tätar man fönstren, det som behövs finns att köpa nere på Hennings, det är ett slags plastfolie fast för fönster. Tejpa fast det vid fönstren, och om man sedan vill göra sig till blåser man på det med hårtork, så håller det hela vintern. På det sättet slipper ingen värme ut via fönstren. Köp sedan ett element eller två. Pannan här i huset är gammal, och den klarar inte av riktig kyla. Vi har haft milda vintrar ett tag nu, vi borde väl vara tacksamma.” Hon sträckte fram handen. ”Marguerite Olsen.”

”Trevligt att träffas”, sade Shadow. Han tog av ena handsken och de skakade hand. ”Vet ni, jag har alltid tänkt mig att en Olsen ska vara blondare än ni.”

”Min före detta man var så blond man kan bli. Blond och skär. Blev inte solbränd om man så slog honom.”

”Missy Gunther sade att ni skriver i lokaltidningen.”

”Missy Gunther säger allt till alla. Jag vet inte vad vi ska med en lokaltidning till, när vi har missy Gunther.” Hon nickade. ”Jo. Lite reportage här och var, men redaktören skriver de flesta nyheterna. Jag skriver naturspalten, trädgårdsspalten, en ledare på söndagar och ’I vår stad’, som långrandigt och detaljerat redogör för vem som har ätit en gourmetmiddag med vem inom tre mils omkrets. Eller är det gourmand?”

”Gourmet”, sade Shadow innan han fick stopp på sig. ”Gourmander är frossare.”

Hon såg på honom med sina svarta ögon, och Shadow upplevde ett ögonblick av ren déjà vu. Jag har sett henne förr, tänkte han.

Nej, hon påminner mig om någon.

”I alla fall är det så man får varmt i lägenheten”, sade hon.

”Tack”, sade Shadow. ”När det blir varmt måste ni och er lilla son komma och hälsa på.”

”Han heter Leon”, sade hon. ”Trevligt att träffas, mister … ursäkta …”

”Ainsel”, sade Shadow. ”Mike Ainsel.”

”Och vad är Ainsel för slags namn?” frågade hon.

Shadow hade ingen aning. ”Mitt namn”, sade han. ”Tyvärr har jag aldrig varit särskilt intresserad av släkthistoria.”

”Norskt, kanske?” sade hon.

”Vi var aldrig ens i närheten”, sade han. Sedan mindes han farbror Emerson Borson och tillade: ”Åtminstone inte på den sidan.”

När mr Wednesday kom dit hade Shadow satt upp genomskinliga plastark över alla fönstren och hade ett element i vardagsrummet och ett i sovrummet mot husets baksida. Lägenheten kändes snudd på ombonad.

”Vad i helvete är det för lila skitbil du kör omkring i?” frågade Wednesday som hälsning.

”Tja”, sade Shadow, ”du körde ju iväg med min vita skitbil. Var är den, förresten?”

”Jag bytte bort den i Duluth”, sade Wednesday. ”Man kan aldrig vara nog försiktig. Oroa dig inte – du ska få din andel när allt det här är över.”

”Vad gör jag här?” frågade Shadow. ”I Lakeside, menar jag. Inte i världen.”

Wednesday log sitt leende, det som fick Shadow att vilja klippa till honom. ”Du bor här därför att det är det sista stället de skulle leta efter dig. Här kan jag hålla dig utom synhåll.”

”Och med ’de’ menar du skurkarna?”

”Just det. Huset på Klippan är tyvärr förbjudet område nu. Det blir lite knepigt, men vi klarar oss. Nu kommer ingen att göra annat än att stampa med fötterna och vifta med flaggor, svassa och kråma sig förrän striden kommer igång – lite senare än någon av oss trodde. Jag misstänker att de kommer att vänta tills i vår. Innan dess kan ingenting avgörande hända.”

”Varför det?”

”För att de kan babbla om mikromillisekunder och virtuella världar och paradigmskiften och vad de vill, men de bor fortfarande på den här planeten och styrs fortfarande av årets cykler. Det här är en dödperiod. En seger under de här månaderna är en död seger.”

”Jag har ingen aning om vad du pratar om”, sade Shadow. Det var inte helt sant. Han hade en vag aning, och han hoppades att den var fel.

”Det kommer att bli en svår vinter, och du och jag ska använda tiden så klokt vi kan. Vi ska samla ihop våra styrkor och välja vårt slagfält.”

”Okej”, sade Shadow. Han visste att Wednesday berättade sanningen för honom, eller en del av sanningen. Kriget var på väg. Nej, det var fel: kriget hade redan börjat. Slaget var på väg. ”Mad Sweeney sade att han jobbade åt dig den där första kvällen vi träffade honom. Det sade han innan han dog.”

”Skulle jag ha velat anställa någon som inte ens kunde vinna över en sådan trasa som han i ett krogslagsmål? Ingen fara, du har gengäldat mitt förtroende för dig tio gånger om. Har du någonsin varit i Las Vegas?”

”Las Vegas, Nevada?”

”Just precis.”

”Nej.”

”Vi ska flyga dit från Madison i kväll, på ett nattflyg, ett plan chartrat åt storspelare. Jag har övertygat dem om att vi borde följa med det.”

”Tröttnar du aldrig på att ljuga?” frågade Shadow. Han sade det vänligt, nyfiket.

”Inte det minsta. Hur som helst är det sant. Ingen spelar för högre insatser än vi. Det borde inte ta mer än några timmar till Madison, för vägarna är plogade. Så lås dörren och stäng av elementen. Det vore fruktansvärt tråkigt om du brände ner huset under din frånvaro.”

”Vem ska vi träffa i Las Vegas?”

Wednesday sade det.

Shadow stängde av elementen, packade ner lite kläder i en bag, vände sig sedan till Wednesday igen och sade: ”Du, jag känner mig lite dum. Jag vet att du just sade vem vi ska träffa, men jag vet inte. Jag hade visst hjärnsläpp just då. Vem var det, sade du?”

Wednesday sade det en gång till.

Den här gången var det nära att Shadow hade det. Namnet var där, på gränsen till att han uppfattat det. Han önskade att han hade lyssnat bättre när Wednesday sade det. Han slog bort saken.

”Vem kör?” frågade han.

”Du”, sade Wednesday. De gick ut från huset, nerför trätrappan och den nedisade gången, till en svart Lincoln Town Car som stod parkerad på gatan.

Shadow körde.

När man kommer in på kasinot ansätts man från alla håll av inviter – inviter som bara en människa av sten, utan hjärta och utan hjärna, och egendomligt fri från girighet skulle kunna säga nej till. Lyssna: ett kulsprutesmatter när silvermynt tumlar och sprutar ner i en enarmad bandit och väller ut på de monogramprydda mattorna ersätts av spelautomaternas sirenliknande larm; den rasslande, pipande kören sväljs i det gigantiska rummet och dämpas till ett lugnande bakgrundsskrammel när man väl kommer fram till spelborden, där de avlägsna ljuden är just så höga att de håller adrenalinet rinnande i spelarens ådror.

Det finns en hemlighet som kasinona besitter, en hemlighet som de bevarar och vaktar och värdesätter, det heligaste av deras mysterier. För de flesta människor spelar faktiskt inte för att vinna pengar, även om det är vinsten man marknadsför, den möjligheten man säljer, hävdar och drömmer om. Men det är bara den bekväma lögn som hjälper spelarna in genom de ofantliga, välkomnande och ständigt öppna dörrarna.

Hemligheten är denna: människor spelar för att förlora pengar. De kommer till kasinona på grund av de ögonblick då de känner sig levande, för att åka runt med hjulen som snurrar och vändas med korten och tillsammans med mynten förlora sig i myntspringorna. De kanske skryter om kvällar när de har vunnit och om pengar de har tagit från kasinot, men de bevarar – i hemlighet bevarar de tillfällena då de har förlorat. Det är ett slags offer.

Pengarna flödar genom kasinot i en oavbruten ström av grönt och silver, strömmar från hand till hand, från spelare till croupier till kassör till ledningen till säkerhetsavdelningen, och slutligen hamnar de i det allra heligaste, den innersta helgedomen, i räknerummet. Och det är där, i räknerummet på detta kasino, som vi stannar: här, där dollarsedlarna sorteras, buntas, registreras, här i ett utrymme som långsamt blir överflödigt i takt med att allt mer av de pengar som flödar genom kasinot blir imaginära, en elektrisk sekvens av på och av, sekvenser som rinner genom telefonledningarna.

I räknerummet finns tre män som bevakade av glasblicken i de kameror de kan se och insektsliknande blickar ur miniatyrkamerorna de inte ser räknar pengarna. På ett enda skift räknar var och en av dessa män mer pengar än han kommer att få se i sina lönekuvert under hela livet. När de sover drömmer alla tre om att räkna pengar, om buntar och pappersband och siffror som obevekligt stiger, sorteras och förloras. Alla tre männen har, minst en gång i veckan, fåfängt undrat hur han ska kunna slinka igenom kasinots säkerhetssystem och smita iväg med så mycket pengar som han kan få tag i; och motsträvigt har var och en av dem skärskådat sin dröm, funnit den ogenomförbar och i stället nöjt sig med en stadig lönecheck, undvikit fängelsets och den anonyma gravens tvillinghot.

Och här, i sanctum sanctorum, här är de tre männen som räknar pengarna, och där är vakterna som bevakar och hämtar pengar och som tar dem därifrån; och där finns också en person till. Hans mörkgrå kostym är oklanderlig, hans hår är mörkt, han är slätrakad och hans ansikte och uppträdande är på alla sätt lätta att glömma. Ingen av de andra männen har någonsin märkt att han är där, och om de har upptäckt honom har de genast glömt honom igen.

När skiftet slutar öppnas dörrarna, och mannen i den mörkgrå kostymen lämnar rummet och går tillsammans med vakterna genom korridorerna. Deras fötter viskar mot de monogramprydda mattorna. I kassaskrin rullas pengarna till en intern lastkaj, där de lastas in i pansarbilar. När rampdörren svänger upp, så att pansarbilarna kommer ut på gatan i den tidiga morgonens Las Vegas, går mannen i den mörkgrå kostymen obemärkt ut på trottoaren. Han tittar inte ens upp för att se imitationen av New York till vänster om honom.

Las Vegas har blivit en bilderboksdröm om en stad – här ligger ett sagoslott och där en svart pyramid omgiven av sfinxer, och från den går en stråle vitt ljus upp i mörkret som ett landningsljus åt UFO-n, och överallt förutspår neonorakel och snurrande skärmar lycka och framgång, annonserar ut sångare och komiker och magiker som är där eller på väg, och hela tiden blixtrar ljusen, lockar och kallar. En gång i timmen får en vulkan utbrott med lågor och ljus. En gång i timmen sänker ett piratskepp ett örlogsfartyg.

Mannen i den mörkgrå kostymen släntrar belåtet gatan fram och känner hur pengarna flödar genom staden. Om somrarna är staden stekhet, och varje butiksdörr han går förbi andas ut en vintrig luftkonditionering i den klibbiga värmen och svalkar svetten i hans ansikte. Men nu i öknens vinter råder en torr kyla, som han uppskattar. I hans tanke bildar pengarnas flöde ett fint nät, ett tredimensionellt flätverk av ljus och rörelse. Det som tilltalar honom så mycket med den här staden är rörelsens hastighet, hur pengarna går från plats till plats och hand till hand: den är ett rus för honom, en kick, och den lockar ut honom på gatan som en knarkare.

En taxi följer honom långsamt längs gatan, håller sig på lagom avstånd. Han märker den inte; det faller honom inte in att märka den; så sällan blir han själv uppmärksammad att han finner tanken att någon kunde följa efter honom nästan otänkbar.

Klockan är fyra på morgonen, och nu upptäcker han att han dras till ett hotell och kasino som har varit omodernt i trettio år; det kommer att vara i drift tills i morgon eller om ett halvår, när de kommer att spränga det och riva det och bygga ett nöjespalats där det har legat och sedan glömma det för alltid. Ingen känner honom och ingen minns honom, men hotellbaren är ingrodd och tyst, och luften är blå av gammal cigarrettrök och snart kommer någon att gå flera miljoner dollar back i ett pokerparti i ett privat rum längre upp i hotellet. Mannen i den mörkgrå kostymen slår sig ner i baren, flera våningar under pokerpartiet, och blir ignorerad av servitrisen. Nästan subliminalt spelas en muzakversion av ”Why Can’t He Be You?”. Fem Elvis Presley-imitatörer, i overaller med olika färger, tittar på en nattrepris av en fotbollsmatch på teven i baren.

En storvuxen man i ljusgrå kostym sätter sig vid den andre mannens bord, och fast servitrisen – för mager för att vara söt, för uppenbart anorektisk för Luxor eller Tropicana; nu räknar hon minuterna tills hon slutar jobba – inte har upptäckt mannen i den mörkgrå kostymen, så kommer hon nu fram med en gång och ler. Han flinar brett mot henne. ”Du är betagande i kväll, min kära, en ljuvlig syn att vila mina stackars gamla ögon på”, och hon känner lukten av en rejäl dricks och ler brett mot honom. Mannen i den ljusgrå kostymen beställer en Jack Daniel’s åt sig själv och en Laphroaig och vatten åt den mörkklädde, som sitter bredvid honom.

”Vet du”, säger mannen i den ljusgrå kostymen när hans whisky kommer in, ”den vackraste poesi som någonsin åstadkommits här i landet skapades av Canada Bill Jones år 1853, i Baton Rouge, medan han blev uppskörtad in på bara skinnet i ett riggat parti faro. George Devol – en man som i likhet med Canada Bill inte stod främmande för att skinna någon idiot ibland – drog Bill åt sidan och frågade om han inte märkte att partiet var riggat. Och Canada Bill suckade och ryckte på axlarna, och han sade: ’Jag vet. Men det finns inget annat att spela här.’ Och så återgick han till spelet.”

Mörka ögon stirrar misstänksamt på mannen i den ljusgrå kostymen. Mannen i mörk kostym säger någonting till svar. Den ljusklädde, som har grånande, rödaktigt skägg, skakar på huvudet.

”Du”, säger han, ”jag är ledsen för det som hände i Wisconsin. Men jag fick tryggt ut er allihop, inte sant? Ingen blev skadad.”

Mannen i den mörka kostymen smuttar på sin Laphroaig, njuter av smaken av kärr, av whiskyns mosslikskvalitet. Han ställer en fråga.

”Jag vet inte. Allt går mycket fortare än jag hade väntat mig. Alla är kåta på killen jag anställde som springpojke – han är där ute, sitter och väntar i en taxi. Är du fortfarande med?”

Den mörkklädde svarar.

Den skäggige skakar på huvudet. ”Hon har inte synts till på tvåhundra år. Om hon inte är död, så är hon i alla fall ute ur bilden.”

Någonting mer blir sagt.

”Hör du”, säger den skäggige och häller i sig sin Jack Daniel’s. ”Du hänger med, du är på plats när vi behöver dig, så tar jag hand om dig. Vad vill du ha? Soma? Jag kan skaffa dig en flaska soma. Äkta vara.”

Mannen i den mörka kostymen stirrar. Sedan nickar han, motvilligt, och fäller en kommentar.

”Det är klart jag gör”, säger den skäggige och ler som en kniv. ”Vad väntar du dig? Men se det så här: det finns inget annat att spela här.” Han sträcker ut en väldig näve och skakar den andres välmanikyrerade hand. Sedan går han därifrån.

Den magra servitrisen kommer förbryllad dit: nu sitter bara en person vid hörnbordet, en snyggt klädd man med mörkt hår, i mörkgrå kostym. ”Kan jag hjälpa till?” frågar hon. ”Kommer ditt sällskap tillbaka?”

Den mörkhårige suckar och förklarar att hans sällskap inte kommer tillbaka och att hon alltså inte kommer att få betalt för besväret. Och sedan, när han ser hennes sårade blick och fattar medkänsla med henne, utforskar han de gyllene trådarna han ser i sitt inre, betraktar matrisen, följer pengarna tills han hittar en nod och säger att om hon står utanför Treasure Island klockan 06.00, en halvtimme efter att hon har slutat jobba, kommer hon att träffa en onkolog från Denver som just har vunnit fyrtiotusen dollar vid ett crapsbord och som kommer att behöva en mentor, en partner, någon som kan hjälpa honom att göra av med alltsammans under de fyrtioåtta timmar han har på sig innan han ska med planet hem.

Orden försvinner ur servitrisens minne, men de gör henne lycklig. Hon suckar och konstaterar att de båda i hörnet har tagit en springnota och inte givit dricks heller; och det slår henne att i stället för att köra raka vägen hem när hon slutar sitt skift ska hon köra bort till Treasure Island; men hade man frågat henne skulle hon aldrig kunna förklara varför.

”Vem var det du träffade nu då?” frågade Shadow när de gick tillbaka in på flygplatsen i Las Vegas. Det fanns enarmade banditer på flygplatsen. Till och med så här dags på morgonen stod det människor framför dem och matade dem med mynt. Shadow undrade om det fanns folk som aldrig lämnade byggnaden, som klev av planet, gick nerför trappan från planet in på flygplatsen och stannade där, fångade av de snurrande hjulen och blixtrande ljusen tills de hade matat in sin sista slant i maskinerna och sedan, när de inte hade någonting kvar, bara vände och tog planet hem igen.

Och sedan kom han på att han hade blivit döv just som Wednesday berättade för honom vem mannen i den mörka kostymen var, den man de hade följt efter i taxi, och han hade missat det.

”Så han är med”, sade Wednesday. ”Fast det kommer att kosta mig en flaska soma.”

”Vad är soma?”

”Det är en dryck.” De gick ombord på det chartrade planet, tomt frånsett dem och en trio rundhänta affärsmän som måste vara hemma i Chicago igen före nästa arbetsdag.

Wednesday gjorde det bekvämt för sig och beställde en Jack Daniel’s. ”Mitt slags folk ser sådana som er …” Han tvekade. ”Det är som bin och honung. Ett enskilt bi tillverkar bara en pytteliten droppe honung. Det behövs tusentals bin som allihop samarbetar, kanske miljontals, för att göra den burk med honung du har på ditt frukostbord. Föreställ dig nu att du inte kan äta någonting annat än honung. Det är så det är för sådana som jag … vi livnär oss på tro, på böner, på kärlek.”

”Och soma är …”

”Om jag ska fortsätta med liknelsen, så är det honungsvin. Som mjöd.” Han skrattade till. ”Det är en dryck. Koncentrerade böner och tro, destillerat till en kraftfull likör.”

De var någonstans ovanför Nebraska och åt just en föga imponerande flygplansfrukost när Shadow sade: ”Min fru.”

”Den döda frun.”

”Laura. Hon vill inte vara död. Det sade hon till mig. När hon hade hjälpt mig iväg från typerna på tåget.”

”Så handlar en god hustru. Befriar dig ur neslig fångenskap och mördar dem som ville dig ont. Du borde skatta dig lycklig, unge Ainsel.”

”Hon vill verkligen leva. Kan vi göra det? Är det möjligt?”

Wednesday sade ingenting på så lång stund att Shadow började undra ifall han hade hört frågan, eller om han möjligen hade somnat med ögonen öppna. Och sedan svarade han, och han stirrade framför sig medan han pratade: ”Jag kan ett kraftkväde som kan bota smärta och sjukdom, och lyfta sorgen från de sörjandes hjärta.

Jag kan ett kraftkväde för att hela med handen.

Jag kan ett kraftkväde som vänder fiendens vapen bort ifrån mig.

Jag kan ett annat kraftkväde som löser mig från band och fjättrar.

Ett femte kväde: Jag kan fånga pilen i flykten och inte ta skada.”

Rösten var låg, enträgen. Borta var den mästrande tonen, borta var flinet. Wednesday lät som om han reciterade orden i en religiös rit eller som om han mindes någonting mörkt och smärtsamt.

”Ett sjätte: Den besvärjelse som sänds att skada mig skadar bara den som skickat den.

Ett sjunde kraftkväde kan jag: Jag kan släcka en eld genom att blott se på den.

Ett åttonde: Om en man hatar mig kan jag vinna hans vänskap.

Ett nionde: Jag kan sjunga vinden till sömns och stilla en storm så länge att skeppen hinner in till strand.

Detta var de nio första kväden jag lärde mig. I nio nätter hängde jag i trädet, med sidan genomborrad av en spjutspets. Jag gungade och blåste i kalla vindar och heta vindar, utan mat, utan vatten, offrad till mig själv av mig själv, och världarna öppnades för mig.

Ett tionde kväde: Jag lärde mig att fördriva häxor, att vända dem på himlen så att de aldrig mer hittar hem till sin egen dörr.

Ett elfte: Sjunger jag det när striden rasar för jag krigarna genom kampen, oskadda, helbrägda, och leder dem tryggt hem till hus och härd.

Ett tolfte kväde kan jag: Ser jag en hängd man kan jag ta ner honom från galgen, och han viskar åt mig allt vad han minns.

Ett trettonde: Öser jag vatten över huvudet på ett barn ska det barnet aldrig falla i strid.

Ett fjortonde: Jag känner alla gudarnas namn. Vartenda förbannade ett.

Ett femtonde: Jag har en dröm om makt och en dröm om ära, jag har en dröm om vishet; och jag kan få andra att tro på mina drömmar.”

Nu var hans röst så låg att Shadow måste anstränga sig för att höra den över planets motorbuller.

”Ett sextonde kraftkväde kan jag: Om jag tarvar kärlek kan jag vända hug och hjärta på alla kvinnor.

Ett sjuttonde: Att ingen kvinna jag åtrår någonsin kan åtrå en annan.

Och jag kan ett artonde kväde, och detta kväde är det största av alla, och det kan jag inte förtälja för någon; den hemlighet som känns blott av en själv är den mest kraftfulla hemlighet som kan finnas.”

Han suckade, och sedan slutade han tala.

Shadow kände hur det kröp i skinnet. Det var som om han just hade sett en dörr öppnas till en annan plats, någonstans i andra världar, där hängda män dinglade i vinden vid varje korsväg och där häxor tjöt uppe i skyn om nätterna.

”Laura”, var allt han sade.

Wednesday vände på huvudet och mötte Shadows blekgrå blick med sin. ”Jag kan inte göra henne levande igen”, sade han. ”Jag begriper inte ens varför hon inte är så död som hon borde vara.”

”Jag tror att det var jag som åstadkom det”, sade Shadow. ”Det var mitt fel.”

Wednesday höjde ena ögonbrynet.

”Mad Sweeney gav mig ett guldmynt, då när han visade mig hur man gör det där tricket. Enligt vad han sade, så gav han mig fel mynt. Det han gav mig var någonting mycket mer kraftfullt än han trodde att han gav mig. Och jag gav det till Laura.”

Wednesday grymtade till, sänkte hakan till bröstet, rynkade pannan. Sedan lutade han sig bakåt. ”Det kunde det vara”, sade han. ”Och nej, jag kan inte hjälpa dig. Men vad du gör på din fritid är förstås din ensak.”

”Och vad”, frågade Shadow, ”ska det betyda?”

”Det betyder att jag inte kan hindra dig från att jaga örnstenar och åskfåglar. Men jag skulle oerhört mycket hellre se att du tillbringar dina dagar stillsamt isolerad i Lakeside, utom synhåll och, hoppas jag, bortglömd. När det börjar bli otäckt behöver vi all hjälp vi kan få.”

Han såg mycket gammal ut när han sade det, gammal och bräcklig, och huden tycktes nästan genomskinlig och köttet under var grått.

Shadow ville, ville väldigt gärna, sträcka ut handen och lägga den på Wednesdays grå hand. Han ville säga att allt skulle ordna sig – så kände inte Shadow, men han visste att det måste bli sagt. Där ute väntade män i svarta tåg. Där väntade en yngling i en extralång limousin och i teven fanns det folk som inte ville dem väl.

Han rörde inte vid Wednesday. Han sade ingenting.

Senare undrade han om han kunde ha förändrat någonting, om den gesten skulle ha gjort någon nytta, om den kunde ha avvärjt något av det onda som skulle hända. Han sade sig att det inte skulle ha gjort det. Han visste det. Men han önskade ändå, efteråt, att han bara ett ögonblick under denna långsamma flygtur hem hade rört vid Wednesdays hand.

Vinterns kortvariga dagsljus var redan på väg att falna när Wednesday släppte av Shadow utanför hans lägenhet. Iskylan när Shadow öppnade bildörren kändes ännu mer som science fiction i jämförelse med Las Vegas.

”Se upp med vad du gör”, sade Wednesday. ”Håll huvudet lågt. Ställ inte till trassel.”

”Alltihop på en gång?”

”Var inte uppkäftig nu. Du kan hålla dig utom synhåll här i Lakeside. Jag blir skyldig någon en stor tjänst för att ha dig här, i trygghet. Om du vore i en stad skulle de få upp spåren efter oss på någon minut.”

”Jag ska stanna här och se upp med vad jag gör.” Shadow menade det när han sade det. Han hade en livstid av trassel bakom sig, och han var beredd att släppa det för alltid. ”När kommer du tillbaka?” frågade han.

”Snart”, sade Wednesday, och så gav han motorn gas, vevade upp rutan och körde iväg i den iskalla natten.

Kapitel elva

Tre kan bevara en hemlighet, om två av dem är döda.

Ben Franklin, Poor Richard’s Almanac

Tre kalla dagar. Hela tiden var det minst tjugo minusgrader, till och med mitt på dagen. Shadow undrade hur folk hade överlevt sådant här väder innan det fanns elektricitet, före värmande ansiktsmasker och termounderkläder i lättvikt, innan det blev lätt att resa.

Han var nere på videouthyrningen/solariet/fiskeaffären och tittade på Hinzelmanns handknutna öringsflugor. De var intressantare än han skulle ha trott: färgglada imitationer av livet gjorda av fjäder och trådar, och var och en med en krok gömd inuti.

Han frågade Hinzelmann.

”På allvar?” frågade Hinzelmann.

”På allvar”, sade Shadow.

”Tja”, sade den äldre. ”Ibland överlevde de inte vintern, och då dog de. Otäta skorstenar och dåligt ventilerade ugnar eller spisar dödade lika många människor som kylan. Men det var svåra tider – de ägnade sommaren och hösten åt att hamstra mat och brasved inför vintern. Det värsta av allt var galenskapen. Jag hörde om det på radio, de sade att det hade någonting med solljuset att göra, att det bara inte finns tillräckligt om vintrarna. Min pappa sade att folk helt enkelt blev hysteriska – vintertokig, kallades det. I Lakeside var det aldrig så farligt, men i några andra städer här omkring drabbades de hårt. Det fanns ett ordstäv som fortfarande var i omlopp när jag var liten: om pigan inte hade försökt döda en i februari hade hon inget råg i ryggen.

Sagoböcker var som guldstoft – allt man kunde läsa var dyrgripar innan staden fick ett lånebibliotek. När min farfars bror i Bayern skickade en sagobok till farfar träffades stadens alla tyskar i stadshuset för att höra honom läsa högt ur den, och finnarna och irländarna och alla de andra tjatade sig till att få höra sagorna av tyskarna.

Tre mil söderut, i Jibway, hittade man en kvinna som var ute spritt språngande naken i vintern med ett dött spädbarn vid bröstet, och hon tillät inte att man tog det ifrån henne.” Han skakade eftertänksamt på huvudet och stängde flugskåpet med ett klickande. ”En sorglig historia. Vill du ha ett kort så att du kan hyra video? Förr eller senare öppnar de en Blockbusters här, och sedan är vi snart utkonkurrerade. Men än så länge har vi ett rätt bra sortiment.”

Shadow påminde Hinzelmann om att han inte hade någon teve och ingen video. Han trivdes i Hinzelmanns sällskap – hågkomsterna, skrönorna, den gamle mannens oknyttsleende. Stämningen mellan dem kunde bli besvärad om Shadow medgav att teveapparater hade gjort honom illa till mods ända sedan de började prata med honom.

Hinzelmann fiskade i en låda och tog fram en plåtask – det såg ut som om den en gång hade varit en sådan ask som innehåller julgodis eller julkakor: en fläckig jultomte med en bricka lastad med Coca-Cola-flaskor log ett strålande leende från dess lock. Hinzelmann lirkade av locket, tog upp en anteckningsbok och ett häfte svarta kuponger och sade: ”Hur många vill du skriva upp dig för?”

”Hur många vad då?”

”Skrothögslotter. Vi rullar ut henne på isen i dag, så vi har börjat sälja lotterna. Fem dollar för en lott, fyrtio dollar för tio och sjuttiofem för tjugo. För en lott får man fem minuter. Vi kan förstås inte lova att bilen sjunker under just dina fem minuter, men den person som kommer närmast vinner femhundra dollar, och skulle den sjunka under dina fem minuter vinner du tusen dollar. Ju tidigare du köper lotterna, desto fler lediga tider finns det. Vill du se informationsbladet?”

”Gärna.”

Hinzelmann gav ett fotokopierat papper till Shadow. Skrothögen var en gammal bil som man tagit ut motorn och bensintanken ur, och den skulle parkeras ute på isen över vintern. Någon gång under våren skulle isen smälta, och när den var för tunn för att hålla för bilens tyngd skulle bilen åka ner i sjön. Det tidigaste datum som skrothögen någonsin hade ramlat i vattnet var tjugosjunde februari (”Det var vintern 1998. Den kan man nog inte kalla en vinter över huvud taget”), det allra senaste var första maj (”Det var 1950. Det året trodde man inte att vintern skulle ta slut annat än som man körde en påle i hjärtat på den”). Vanligast tycktes det vara att bilen sjönk i början av april – oftast mitt på eftermiddagen.

Alla sådana tider under april var redan bokade, avprickade i Hinzelmanns linjerade anteckningsbok. Shadow köpte en halvtimme med tider på morgonen 23 mars, från 09.00 till 09.30. Han gav Hinzelmann trettio dollar.

”Om ändå alla i staden vore lika lätta att sälja lotter till”, sade Hinzelmann.

”Det är som tack för skjutsen du gav mig den kvällen jag kom till staden.”

”Nej, Mike”, sade Hinzelmann. ”Det är till barnen.” Ett ögonblick såg han allvarlig ut, och i hans fårade gamla ansikte syntes inte ett spår av okynne. ”Kom ner i eftermiddag. Du kan hjälpa till med att skjuta ut skrothögen på sjön.”

Han gav Shadow sex blå kort, vart och ett med datum och klockslag nerskrivet med Hinzelmanns gammalmodiga handstil, och förde sedan in uppgifterna på vart och ett av dem i anteckningsboken.

”Hinzelmann”, sade Shadow. ”Har du någonsin hört talas om örnstenar?”

”Nej, det kan jag inte säga att jag har gjort.”

”Åskfåglar då?”

”Tja, det fanns en Åskfågelns ramverkstad på Femte gatan, men den har stängt. Jag är inte till mycket nytta, va?”

”Nej.”

”Vet du vad, du borde gå och kolla på biblioteket. Personalen är bra, fast de är kanske lite distraherade eftersom det är utförsäljning på biblioteksböcker den här veckan. Jag visade väl var biblioteket ligger?”

Shadow nickade och sade hejdå. Han önskade att han själv hade tänkt på biblioteket. Han satte sig i sin lila 4-Runner, körde söderut på Main Street och följde sjön till dess södra ände tills han kom till det slottsliknande hus där stadens bibliotek var inhyst. Han gick in. En skylt pekade ner i källaren: UTFÖRSÄLJNING AV BÖCKER, stod det på den. Själva biblioteket låg på bottenplanet, och han stampade snön av stövlarna.

En avvisande kvinna med hopsnörpta, illröda läppar frågade menande om hon kunde stå till tjänst.

”Jag behöver nog ett lånekort”, sade han. ”Och jag vill veta allt om åskfåglar.”

Indiansk tro och tradition fanns på en ensam hylla i ett av slottets torn. Shadow tog ner ett par böcker och satte sig i stolen vid fönstret. På några minuter hade han fått veta att åskfåglar var mytiska, jättelika fåglar som bodde på bergstoppar och att de gav upphov till blixten och flaxade med vingarna så att det blev åska. Det fanns vissa stammar, läste han, som trodde att åskfåglarna hade skapat världen. Ytterligare en halvtimmes läsning gav inte fler resultat, och ingenstans i böckernas innehållsförteckningar kunde han hitta några örnstenar.

Shadow ställde just tillbaka de sista av böckerna på hyllan när han blev medveten om att någon tittade på honom. Någon som var liten och allvarlig kikade fram runt de tunga hyllorna. När han vände sig om för att se efter försvann ansiktet. Han vände ryggen åt pojken och sneglade sedan över axeln, och han upptäckte att han åter var iakttagen.

I fickan hade han sin silverdollar. Han tog upp den och höll den i höger hand, så att han var säker på att pojken kunde se den. Han fingerpalmerade den i vänster hand, visade upp båda händerna som tomma, lyfte vänster hand till munnen och hostade en gång, och samtidigt lät han myntet falla från vänster hand ner i höger.

Pojken såg storögt på honom och kilade iväg. Strax kom han tillbaka och drog med sig en bister Marguerite Olsen, som misstänksamt såg på Shadow och sade: ”Hej. Leon säger att ni trollade för honom.”

”Bara lite fingerfärdighet. Och förresten, jag tackade ju aldrig för råden om hur jag skulle värma upp lägenheten. Det är varmt och ombonat i den nu.”

”Det var bra.” Hennes frostiga min hade inte töat alls.

”Det här är ett underbart bibliotek”, sade Shadow.

”Det är ett vackert hus. Men staden behöver någonting som är mer ändamålsenligt och mindre vackert. Tänker ni gå på bokrean en trappa ner?”

”Jag hade inte tänkt göra det.”

”Det borde ni. Den är till ett välgörande ändamål.”

”Då ska jag se till att jag går dit.”

”Gå ut i hallen och sedan en trappa ner. Trevligt att träffas, mr Ainsel.”

”Säg Mike”, sade han.

Hon sade ingenting, utan tog bara Leons hand och ledde pojken till barnavdelningen.

”Men mamma”, hörde Shadow hur Leon sade, ”det var inga färdiga fingrar. Det var det inte. Jag såg hur det försvann och sedan ramlade det ur näsan på honom. Jag såg det.”

Ett oljeporträtt av Abraham Lincoln blickade ner på Shadow från väggen. Han gick nerför trappan av marmor och ek till bibliotekets källare, genom en dörr in i ett stort rum fyllt av bord, och varje bord täcktes av alla möjliga slags böcker, slumpartat ordnade och brokigt arrangerade: pocketböcker och inbundna, skönlitteratur och sakprosa, tidskrifter och uppslagsverk, allt sida vid sida på borden, med ryggarna utåt eller uppåt.

Shadow strövade in längst in i rummet, där det stod ett bord fullt av gamla böcker i läderband, var och en med ett katalognummer i vitt på ryggen. ”Ni är den förste som går in i det där hörnet i dag”, sade mannen som satt vid traven med tomma kartonger och påsar och det lilla, öppna kassaskrinet i metall. ”För det mesta tar folk bara thrillers och barnböcker och Harlequinböcker. Och Jenny Kerton och Danielle Steel och sådant.” Mannen läste Agatha Christies Dolken från Tunis. ”Allting på bordet kostar femtio cent boken, eller också kan du få tre för en dollar.”

Shadow tackade honom och fortsatte att botanisera. Han hittade ett exemplar av Herodotos Historia i flagnande, brunt läder. Det fick honom att tänka på det pocketexemplar han hade lämnat kvar i fängelset. Det fanns en bok som hette Otroliga trolleritrick, som såg ut som den kunde innehålla lite mynttrolleri. Han tog med sig båda böckerna till mannen med kassaskrinet.

”Köp en till, så kostar det ändå bara en dollar”, sade mannen. ”Och om du tar en bok till härifrån, så gör du oss en tjänst. Vi behöver utrymmet på hyllorna.”

Shadow gick tillbaka till de gamla böckerna i läderband. Han beslöt att befria den bok som det var minst troligt att någon annan skulle köpa och upptäckte att han inte kunde välja mellan Vanliga sjukdomar i urinvägsområdet med illustrationer, av en medicine doktor och Protokoll från Lakesides stadsfullmäktiges sammanträden 1872–1884. Han tittade på illustrationerna i läkarboken och kom fram till att någonstans i staden fanns det säkert någon tonårskille som kunde ha boken till att äckla sina vänner med, så han tog med sig stadsfullmäktiges protokoll till mannen vid dörren, som tog emot hans dollar och lade alla böckerna i en brun papperspåse från Daves delikatesser.

Shadow gick ut från biblioteket. Han hade utsikt över hela sjön härifrån. Han kunde till och med se huset där han bodde, som ett dockhus på andra sidan bron. Och ute på isen i närheten av bron var det några män, fyra eller fem stycken, som sköt ut en mörkgrön bil mitt på den vita sjön.

”Tjugotredje mars”, sade Shadow lågt till sjön. ”Mellan nio och halv tio.” Han undrade ifall vare sig sjön eller skrotbilen hörde honom – och om de skulle bry sig det minsta om honom ifall de gjorde det. Han betvivlade det.

Vinden blåste bitter mot hans ansikte.

Polismästare Chad Mulligan väntade utanför Shadows lägenhet när han kom tillbaka. Shadows hjärta började bulta när han såg polisbilen, men lugnade sig lite när han märkte att Mulligan satt och fyllde i blanketter i framsätet.

Han gick fram till bilen med sin papperspåse med böcker.

Mulligan vevade ner rutan. ”Utförsäljning på biblioteket?”

”Ja.”

”Jag köpte en kartong böcker av Robert Ludlum där för två, tre år sedan. Någon gång ska jag läsa dem. Min kusin är heltokig i killen. Vid det här laget tänker jag mest att om jag någonsin blir strandsatt på en öde ö och har med mig min kartong med Ludlumböcker, så kan jag komma ikapp med läsningen.”

”Är det någonting särskilt jag kan stå till tjänst med?”

”Inte ett smack. Jag tänkte bara att jag skulle titta in och se hur du har det. Du vet, det finns ett kinesiskt ordspråk – räddar man en människas liv, så har man ansvar för honom. Ja, jag ska ju inte säga att jag räddade livet på dig förra veckan. Men jag tyckte ändå att jag borde titta in. Hur går det med den lila Guntheromobilen?”

”Utmärkt”, sade Shadow. ”Den är bra. Går som den ska.”

”Trevligt att höra.”

”Jag träffade min granne nere på biblioteket”, sade Shadow. ”Miz Olsen. Jag undrade …”

”Vad som har krupit upp i baken på henne och dött där?”

”Om man nu vill uttrycka saken så.”

”Lång historia. Om du vill åka med en stund, så kan jag berätta alltsammans för dig.”

Shadow övervägde det en sekund. ”Okej”, sade han. Han klev in i bilen och satte sig i passagerarsätet fram. Mulligan körde iväg norr om staden. Sedan släckte han lysena och parkerade bredvid vägen.

”Darren Olsen träffade Marge på universitetet i Stevens Point, och han tog med henne norröver, hem till Lakeside. Hon hade pluggat journalistik. Han pluggade till, fan, hotellmanager, någonting i den stilen. När de kom hit tappade folk hakan. Det här var för kanske tretton eller fjorton år sedan. Hon var så vacker … det där svarta håret …” Han tystnade. ”Darren var manager på Motel America borta i Camden, tre mil västerut. Det var bara det att det inte verkade vara någon som ville övernatta i Camden, och till sist stängde hotellet. De hade två pojkar. Sandy var elva då. Den lilla – Leon heter han, va? – var bara spädbarn.

Darren Olsen var ingen modig man. Han hade varit en bra fotbollsspelare i high school, men det var sista gången han kom någonvart. Hur som helst. Han vågade inte berätta för Marge att han hade blivit av med jobbet, så i en månad, eller kanske i två månader, körde han iväg tidigt på morgonen och kom hem sent på kvällen och beklagade sig över vilken jobbig dag han hade haft på motellet.”

”Vad gjorde han?” frågade Shadow.

”Mm. Det vet jag inte riktigt. Antagligen körde han upp till Ironwood, kanske ner till Green Bay. Förmodligen började han med att leta jobb. Men ganska snart söp han bort tiden, eller rökte bort den, och säkert träffade han då och då något litet fnask för att få lite omedelbar behovstillfredsställelse. Han kanske spelade. Vad jag säkert vet är att han tömde deras gemensamma konto på tio veckor. Det var bara en tidsfråga tills Margie kom på det – där är han!”

Han svängde ut med bilen, slog på sirenen och lysena och skrämde vettet ur en småvuxen karl med nummerplåtar från Iowa, som just hade kommit nerför backen i över hundra.

När syndaren från Iowa hade fått sin böteslapp återgick Mulligan till berättelsen.

”Var var jag nu? Jo. Så Margie sparkar ut honom och begär skilsmässa. Det övergick i en otäck vårdnadsstrid. Det är vad det kallas när det hamnar i People. Otäck vårdnadsstrid. Hon fick ungarna, Darren fick besöksrätt och inte mycket mer. Leon var liten på den tiden. Sandy var äldre, en bra unge, den sorten som dyrkar sin pappa. Han lät inte Margie säga ett ont ord om honom. De blev av med huset – de hade ett trevligt ställe nere på Daniels Road. Hon flyttade in i lägenheten. Han flyttade ifrån staden. En gång i halvåret kom han tillbaka och gjorde livet surt för alla.

Så höll det på i några år. Han kom tillbaka och slösade pengar på ungarna, och Margie storgrät. De flesta av oss började önska att han inte skulle komma tillbaka mer alls. Hans mamma och pappa hade flyttat till Florida när de pensionerade sig – sade att de inte stod ut med en vinter till i Wisconsin. Så i fjol kom han hit och sade att han ville ta med sig barnen ner till Florida över julen. Margie sade aldrig i livet och stick härifrån. Det blev rätt obehagligt – vid ett tillfälle blev jag tvungen att åka dit. Familjegräl. När jag väl kom dit stod Darren ute på gården och vrålade en massa, pojkarna var på väg att knäcka helt, Margie grät.

Jag sade åt Darren att om han inte passade sig skulle det bli en cell över natten. En sekund trodde jag att han tänkte klippa till mig, men han var så pass nykter att han lät bli. Jag körde ner honom till husvagnscampingen söder om staden och sade åt honom att skärpa sig. Att han hade gjort henne illa så att det räckte … Nästa dag åkte han ifrån staden.

Två veckor senare försvann Sandy. Han gick aldrig på skolbussen. Han hade sagt till sin bästa kompis att han skulle träffa sin pappa snart, att Darren skulle ge honom en extra häftig present som kompensation för att han inte hade fått vara i Florida över julen. Sedan dess har ingen sett honom. När en förälder kidnappar sitt barn är det så jävligt det kan bli. Det är omöjligt att hitta en unge som inte vill bli hittad, liksom.”

Shadow sade att han förstod. Han förstod en sak till dessutom: Chad Mulligan var kär i Marguerite Olsen. Shadow undrade om han visste hur uppenbart det var.

Mulligan körde ut en gång till med blixtrande blåljus och stoppade några tonåringar som körde i nittio. Dem gav han inga böter; han ville bara ”lära dem att veta hut”.

Den kvällen satt Shadow vid köksbordet och försökte lista ut hur man förvandlar en silverdollar till en encentare. Det var ett trick han hade hittat i Otroliga trolleritrick, men beskrivningen var vansinnigt förtretlig och vag, inte till någon hjälp alls. Fraser som ”låt sedan myntet försvinna på vanligt sätt” återkom i var och varannan mening. Vad, undrade Shadow, var ”vanligt sätt” i det här sammanhanget? En French drop? Sleeva det? Skrika ”Himmel, se upp! En puma!” och släppa myntet i fickan medan publiken hade uppmärksamheten på annat håll?

Han slängde upp sin silverdollar i luften och fångade den, och han mindes månen och kvinnan som hade givit den till honom, och sedan försökte han med illusionen. Han fick den inte att funka. Han gick in i badrummet och försökte igen framför spegeln, och då fick han bekräftat att han haft rätt. Så som tricket var beskrivet gick det inte att göra det. Han suckade, stoppade mynten i fickan igen och satte sig i soffan. Han bredde ut den billiga pläden över benen och slog upp Protokoll från Lakesides stadsfullmäktiges sammanträden 1872–1884. Texten var satt i två spalter och så liten att det nästan var oläsligt. Han bläddrade genom boken och tittade på reproduktionerna av fotografier från den tiden, på de många inkarnationer av Lakesides stadsfullmäktige som fanns där: långa polisonger och kritpipor och nötta hattar och blanka hattar till ansikten som, i många fall, var märkligt välbekanta. Han blev inte förvånad när han såg att den korpulente sekreteraren i 1882 års stadsfullmäktige var en Patrick Mulligan: om han rakade sig och gick ner tio kilo skulle han bli en dubbelgångare till Chad Mulligan, som var hans – vad då, sonsonson? Han undrade ifall Hinzelmanns nybyggarfarfar fanns med på fotografierna, men det verkade inte som om han hade varit material för stadsfullmäktige. Shadow trodde att han hade sett en hänvisning till Hinzelmann i texten medan han bläddrade från fotografi till fotografi, men när han tittade igenom den en gång till hittade han det inte, och den minimala texten fick det att värka i ögonen.

Han lade ner boken på bröstet och märkte att han satt och nickade. Det vore dumt att somna på soffan, beslöt han nyktert. Sovrummet låg bara några steg bort. Å andra sidan skulle sovrummet och sängen finnas kvar om fem minuter, och han tänkte hur som helst inte sova, bara blunda en sekund …

Mörkret mullrade.

Han stod på en öppen slätt. Bredvid honom låg den plats som han en gång kommit ut från, som jorden hade pressat fram honom ur. Stjärnorna föll från himlen och varje stjärna som rörde vid den röda jorden blev en man eller en kvinna. Männen hade långt, svart hår och höga kindkotor. Kvinnorna såg allihop ut som Marguerite Olsen. Detta var stjärnfolket.

De såg på honom med mörka, stolta ögon.

”Berätta för mig om åskfåglar”, sade Shadow. ”Snälla. Det är inte för min skull. Det är för min frus skull.”

En efter en vände de ryggen åt honom, och när deras ansikten försvann ur sikte försvann också de, blev ett med landskapet. Men den sista av dem, som hade vita strimmor i sitt mörkgrå hår, pekade innan hon vände sig bort, pekade mot den vinröda himlen.

”Fråga dem själv”, sade hon. Sommaråska flimrade och lyste en kort sekund upp landskapet från horisont till horisont.

Nära honom fanns höga klippor, toppar och spiror av sandsten, och Shadow började klättra upp på den som var närmast. Spiran hade samma färg som gammalt elfenben. Han grep tag om ett utsprång och kände hur det bröts av i handen. Det är ben, tänkte Shadow. Inte sten. Det är torrt gammalt ben.

Det var en dröm, och i drömmar har man inget val: antingen har man inga beslut att fatta, eller också har besluten fattats långt innan drömmen ens börjar. Shadow klättrade vidare. Det gjorde ont i händerna. Ben knäppte och krasade och splittrades under hans nakna fötter. Vinden drog i honom, och han tryckte sig mot spiran, och han fortsatte att klättra uppför tornet.

Det var gjort av en enda sorts ben, insåg han, som upprepades om och om igen. Alla benen var torra och påminde om bollar. Han föreställde sig att de kunde vara äggskal, någon kolossal fågels ägg. Men ännu en blixt sade honom någonting annat: de hade hål i stället för ögon och de hade tänder som grinade glädjelöst.

Någonstans ropade fåglar. Regn stänkte i hans ansikte.

Han var hundra meter över marken, klamrade sig fast vid sidan av tornet av skallar, och vita ljungeldar brann i vingarna på de dunkla fåglar som kretsade runt spiran – enorma, svarta fåglar som påminde om kondorer, var och en med en vit fjäderkrage. Det var stora, behagfulla, fruktansvärda fåglar, och vingarnas slag dånade som åska i nattluften.

De kretsade runt spiran.

De måste vara sex, sju meter från vingspets till vingspets, tänkte Shadow.

Sedan svängde den första fågeln ur sin bana och kom emot honom, och blå åska sprakade i dess vingar. Han tryckte sig in i en skreva av skallar; tomma ögonhålor stirrade på honom och ett gytter av elfenbenständer log mot honom, men han fortsatte att klättra, drog sig uppför berget av skallar; alla de vassa kanterna skar in i huden, och han kände äckel och skräck och bävan.

En fågel till kom emot honom, och klor stora som en hand sjönk in i hans arm.

Han sträckte ut handen och försökte ta en fjäder från dess vinge – för om han återkom till stammen utan en åskfågelsfjäder var han vanärad och han skulle aldrig bli en man – men fågeln drog sig uppåt, så att han inte kom åt fjädrarna. Åskfågeln släppte taget och vände ut i vinden igen. Shadow fortsatte sin klättring.

Det måste vara tusentals skallar, tänkte Shadow. Tusen gånger tusen. Och alla är inte människoskallar. Äntligen stod han högst upp i spiran, och de stora fåglarna, åskfåglarna, kretsade långsamt omkring honom, navigerade i stormbyarna med små snärtar med vingarna.

Han hörde en röst, bisonmannens röst, hörde den ropa åt honom i vinden, berätta för honom vilkas skallar det var …

Tornet började rasa och den största fågeln, med ögon så bländande vitblå som blixtar, störtade ner mot honom i ett brus av åska, och Shadow föll, tumlade nerför tornet av skallar …

Telefonen ringde gällt. Shadow hade inte ens vetat att den var ikopplad. Yrvaken och skakad lyfte han luren.

”Vad i helvete”, skrek Wednesday, argare än Shadow hade hört honom dittills, ”vad i hela överjävla glödheta helvete tror du att du håller på med?”

”Jag sov”, sade Shadow dumt i luren.

”Vad tror du att det är för förbannade vits med att stoppa undan dig på ett gömställe som Lakeside, ifall du ska föra sådant oväsen att inte ens en död kunde undgå att höra det?”

”Jag drömde om åskfåglar …”, sade Shadow. ”Och ett torn. Skallar …” Det föreföll honom mycket viktigt att minnas drömmen.

”Jag vet vad du drömde. Varenda satans själ vet vad du drömde. Du store milde tid. Vad fan är det för mening med att gömma dig, om du ska börja annonsera?”

Shadow sade ingenting.

Det blev tyst i andra änden. ”Jag kommer dit i morgon bitti”, sade Wednesday. Det lät som om vreden hade ebbat ut. ”Vi ska till San Francisco. Du får själv välja om du vill ha blommor i håret.” Och sedan blev det tyst i luren.

Shadow ställde ner telefonen på golvet och satte sig stelt upp. Klockan var sex på morgonen, och utomhus rådde fortfarande nattmörker. Han reste sig huttrande ur soffan. Han hörde vinden som tjöt över den igenfrusna sjön. Och han hörde hur någon i närheten grät, på bara en tunn väggs avstånd: han var säker på att det var Marguerite Olsen, och hennes snyftningar var envisa och låga och hjärtskärande.

Shadow gick ut i badrummet och pissade, och sedan gick han in i sovrummet och stängde dörren, skärmade av ljudet av den gråtande kvinnan. Utanför tjöt och klagade vinden som om även den sökte efter ett förlorat barn.

San Francisco var ovanligt varmt för januari, så varmt att svetten stack i Shadows nacke. Wednesday var klädd i mörkblå kostym och ett par guldbågade glasögon, och i detta såg han ut som en advokat.

De gick längs Haight Street. Dagdrivare och fnask och tiggare såg dem gå förbi, och ingen klirrade med sin pappersmugg med småpengar åt dem, ingen bad dem om någonting alls.

Wednesday såg sammanbiten ut. Shadow hade omedelbart sett att han fortfarande var arg och inte ställt några frågor när den svarta Lincolnen stannade utanför hans hus på morgonen. De hade inte pratat på vägen till flygplatsen. Han hade blivit lättad när han upptäckte att Wednesday reste första klass, medan han själv satt bak i andra klass.

Nu var det sent på eftermiddagen. Shadow, som inte hade varit i San Francisco sedan han var liten och som sedan dess bara hade sett staden som en bakgrund i filmer, blev häpen när han upptäckte hur välbekant den var, att trähusen var så färgglada och unika och backarna så branta, hur lite det kändes som någon annan plats alls.

”Det är nästan svårt att tro att det här ligger i samma land som Lakeside”, sade han.

Wednesday blängde på honom. Sedan sade han: ”Det gör det inte. San Francisco ligger inte i samma land som Lakeside, inte mer än New Orleans ligger i samma land som New York eller Miami i samma land som Minneapolis.”

”Jaså?” sade Shadow milt.

”Jajamen. De kanske har vissa kulturella kännetecken gemensamma – pengar, den federala regeringen, underhållningen – det är helt uppenbart samma nation – men det enda som skapar illusionen att det är samma land är dollarsedlarna, The Tonight Show och McDonald’s.” De var på väg mot en park i slutet av gatan. ”Var trevlig mot damen vi ska hälsa på. Men inte för trevlig.”

”Jag ska hålla mig i skinnet”, sade Shadow.

De steg ut på gräset.

En ung flicka, inte över fjorton, med håret färgat i grönt och brandgult och rosa, stirrade på dem när de gick förbi. Hon satt bredvid en hund, en blandras som hade ett snöre till halsband och koppel. Flickan såg ut att vara hungrigare än hunden. Hunden gläfste åt dem och viftade sedan på svansen.

Shadow gav flickan en dollarsedel. Hon stirrade på den som om hon inte visste riktigt vad det var. ”Köp lite hundmat för den”, föreslog Shadow. Hon nickade och log.

”Om jag nu får vara helt uppriktig”, sade Wednesday. ”Du måste vara mycket försiktig i närheten av den dam vi ska träffa. Hon kanske kunde bli förtjust i dig, och det vore inte bra.”

”Är hon din flickvän eller så?”

”Inte för alla små plastleksaker i Kina”, sade Wednesday älskvärt. Hans ilska tycktes ha lagt sig, eller möjligen investerats i framtiden. Shadow misstänkte att ilska var den motor som höll Wednesday igång.

En kvinna satt i gräset under ett träd; framför sig hade hon en pappersduk utbredd, och på duken stod en mängd Tupperware-burkar med olika maträtter.

Hon var – inte fet, nej, långt därifrån; vad hon var, och det ordet hade Shadow aldrig förr haft skäl att använda, var kurvig. Hennes hår var så ljust att det var vitt, det slags platinablonda lockar som borde ha tillhört en sedan länge död filmstjärna, läpparna var målade blodröda och hon såg ut att vara någonstans mellan tjugofem och femtio.

När de kom fram till henne satt hon och valde från en assiett med stekta ägg. Hon tittade upp när Wednesday nalkades, lade ifrån sig ägget hon hade valt och torkade handen. ”Hejsan, din gamla humbug”, sade hon, men hon log när hon sade det, och Wednesday bugade sig djupt, tog hennes hand och lyfte den till läpparna.

Han sade: ”Du är förtrollande i dag.”

”Vad fan skulle jag annars vara?” frågade hon ljuvt. ”Och hur som helst, så är du en lögnhals. New Orleans var ett fatalt misstag – där gick jag upp, vad kan det ha varit, femton kilo? Jag lovar. Jag visste att jag var tvungen att ge mig av när jag började rulta. Numera skaver låren mot varandra när jag går, kan du tänka dig?” Det sista riktade hon till Shadow. Han hade ingen aning om vad han skulle svara, och han kände hur en het rodnad spred sig över ansiktet. Kvinnan skrattade förtjust. ”Han rodnar! Wednesday, din raring, du har kommit hit med någon som rodnar! Du är då fullständigt underbar. Vad heter han?”

”Det här är Shadow”, sade Wednesday. Han verkade njuta av Shadows förlägenhet. ”Shadow, säg hej till Easter.”

Shadow sade någonting som kanske var Hej, och kvinnan log mot honom igen. Det kändes som om han fastnat framför en strålkastare – den bländande sort som tjuvskyttar använder för att lamslå hjortar innan de skjuter dem. Han kände lukten av hennes parfym där han stod, en berusande blandning av jasmin och kaprifol, av sötmjölk och kvinnohud.

”Hur är läget?” frågade Wednesday.

Kvinnan – Easter – skrattade ett djupt och hest skratt, mustigt och glädjefyllt. Hur kunde man annat än tycka om någon som skrattade på det viset? ”Allt är utmärkt”, sade hon. ”Hur är det själv, gamle varg?”

”Jag hoppades på att kunna skaffa mig ditt stöd.”

”Slöseri med tid.”

”Lyssna åtminstone på mig innan du avfärdar mig.”

”Meningslöst. Bekymra dig inte.”

Hon tittade på Shadow. ”Snälla du, sätt dig och ta för dig av maten. Här, ta en tallrik och lassa upp åt dig. Allt är gott. Ägg, grillad kyckling, kycklingcurry, kycklingsallad, och där borta är det lapin – egentligen kanin, men kall kanin är en fröjd, och i skålen där borta finns det harragu – jag kanske helt enkelt skulle lägga för en tallrik åt dig?” Och det gjorde hon; hon tog en plasttallrik, lassade upp massor av mat och räckte fram den till honom. Sedan tittade hon på Wednesday. ”Tänker du äta?”

”Jag står till ert förfogande, frun”, sade Wednesday.

”Du”, upplyste hon, ”är så full av skit att det är ett under att dina ögon inte blir bruna.” Hon gav honom en tom tallrik. ”Ta för dig”, sade hon.

Eftermiddagssolen bakom henne förvandlade hennes hår till en aura av platina. ”Shadow”, sade hon och gnagde med stort välbehag på ett kycklingben. ”Det är ett gulligt namn. Varför kallas du Shadow?”

Shadow slickade sig om läpparna för att fukta dem. ”När jag var liten”, sade han. ”Vi bodde, mamma och jag, vi var, alltså, hon var liksom sekreterare på en massa amerikanska ambassader, vi flyttade från stad till stad över hela Nordeuropa. Sedan blev hon sjuk och blev tvungen att förtidspensionera sig och vi flyttade tillbaka till Staterna. Jag visste aldrig vad jag skulle säga till de andra barnen, så jag bara letade rätt på vuxna och följde efter dem utan att säga någonting. Jag behövde väl bara sällskap, skulle jag tro. Jag vet inte. Jag var liten som barn.”

”Du blev större”, sade hon.

”Ja”, sade Shadow. ”Jag blev större.”

Hon vände sig åter mot Wednesday, som satt och slevade i sig ur en skål med vad som såg ut som kall gumbo. ”Är det den här killen som har gjort alla så ifrån sig?”

”Har du hört om det?”

”Jag håller öronen spetsade”, sade hon. Och till Shadow sade hon: ”Håll dig ur vägen för dem. Det finns för många hemliga sällskap i världen, och de känner ingen lojalitet och ingen kärlek. Kommersiella, fristående, från regeringen – allihop sitter de i samma båt. De varierar från knappt kompetenta till synnerligen farliga. Du, gamle varg, häromdagen hörde jag en historia du skulle gilla. Hur vet man att CIA inte var inblandat i Kennedymordet?”

”Den har jag hört”, sade Wednesday.

”Synd.” Hon vände uppmärksamheten mot Shadow igen. ”Men agentgänget, de som du träffade, det är en helt annan sak. De existerar därför att alla vet att de måste existera.” Hon tömde en pappersmugg med någonting som såg ut som vitt vin, och sedan reste hon sig. ”Shadow är ett bra namn”, sade hon. ”Jag vill ha en mockaccino. Kom.”

Hon började gå därifrån. ”Men maten då?” frågade Wednesday. ”Du kan inte bara lämna den där.”

Hon log mot honom och pekade på flickan som satt med sin hund, och sedan sträckte hon ut armarna i en gest mot Haight Street och mot hela världen. ”Låt den föda dem”, sade hon och gick, och Wednesday och Shadow följde efter henne.

”Kom ihåg”, sade hon till Wednesday på vägen, ”att jag är rik. För mig går det utmärkt. Varför skulle jag hjälpa dig?”

”Du är en av oss”, sade han. ”Du är lika bortglömd och lika oälskad och förgäten som alla vi andra. Det är rätt uppenbart vilken sida du borde vara på.”

De kom till ett kafé, gick in och satte sig. Där inne fanns bara en servitris, som bar sin ögonbrynsring som om den varit ett kastmärke, och en kvinna som stod och gjorde kaffe bakom disken. Servitrisen kom fram mot dem, log automatiskt, visade dem till ett bord, tog upp beställning.

Easter lade sin slanka hand ovanpå Wednesdays, grå och fyrkantig. ”Jag säger ju”, sade hon, ”att jag klarar mig utmärkt. På mina högtidsdagar festar folk fortfarande på ägg och kaniner, på godis och kött, som en symbol för återfödelse och parning. De bär blommor i hatten och de ger varandra blommor. De gör det i mitt namn. Fler och fler för varje år. I mitt namn, gamle varg.”

”Och du blir fet och välmående av deras dyrkan och kärlek?” sade han torrt.

”Nu är du en skitstövel.” Plötsligt lät hon väldigt trött. Hon läppjade på mockaccinon.

”Allvarlig fråga, min kära. Jag skulle förvisso gå med på att miljoner och åter miljoner ger varandra gåvor i ditt namn och att de fortfarande utövar alla riterna i din högtid, till och med att leta efter gömda ägg. Men hur många av dem vet vem du är? Hm? Ursäkta, fröken?” Det sista riktades till servitrisen.

Hon sade: ”Vill ni ha en espresso till?”

”Nej, min kära. Jag undrade bara om du kunde hjälpa oss med en liten diskussion vi har här. Min vän och jag är oense om vad ordet ’Easter’ betyder. Du råkar inte veta det?”

Flickan stirrade på honom som om gröna paddor hade börjat tvinga sig fram ur munnen på honom. Sedan sade hon: ”Jag vet ingenting om det där kristna köret. Jag är hedning.”

Kvinnan bakom disken sade: ”Jag tror att det är latin eller någonting sådant för ’Kristus är uppstånden’, kanske.”

”Jaså?” sade Wednesday.

”Jo, visst”, sade kvinnan. ”Easter, öster. På samma sätt som solen stiger upp i öster, du vet.”

”Den uppståndne sonen. Självklart – ett mycket logiskt antagande.” Kvinnan log och återgick till kaffekvarnen. Wednesday tittade upp på servitrisen. ”Jag tror att jag vill ha en espresso till, om det går för sig. Och så undrar jag … du som är hedning, vem dyrkar du?”

”Dyrkar?”

”Just det. Jag föreställer mig att du måste ha ett ganska brett fält att välja från. Vem ställer du upp husaltaret till? Vem böjer du dig inför? Vem ber du till i gryningen och i skymningen?”

Flickans läppar formades på flera olika sätt utan att få fram några ord innan hon sade: ”Den kvinnliga principen. Det är någonting som ger kraft. Du vet?”

”Förvisso. Och din kvinnliga princip. Har hon ett namn?”

”Hon är gudinnan inom oss alla”, sade flickan med ringen i ögonbrynet, och färgen på hennes kinder blev högre. ”Hon behöver inget namn.”

”Ah”, sade Wednesday med ett brett, busigt leende, ”och har ni mäktiga backanaler till hennes ära? Dricker du blod och vin i fullmånens sken, medan blodröda ljus brinner i ljusstakar av silver? Stiger du naken ner i havsskummet och mässar i extas till din namnlösa gudinna, medan lågorna slickar dina ben, slickar dina lår som tusen leoparders tungor?”

”Du driver med mig”, sade flickan. ”Sådant där håller vi inte alls på med.” Hon tog ett djupt andetag. Shadow misstänkte att hon räknade till tio. ”Får det vara mer kaffe? En mockaccino till?” Hennes leende påminde väldigt mycket om det leende hon hade hälsat dem med när de kom in.

De skakade på huvudet allihop, och servitrisen vände sig ifrån dem för att hälsa på en ny gäst.

”Där”, sade Wednesday, ”är någon som ’inte har tron och inte vill ha roligt’. Chesterton. Hedning, på min ära. Jaha. Ska vi gå ut på gatan, min kära Easter, och upprepa experimentet? Ta reda på hur många av de förbipasserande som vet att Easter egentligen är Eostre, gryningens gudinna? Få se nu – nu vet jag. Vi ska fråga hundra personer. För var och en som vet det får du hugga av ett av mina fingrar, och när jag får slut på dem kan du ta tårna; för var tjugonde som inte vet ägnar du en natt åt att älska med mig. Och här är oddsen sannerligen till din fördel – det här är trots allt San Francisco. På dessa branta gator finns hedningar och avgudadyrkare och wiccatroende i mängder.”

Hon såg på Wednesday med gröna ögon. De hade, kom Shadow fram till, precis samma färg som löven om våren, när solen skiner genom dem. Hon sade ingenting.

”Vi kan pröva”, fortsatte Wednesday. ”Men det skulle sluta med att jag hade tio fingrar, tio tår och fem nätter att vänta i din säng. Så säg inte att de dyrkar dig och att det är din högtidsdag de firar. De säger ditt namn, men det har ingen innebörd för dem. Ingen alls.”

Nu hade hon tårar i ögonen. ”Jag vet det”, sade hon lågt. ”Jag är inte dum.”

”Nej”, sade Wednesday. ”Det är du inte.”

Han har drivit henne för långt, tänkte Shadow.

Wednesday tittade skamset ner. ”Förlåt”, sade han. Shadow hörde hur uppriktig hans röst var. ”Vi behöver dig. Vi behöver din energi. Vi behöver din kraft. Kommer du och slåss på vår sida när stormen bryter ut?”

Hon tvekade. Hon hade en kedja av blå förgätmigejer tatuerade runt vänster handled.

”Ja”, sade hon efter en stund. ”Det gör jag nog.”

Det är nog sant som det sägs, tänkte Shadow. Om man kan hyckla uppriktighet är ens lycka gjord. Sedan skämdes han för att han hade tänkt så.

Wednesday kysste sin fingertopp och rörde vid Easters kind med den. Han ropade dit servitrisen och betalade för kaffet; han räknade noggrant upp pengarna, vek in dem i notan och räckte fram det hela till henne.

När de gick därifrån sade Shadow: ”Fröken? Ursäkta? Jag tror att du tappade den här.” Han tog upp en tiodollarsedel från golvet.

”Nej”, sade hon och tittade på de sedlar hon hade i handen.

”Jag såg att den föll”, sade Shadow hövligt. ”Du gör klokt i att räkna dem.”

Hon räknade pengarna hon hade i handen, såg förbryllad ut och sade: ”Jösses. Du har rätt. Förlåt.” Hon tog emot tiodollarsedeln från Shadow och gick därifrån.

Easter följde med dem ut på trottoaren. Ljuset hade just börjat falna. Hon nickade åt Wednesday, och sedan nuddade hon vid Shadows hand och sade: ”Vad drömde du om i natt?”

”Åskfåglar”, sade han. ”Ett torn av skallar.”

Hon nickade. ”Vet du vilkas skallar det var?”

”Jag hörde en röst”, sade han. ”I drömmen. Den berättade det.”

Hon nickade och väntade.

Han sade: ”Den sade att det var mina. Mina egna gamla skallar. Tusen och åter tusen.”

Hon såg på Wednesday och sade: ”Jag tror att han här är värd att spara.” Hon log sitt strålande leende, och sedan klappade hon Shadow på armen och försvann iväg på trottoaren. Han såg på henne när hon försvann och försökte – utan framgång – låta bli att tänka på att hennes lår gneds mot varandra när hon gick.

I taxin ut till flygplatsen vände sig Wednesday mot Shadow. ”Vad fan var det där med tiodollarsedeln?”

”Du lurade henne. Det dras av på hennes lön om det fattas pengar.”

”Varför i helvete ska du bry dig om det?” Wednesday verkade ilsken på allvar.

Shadow tänkte efter en stund. Sedan sade han: ”Jag skulle inte vilja att någon gjorde så mot mig. Hon hade inte gjort någonting ont.”

”Inte?” Wednesday stirrade framför sig och sade sedan: ”När hon var sju år stängde hon in en kattunge i en garderob. Hon lyssnade på hur den jamade i en vecka. När den hade slutat jama tog hon ut den ur garderoben, lade den i en skokartong och begravde den på bakgården. Hon ville begrava någonting. Hon har för vana att stjäla där hon jobbar. I allmänhet småsummor. I fjol hälsade hon på sin mormor på det sjukhem där den gamla damen ligger. Hon tog en antik guldklocka från mormors nattduksbord och letade sedan igenom flera av de andra rummen, och hon stal små summor pengar och personliga tillhörigheter från dem som bodde där på sin ålders höst, mätta av dagar. När hon kom hem visste hon inte vad hon skulle göra med det hela, för hon var rädd att någon skulle ertappa henne, så hon slängde bort alltihop utom kontanterna.”

”Jag hajar”, sade Shadow.

”Dessutom har hon symptomfri gonorré”, sade Wednesday. ”Hon misstänker att hon kan vara smittad men gör ingenting åt saken. När hennes senaste pojkvän anklagade henne för att ha smittat ner honom blev hon sårad och förolämpad, och hon vägrade att träffa honom mer.”

”Det här behövs inte”, sade Shadow. ”Jag sade ju att jag hajar. Och så här kan du väl göra med vem som helst? Berätta otrevliga saker om dem.”

”Givetvis”, instämde Wednesday. ”Allihop gör ungefär samma saker. De kanske tror att deras synder är oerhörda, men för det mesta är de futtiga och enformiga.”

”Och då är det helt okej att du stjäl tio dollar av henne?”

Wednesday betalade taxin, och tillsammans gick de båda männen in på flygplatsen och vidare till sin gate. Ombordstigningen hade inte börjat ännu. Wednesday sade: ”Vad kan jag göra? De offrar inga baggar eller tjurar åt mig. De skickar mig inte dråparnas och slavarnas själar, hängda i galgar, renätna av korpar. De skapade mig. De har glömt mig. Nu tar jag tillbaka lite från dem. Är inte det rättvist?”

”Mamma brukade säga: ’Livet är inte rättvist’”, sade Shadow.

”Det är klart att hon gjorde”, sade Wednesday. ”Det är sådant som mammor säger, det och: ’Ifall alla dina vänner hoppade utför ett stup, skulle du också göra det?’”

”Du snodde tjejen på tio dollar, jag gav tio dollar tillbaka till henne”, sade Shadow envist. ”Jag gjorde rätt.”

Någon tillkännagav att det började bli dags att gå ombord på planet. Wednesday reste sig. ”Må dina val alltid vara så enkla”, sade han.

Köldknäppen höll på att ge med sig när Wednesday släppte av Shadow fram på småtimmarna. Det var fortfarande vidrigt kallt i Lakeside, men det var inte orimligt kallt längre. På den tända skylten på M&I Bank blixtrade omväxlande 03:30 och –20° när de körde igenom staden.

Klockan var 09.30 när polismästare Chad Mulligan knackade på dörren till lägenheten och frågade Shadow om han kände en flicka som hette Alison McGovern.

”Det tror jag inte”, sade Shadow sömnigt.

”Så här ser hon ut”, sade Mulligan. Det var ett klassfoto. Shadow kände genast igen personen på bilden: flickan med gummisnoddarna om tänderna, hon som hade fått veta allt om hur man kan använda Alka-Seltzer till oralsex av sin kompis.

”Ja, visst. Okej. Hon åkte med samma buss som jag när jag kom hit.”

”Var var ni i går, mr Ainsel?”

Shadow kände hur världen började snurra iväg från honom. Han visste att han inte hade någonting att känna sig skyldig för ( Du är villkorligt frigiven, men du lever under antaget namn, viskade en lugn röst i hans inre. Räcker inte det? )

”San Francisco”, sade han. ”Kalifornien. Jag hjälpte min farbror att flytta en himmelssäng.”

”Har du några kontramärken? Någonting i den stilen?”

”Ja, visst.” Han hade båda kontramärkena från sina boardingpass i bakfickan; han tog fram dem. ”Vad har hänt?”

Chad Mulligan granskade kontramärkena. ”Alison McGovern har försvunnit. Hon brukar hjälpa till uppe på Lakesides djurskyddsförening. Mata djur eller gå ut med hundar. Hon brukar komma dit några timmar efter skolan. Och Dolly Knopf, som sköter föreningen, hon kör henne alltid hem när de har stängt för natten. I går kom Alison aldrig dit.”

”Hon har försvunnit.”

”Ja. Hennes föräldrar ringde oss i går kväll. Den dumma ungen brukade lifta upp till djurskyddsföreningen. Den ligger ute vid County W, rätt isolerat. Hennes föräldrar sade åt henne att låta bli, men det här är inte en sådan stad där det händer saker … folk här låser inte dörrarna. Och ungar gör ju aldrig som man säger. Titta på fotot igen.”

Alison McGovern log. På fotografiet hade hon röda gummisnoddar om tänderna, inte blå.

”Kan du ärligt säga att du inte kidnappade henne, våldtog henne, mördade henne eller någonting i den stilen?”

”Jag var i San Francisco. Och jag skulle aldrig göra något så jävligt.”

”Det var det jag trodde. Vill du följa med ut och hjälpa till att leta efter henne?”

”Jag?”

”Du. Killarna från K-9 kom hit i morse – ingenting hittills.” Han suckade. ”Fan också, Mike. Jag hoppas bara att hon dyker upp i Minnesota med någon dum pojkvän.”

”Är det troligt?”

”Det är i alla fall möjligt. Vill du vara med i sökpatrullen?”

Shadow kom ihåg när han hade sett flickan på Hennings jordbruks- och hemköp, skymten av ett skyggt leende med blå gummisnoddar, hur vacker han hade förstått att hon skulle bli någon dag. ”Jag följer med”, sade han.

Runt tjugofem män och kvinnor väntade i entrén till brandstationen. Shadow kände igen Hinzelmann, och flera andra ansikten var också bekanta. Några poliser var där, liksom några män och kvinnor i de bruna uniformerna från Lumber Countys polisdistrikt.

Chad Mulligan redogjorde för vad Alison haft på sig när hon försvann (knallröd anorak, gröna vantar, blå yllemössa under anorakshuvan) och delade upp de frivilliga i grupper om tre. Shadow, Hinzelmann och någon som hette Brogan utgjorde en av grupperna. De fick en påminnelse om hur kort tid det var ljust på dagen och fick veta att om de, gud förbjude, hittade Alisons kropp skulle de inte, repeterar inte, röra någonting utan bara skicka efter hjälp över radion, men om hon var i livet skulle de hålla henne varm tills hjälpen kom.

De blev avsläppta ute på County W.

Hinzelmann, Brogan och Shadow gick längs kanten av en frusen bäck. Varje grupp om tre hade fått varsin liten walkie-talkie innan de gav sig av.

Molntäcket låg lågt och världen var grå. Det hade inte snöat på de senaste trettiosex timmarna. Fotavtryck avtecknade sig i den glittrande, spröda skaren.

Brogan såg ut som en pensionerad överste, med sin tunna mustasch och vita tinningar. Han berättade för Shadow att han var pensionerad högstadierektor. ”Jag är ju lite till åren. Numera undervisar jag fortfarande lite och håller i skolpjäsen – den var ändå alltid årets höjdpunkt – och så jagar jag lite och har en stuga nere vid Pike Lake, jag är nog där för mycket.” När de gav sig iväg sade Brogan: ”Å ena sidan hoppas jag att vi hittar henne. Å andra sidan, om hon nu ska bli hittad, så vore jag mycket tacksam om det vore någon annan som gjorde det och inte vi. Förstår du hur jag menar?”

Shadow förstod precis hur han menade.

De tre männen sade inte mycket. De gick; de letade efter en röd anorak, eller gröna vantar, eller en blå mössa, eller en vit kropp. Brogan hade walkie-talkien, och då och då hörde han av sig till Chad Mulligan.

När det blev lunchdags satte de sig tillsammans med resten av sökpatrullen på en rekvirerad skolbuss och åt varm korv och drack varm soppa. Någon pekade ut en vråk i ett kalt träd och någon annan sade att den såg mer ut som en falk, men den flög sin väg och diskussionen övergavs.

Hinzelmann berättade en historia om sin farfars trumpet för dem, och om hur han hade försökt spela på den under en köldknäpp, och ute vid ladan, dit farfar hade gått för att öva, var det så kallt att ingen musik hördes.

”Och när han hade kommit in lade han trumpeten vid spisen för att töa upp den. Sedan gick hela familjen och lade sig, och plötsligt började de upptinade tonerna komma ut ur trumpeten. Farmor blev så rädd att hon nästan gjorde på sig.”

Eftermiddagen blev ändlös, resultatlös och beklämmande. Dagsljuset falnade sakta: avstånden krympte och världen blev indigoblå och vinden blåste så kallt att det sved i ansiktshuden. När det var så mörkt att de inte kunde fortsätta gav Mulligan dem order över radion att avsluta sökandet för kvällen, och de blev hämtade och körda tillbaka till brandstationen.

I kvarteret intill brandstationen låg krogen Buck Stops Here, och det var där de flesta ur sökpatrullen hamnade. De var utmattade och nerslagna, och de pratade med varandra om hur kallt det hade blivit och om hur Alison säkert skulle dyka upp om någon dag eller två, utan att ha en aning om hur mycket besvär hon hade ställt till för alla.

”Du får inte tro staden om illa på grund av det här”, sade Brogan. ”Det är en bra stad.”

”Lakeside”, sade en prydlig kvinna vars namn Shadow hade glömt, om de nu hade blivit presenterade, ”är den bästa staden i North Woods. Vet du hur många arbetslösa vi har i Lakeside?”

”Nej”, sade Shadow.

”Under tjugo”, sade hon. ”Över femtusen människor bor i staden eller dess närhet. Vi är kanske inte rika, men alla jobbar. Det är inte som gruvstäderna uppe i nordost – de flesta av dem är bara spökstäder nu. Det fanns jordbrukarstäder som dog när mjölkpriserna föll och priserna på svin var låga. Vet du vad den vanligaste orsaken till onaturlig död bland bönderna i Mellanvästern är?”

”Självmord?” gissade Shadow.

Hon såg nästan besviken ut. ”Ja. Just precis. De tar livet av sig.” Hon skakade på huvudet. Sedan fortsatte hon: ”Det är för många städer här i trakten som existerar bara för jägare och turister, städer som bara tar emot deras pengar och skickar hem dem med deras troféer och myggbett. Och så finns det städer som lever på ett enda företag, där allt är toppen tills Wal-Mart flyttar sin distributionscentral eller 3M slutar tillverka CD-fodral där eller vad det nu är, och plötsligt har de en båtlast med folk som inte kan betala huslånen. Ursäkta, jag hörde inte vad du hette.”

”Ainsel”, sade Shadow. ”Mike Ainsel.” Ölet han drack var bryggt i trakten, gjort på källvatten. Det var gott.

”Jag heter Callie Knopf”, sade hon. ”Jag är Dollys syster.” Hon var fortfarande röd i ansiktet av kylan. ”Så det jag försöker säga är att Lakeside är en stad som har haft tur. Vi har lite av varje här – jordbruk, lätt industri, turism, hantverk. Bra skolor.”

Shadow tittade förbryllat på henne. Det var någonting tomt längst ner under orden. Det var som om han lyssnade på en försäljare, en bra försäljare, som trodde på sin produkt men som ändå ville försäkra sig om att man åkte därifrån med alla borstarna eller hela uppslagsverket. Hon kanske såg det på honom. Hon sade: ”Förlåt mig. När man älskar någonting vill man bara inte sluta prata om det. Vad sysslar du med?”

”Min farbror köper och säljer antikviteter över hela landet. Han har mig som hjälp att flytta allt som är stort och tungt. Det är ett bra jobb, men inget stadigt jobb.” En svart katt, barens maskot, slingrade sig mellan Shadows ben och gned pannan mot hans stövel. Den hoppade upp bredvid honom på bänken och somnade.

”Du får i alla fall resa”, sade Brogan. ”Gör du någonting mer?”

”Har du åtta tjugofemcentare på dig?” frågade Shadow. Brogan letade efter växeln. Han hittade fem tjugofemcentare och sköt fram dem mot Shadow över bordet. Callie Knopf åstadkom ytterligare tre.

Han lade ut mynten, fyra i varje rad. Och sedan, nästan utan att fumla alls, åstadkom han Mynt genom bordet, fick det att se ut som om han släppte hälften av mynten genom bordsskivan, från vänster hand ner i den högra.

Efter det tog han alla åtta mynten i höger hand och ett tomt vattenglas i vänster, täckte glaset med en servett och fick det att se ut som om mynten ett efter ett försvann från hans högerhand och landade i glaset under servetten, med ett hörbart klirrande. Till sist öppnade han höger hand och visade att den var tom, och sedan drog han undan näsduken och visade att mynten låg i glaset.

Han lämnade tillbaka mynten – tre till Callie, fem till Brogan – och tog sedan en tjugofemcentare ur Brogans hand, så att denne hade fyra kvar. Han blåste på den och den blev en encentare, och den gav han till Brogan, som förstummad räknade sina tjugofemcentare och fann att han hade alla fem kvar i handen.

”Du är en Houdini”, kacklade Hinzelmann förtjust. ”Det är vad du är!”

”Jag är amatör”, sade Shadow. ”Jag har långt kvar.” Men han kände ändå en ilning av stolthet. Det här var hans första vuxna publik.

På hemvägen stannade han till vid mataffären för att köpa ett paket mjölk. Den rödhåriga flickan i kassan såg bekant ut, och hennes ögon var rödkantade av gråt. Ansiktet var bara fräknar.

”Jag känner igen dig”, sade Shadow. ”Du är …” Han var på väg att säga Alka-Seltzertjejen, men bet sig i tungan och sade: ”Du är Alisons kompis. Från bussen. Jag hoppas att det är bra med henne.”

Hon snörvlade och nickade. ”Jag också.” Hon snöt sig i en pappersnäsduk, hårt, och stoppade in näsduken i ärmen igen.

På hennes namnbricka stod det: HEJ! JAG ÄR SOPHIE! FRÅGA MIG HUR DU KAN GÅ NER 10 KG PÅ 30 DAGAR!

”Jag har varit ute och letat efter henne hela dagen. Än har vi inte hittat någonting.”

Sophie nickade och blinkade bort tårarna. Hon drog mjölkförpackningen framför en scanner och den pep ut priset åt dem. Shadow gav henne två dollar.

”Jag tänker flytta från den här jävla staden”, sade flickan plötsligt, halvkvävt. ”Jag tänker flytta till mamma i Ashland. Alison är borta. Sandy Olsen försvann förra året. Jo Ming året innan. Tänk om det blir jag nästa år?”

”Jag trodde att Sandy Olsen blev kidnappad av sin pappa.”

”Jo”, sade flickan bittert. ”Det blev han säkert. Och Jo Ming gav sig av till Kalifornien, och Sarah Lindquist kom vilse när hon var ute och fotvandrade och blev aldrig hittad. Skit samma. Jag vill flytta till Ashland.”

Hon tog ett djupt andetag och höll andan en sekund. Och sedan, helt oväntat, log hon mot honom. Det fanns ingen förställning i det leendet. Det var bara det, antog han, att hon hade blivit tillsagd att le när hon gav kunderna växel. Hon önskade honom en trevlig dag. Sedan vände hon sig till kvinnan med den fullastade kundvagnen bakom honom och började lasta ur och läsa av priserna.

Shadow tog sin mjölk och körde därifrån, förbi bensinmacken och skrothögen ute på isen, och över bron och hem.

RESAN TILL AMERIKA

1778

Det var en gång en flicka, och hennes morbror sålde henne, skrev mr Ibis med sin perfekta, präntade handstil.

Det är berättelsen; resten är detaljer.

Det finns vissa berättelser som, ifall vi öppnar våra hjärtan för dem, skär oss för djupt. Se – här är en bra man, bra enligt sin egen åsikt och sina vänners åsikt; han är trogen och hederlig mot sin hustru, han älskar sina små barn och slösar uppmärksamhet på dem, han känner starkt för sitt land, han är petnoga när han gör sitt jobb och han gör sitt bästa. Effektivt och godmodigt utrotar han judar: han uppskattar musiken som spelas i bakgrunden för att lugna dem; han råder judarna att inte glömma sina identitetsnummer när de går in i duscharna – många människor, säger han, glömmer numren och tar fel kläder när de kommer ut ur duschen igen. Livet kommer att fortsätta, försäkrar de sig själva, efter duscharna. Denne gode man övervakar enheten som tar ut kropparna till ugnarna; om det är någonting han har skuldkänslor för, så är det att han fortfarande låter sig påverkas av att gasa ihjäl avskum. Han vet att om han verkligen vore en god människa skulle han inte känna annat än glädje över att jorden rensas från ohyra.

Det var en gång en flicka, och hennes morbror sålde henne. Formulerat på det sättet verkar det så enkelt.

Ingen människa, tillkännagav Donne, är en ö, och han hade fel. Om vi inte vore öar skulle vi vara förlorade, dränkta i varandras tragedier. Vi är isolerade (kom ihåg att detta ord bokstavligen betyder gjord till en ö ) från andras tragedier genom vår önatur och genom berättelsernas repetitiva form och gestalt. Formen förändras inte: det var en gång en mänsklig varelse som föddes, levde och sedan, på ett eller annat sätt, dog. Så. Ni kan fylla i detaljerna enligt egen erfarenhet. Lika banala som alla berättelser, lika unika som alla liv. Liv är som snöflingor – de formar mönster vi har sett förr, och de är varandra lika som två bär (och har ni någonsin tittat på bär? Jag menar: verkligen tittat på dem? Man skulle aldrig i livet kunna missta sig på dem, efter en stunds noggrann granskning) men ändå unika.

Utan individer ser vi bara siffror: tusen döda, hundratusen döda, ”offren kan komma att uppgå till en miljon”. I och med individuella berättelser blir statistiken människor – men till och med det är en lögn, för människorna fortsätter att lida i antal som i sig själva är avtrubbande och meningslösa. Titta, se barnets svullna, svullna mage, flugorna som kryper i ögonvrårna, de skelettliknande lemmarna: blir det lättare för en om man vet hans namn, hans ålder, hans drömmar, hans förhoppningar? Om man ser honom inifrån? Och om så är fallet, gör vi då inte hans syster en otjänst, hon som ligger i det stekheta dammet bredvid honom, en förvriden, uppsvälld karikatyr av ett människobarn? Och om vi nu känner någonting för dem, är de då viktigare för oss än tusentals andra barn som drabbats av samma svält, tusen andra unga liv som snart blir mat åt flugornas otaliga, krälande barn?

Vi drar upp gränser runt dessa ögonblick av smärta och förblir på våra öar, och de kan inte såra oss. De är täckta av en slät, trygg, pärlemorskimrande hinna så att de likt pärlor halkar av våra egna själar utan verklig smärta.

Dikten tillåter oss att glida in i de andras inre, på de andra platserna, och blicka ut genom andras ögon. Och i berättelsen hejdar vi oss sedan innan vi dör, eller också dör vi en ställföreträdande och oskadlig död, och i världen utanför berättelsen vänder vi blad eller slår igen boken, och vi återupptar våra liv.

Ett liv som, i likhet med alla andra, är olikt alla andra.

Och den enkla sanningen är denna: Det var en gång en flicka, och hennes morbror sålde henne.

Så här brukade de säga på platsen varifrån flickan kom: Ingen kan vara säker på vem som är far till ett barn, men modern, ah, det kan man vara säker på. Härkomst och egendom följde den matrilineära linjen, men makten stannade i männens händer: en man hade fullkomlig besittningsrätt över sin systers barn.

Det blev ett krig på denna plats, och det var ett litet krig, inte mer än en skärmytsling mellan männen i två rivaliserande byar. Det var nästan ett gräl. Ena byn vann grälet, den andra förlorade det.

Liv som handelsvara, människor som ägodelar. Slaveri hade ingått i kulturen i denna del av världen i tusentals år. De arabiska slavhandlarna hade förintat de sista av Östafrikas stora kungadömen, medan de västafrikanska rikena hade förintat varandra.

Ingenting var olämpligt eller märkvärdigt med att morbrodern sålde tvillingarna, även om tvillingar ansågs vara magiska varelser, och deras morbror var rädd för dem – så rädd att han inte berättade för dem att de skulle säljas, så att de inte kunde skada hans skugga och döda honom. De var tolv år gamla. Hon hette Wututu, budbärarfågeln, och han hette Agasu efter en död kung. De var friska barn, och eftersom de var tvillingar, en flicka och en pojke, fick de veta mycket om gudarna, och eftersom de var tvillingar lyssnade de på vad de fick höra, och de mindes det.

Deras morbror var en fet och lat man. Om han hade ägt mer boskap skulle han kanske ha sålt en av sina kor i stället för barnen, men det gjorde han inte. Han sålde tvillingarna. Nog om honom: han har fortsättningsvis ingen plats i denna berättelse. Vi ska följa tvillingarna.

Tillsammans med flera andra slavar som tagits eller sålts under kriget fördes de två mil bort, till en liten utpost. Här såldes de, och tillsammans med tretton andra slavar såldes tvillingarna vidare till sex män med spjut och knivar, och männen förde dem västerut mot havet och sedan många mil längs kusten. Nu var de femton slavar allt som allt, med löst bundna händer och sammanbundna med rep om halsen.

Wututu frågade sin bror Agasu vad som skulle hända dem.

”Jag vet inte”, sade han. Agasu var en pojke som log ofta: hans tänder var vita och perfekta och han visade dem när han flinade; hans lyckliga leenden gjorde Wututu lycklig i sin tur. Nu log han inte. I stället försökte han visa sig modig för systerns skull; han höll huvudet högt och axlarna brett, lika stolt, lika hotfull och lika komisk som en hundvalp med raggen rest.

Mannen i ledet bakom Wututu, en man med ärrade kinder, sade: ”De kommer att sälja oss till de vita djävlarna, som kommer att föra oss hem till sig, på andra sidan havet.”

”Och vad kommer de att göra med oss där?” frågade Wututu.

Mannen sade ingenting.

”Nå?” frågade Wututu. Agasu försökte kasta en blick över axeln. De hade inte lov att prata eller sjunga medan de gick.

”Det är möjligt att de tänker äta oss”, sade mannen. ”Det är vad jag har fått höra. Det är därför de måste ha så många slavar: det är för att de alltid är hungriga.”

Wututu började gråta där hon gick. Agasu sade: ”Gråt inte, syster. De kommer inte att äta dig. Jag ska skydda dig. Våra gudar kommer att skydda dig.”

Men Wututu fortsatte att gråta. Hon gick med tungt hjärta, och hon kände smärta och vrede och fruktan så som bara ett barn kan känna det: hudlöst och överväldigande. Hon kunde inte säga till Agasu att hon inte var orolig för att de vita djävlarna skulle äta upp henne. Hon skulle överleva, det var hon säker på. Hon grät för att hon var rädd att de skulle äta upp hennes bror, och hon var inte säker på att hon kunde beskydda honom.

De kom till en handelsstation, och där fick de stanna i tio dagar. På den tionde dagens morgon togs de från hyddan där de suttit instängda (det hade blivit mycket trångt där under de sista dagarna, när män kom från fjärran platser med sina egna led och rader av slavar). De fick marschera ner till hamnen, och Wututu såg skeppet som skulle föra bort dem.

Hennes första tanke var att det var ett så stort skepp, den andra att det var för litet för att de allesammans skulle rymmas i det. Det låg högt i vattnet. Jollen gick fram och tillbaka och forslade över fångarna till skeppet, där de fjättrades och ordnades på de nedre däcken av sjömän av vilka somliga var röda som tegel eller hade ljusbrun hy, och de hade spetsiga näsor och skägg som fick dem att se ut som djur. Flera av sjömännen såg ut som hennes eget folk, som de män som hade fört henne till kusten. Män, kvinnor och barn delades upp, tvingades in i olika delar av slavdäcket. Det var för många slavar för att de skulle rymmas väl, så ytterligare ett dussin män kedjades fast uppe i det fria på däck, under de ställen där sjömännen skulle sätta upp sina hängkojer.

Wututu sattes hos barnen, inte med kvinnorna; hon blev inte fastkedjad, bara inlåst. Agasu, hennes bror, tvingades in med männen, kedjade, packade som sardiner. Det stank på det däcket, trots att besättningen hade skurat det efter den sista lasten. Det var en stank som hade gått in i träet: lukten av fruktan och galla och diarré och död, av feber och vansinne och hat. Wututu satt i det heta lastrummet tillsammans med de andra barnen. Hon kände hur barnen på var sida om henne svettades. En våg fick en liten pojke att tumla in i henne, och han bad om ursäkt på ett språk som Wututu inte förstod. Hon försökte le mot honom i halvmörkret.

Skeppet satte segel. Nu låg det tungt i vattnet.

Wututu funderade på platsen som de vita männen kom ifrån (även om ingen av dem verkligen var vit: havsbrända och solbrända var de, och deras hud var mörk). Hade de så ont om mat att de måste fara hela vägen till hennes land för att hitta människor att äta? Eller var det så att hon skulle bli en delikatess, en extra festlig måltid för ett folk som hade ätit så många olika saker att bara svarthyat kött i grytorna kunde få det att vattnas i munnen på dem?

Andra dagen till havs hamnade skeppet i en stormby. Den var inte svår, men däcken krängde och gungade, och lukten av spyor förenade sig med de blandade lukterna av urin och rinnande avföring och svett. Regnet öste ner över dem från luftgallren, som satt i taket på slavdäcket.

Efter en veckas resa, när de var långt utom synhåll för land, befriades slavarna från sina kedjor. De fick veta att minsta olydnad eller bråk skulle dra värre straff över dem än de någonsin hade kunnat föreställa sig.

På morgnarna fick fångarna bönor och skeppsskorpor och en klunk var av limesaft med vinäger, så frän att deras ansikten förvreds och de hostade och fräste, och somliga av dem jämrade sig och klagade när limesaften delades ut. Men de kunde inte spotta ut den: om de ertappades med att spotta eller dregla ut den blev de piskade eller slagna.

På kvällen fick de saltat kött. Det smakade obehagligt, och köttets grå yta hade ett regnbågsskimmer. Det var i början av resan. Allteftersom resan fortsatte blev köttet sämre.

Så snart Wututu och Agasu kunde kröp de ihop tillsammans, och de pratade om sin mor och sitt hem och sina lekkamrater. Ibland berättade Wututu historier för Agasu, de historier som deras mor hade berättat för dem: om Elegba, den slugaste av gudarna, som var den store Mawus ögon och öron i världen, som bar budskap till Mawu och kom tillbaka med Mawus svar.

På kvällarna brukade sjömännen, som ville förströ sig under den monotona resan, tvinga slavarna att sjunga för dem eller dansa sina hemlands danser.

Wututu hade haft tur som placerats tillsammans med barnen. Barnen packades tätt ihop och ignorerades sedan; kvinnorna hade det inte alltid lika lätt. På vissa slavskepp blev kvinnorna upprepade gånger våldtagna av besättningsmännen; för dem var det helt enkelt en extra löneförmån. Detta var inte ett sådant skepp, men det innebar inte att våldtäkter inte förekom.

Hundra män, kvinnor och barn dog under denna resa och slängdes överbord; några av de fångar som slängdes överbord hade ännu inte dött, men havets gröna kyla svalkade deras sista feber och de sjönk fäktande, hostande, förlorade.

Wututu och Agasu färdades på ett holländskt skepp, men det visste de inte. Skeppet kunde lika gärna ha varit engelskt, eller portugisiskt, eller spanskt, eller franskt.

De svarta besättningsmännen, som var ännu mer mörkhyade än Wututu, sade åt fångarna vart de skulle gå, vad de skulle göra, när de skulle dansa. En morgon kom Wututu på en av de svarta vakterna med att stirra på henne. Medan hon åt kom mannen fram till henne och stirrade ner på henne, utan att säga ett ord.

”Varför gör du det här?” frågade hon. ”Varför tjänar du de vita djävlarna?”

Han flinade mot henne, som om frågan varit det roligaste han någonsin hade hört. Sedan lutade han sig ner så att hans läppar nästan nuddade hennes öra, och hans heta andedräkt mot hennes öra fick henne plötsligt att må illa. ”Om du vore äldre”, sade han, ”skulle jag få dig att skrika av lycka med min penis. Jag kanske gör det i kväll. Jag har sett hur bra du dansar.”

Hon såg på honom med sina mörkbruna ögon och hon sade hårdnackat, till och med leende: ”Om du stoppar in den i mig där nere biter jag av den med de tänder jag har där. Jag är en häxflicka, och jag har väldigt vassa tänder där nere.” Hon fann glädje i att se hur hans uppsyn förändrades. Han sade ingenting och gick därifrån.

Orden hade kommit ur hennes mun, men det var inte hennes ord: hon hade inte tänkt ut dem eller skapat dem. Nej: hon förstod att detta var den sluge Elegbas ord. Mawu hade skapat världen och sedan, tack vare Elegbas lister, tappat intresset för den. Den som talat genom henne och som för ett ögonblick hade tagit henne i besittning var den illfundige Elegba, Elegba med den järnhårda erektionen, och innan hon somnade den natten tackade hon honom.

Flera av fångarna vägrade att äta. De piskades tills de stoppade mat i munnen och svalde, men de piskades så svårt att två män dog av det. Men inga andra på skeppet försökte sedan svälta sig till frihet. En man och en kvinna försökte begå självmord genom att hoppa överbord. Kvinnan lyckades. Mannen blev räddad och bands sedan fast vid masten; han blev piskad större delen av dagen, tills blodet rann längs hans rygg, och han lämnades där när dagen övergick i natt. Han fick ingen mat att äta och ingenting att dricka utom sitt eget piss. Den tredje dagen yrade han, och hans huvud hade svullnat upp och blivit mjukt som en gammal melon. När han slutade yra slängde de honom överbord. I fem dagar efter flyktförsöket tvingades fångarna åter ha bojorna och kedjorna.

Det var en lång resa och den blev svår för fångarna. Den var inte heller behaglig för besättningen, även om de hade lärt sig att förhärda sig inför det hela och att låtsas att de bara var bönder som tog sin boskap till marknaden.

En behaglig, mild dag gick de i hamn i Bridgeport, Barbados, och fångarna forslades från skeppet till stranden i låga båtar som skickades ut från kajen, och de fördes till marknadstorget där de, med hjälp av visst skrikande och slag med påkar, ställdes upp på led. En pipa visslade och torget fylldes av män: högröda män som petade och klämde, som skrek, inspekterade, ropade, bedömde, muttrade.

Där blev Wututu och Agasu skilda åt. Det hände så fort – en storvuxen man tvingade upp Agasus mun och tittade på hans tänder, kände på hans armmuskler och nickade, och två andra män släpade bort Agasu. Han stretade inte emot. Han såg på Wututu och ropade: ”Var modig” åt henne. Hon nickade, och sedan blev hennes syn suddig och fläckig av tårar, och hon jämrade sig. Tillsammans var de tvillingar, magiska och mäktiga. Åtskilda var de två plågade barn.

Hon såg honom aldrig mer utom en enda gång, och aldrig mer i livet.

Detta var vad som hände Agasu. Först förde de honom till en gård där han skulle vänjas vid sitt nya liv, där de dagligen piskade honom för det han gjorde och det han inte gjorde; de lärde honom några ord engelska och de döpte honom till Inky Jack, på grund av hans mörka hud. När han rymde spårade de honom med hundar och förde tillbaka honom, och de högg av honom en tå med en mejsel för att lära honom en läxa han inte skulle glömma. Han försökte svälta sig till döds, men när han vägrade äta slog de sönder hans framtänder och tvingade in en tunn välling i munnen på honom, så att han inte hade annat val än att svälja eller kvävas.

Redan då föredrog man slavar som fötts i fångenskap framför dem som hämtats från Afrika. De slavar som fötts i frihet försökte rymma eller dö, och i vilket fall försvann vinsten.

När Inky Jack var sexton år såldes han tillsammans med flera andra slavar till en sockerplantage på ön Saint Domingue. De kallade honom Hyacinth, den storvuxne slaven med de sönderslagna tänderna. På den plantagen träffade han en gammal kvinna från hans egen by – hon hade varit husslav innan hennes fingrar blev för knotiga och ledbrutna – som berättade att de vita avsiktligt skilde på fångar från samma städer och byar och regioner för att undvika uppror och revolter. De gillade inte att slavarna pratade med varandra på sina egna språk.

Hyacinth lärde sig lite franska och han undervisades något i katolska kyrkans läror. Varje dag skar han sockerrör från långt före solens uppgång till efter att den hade gått ner.

Han blev far till flera barn. Tillsammans med de andra slavarna gick han under småtimmarna ut i skogen, trots att det var förbjudet, för att dansa calinda eller sjunga till Damballa-Wedo, ormguden i form av en svart orm. Han sjöng till Elegba, till Ogu, Shango, Zaka och till många andra, alla de gudar som fångarna hade fört med sig till ön, fört med sig i tanken och i sina hemliga hjärtan.

Slavarna på sockerplantagerna på Saint Domingue levde sällan i mer än ett årtionde. Den lediga tid de fick – två timmar i den värsta middagshettan och fem timmar i den mörka natten (från elva till fyra) – var också den enda tid de hade att odla och se till det som de själva skulle äta (för de fick ingen mat av sina herrar, bara små markplättar att odla upp, och på detta skulle de livnära sig) och det var också den tid de hade att sova och drömma. Ändå tog de sig tid till att samlas och dansa, till att sjunga och dyrka. Myllan på Saint Domingue var bördig, och där slog gudarna från Dahomey och Kongo och Niger tjocka rötter och de växte sig frodiga och väldiga och djupa, och de utlovade frihet åt dem som om nätterna dyrkade dem i lundarna.

Hyacinth var tjugofem år gammal när en spindel bet honom i baksidan av handen. Bettet blev infekterat och vävnaden i baksidan av handen dog: snart var hela armen svullen och purpurfärgad, och handen stank. Den bultade och sved.

De gav honom rom att dricka, och de hettade upp en machete i eld tills den glödde i rött och vit. De skar av armen vid axeln med en såg och brände såret med den glödande macheten. Han hade feber i en vecka. Sedan återgick han till arbetet.

Den enarmade slaven Hyacinth deltog i slavupproret 1791.

Elegba själv tog Hyacinth i besittning där i lunden, red honom så som en vit man rider en häst, och talade genom honom. Han mindes föga av vad som blivit sagt, men de andra som också var där berättade att han hade lovat dem frihet ur fångenskapen. Han mindes bara sin erektion, hård som en käpp och smärtsam; och han höjde båda händerna – den han hade och den som han inte längre hade kvar – mot månen.

En gris blev dödad, och männen och kvinnorna på den plantagen drack dess heta blod, gav sina hedersord, förband sig i ett broderskap. De svor på att de var en frihetsarmé och lovade än en gång sig själva åt gudarna från alla de länder från vilka de hade släpats som fångar.

”Om vi dör i striden mot de vita”, sade de till varandra, ”så ska vi återfödas i Afrika, i våra hem, i våra egna stammar.”

Det fanns en Hyacinth till i upproret, så nu kallade de Agasu för Enarmen. Han stred, han dyrkade, han offrade, han planerade. Han såg sina vänner och älskade bli dödade, och han fortsatte kampen.

De kämpade i tolv år, en outhärdlig, blodig strid mot plantageägarna och de soldater som hämtades från Frankrike. De kämpade och de fortsatte att kämpa, och ofattbart nog vann de.

Den första januari 1804 utropades Saint Domingue, som snart skulle bli känt över världen som republiken Haiti, till en självständig stat. Enarmen fick inte leva så länge att han upplevde det. Han hade dött i augusti 1802, nerstucken av en fransk soldat med bajonett.

I just den sekund då Enarmen (som hade kallats Hyacinth och innan dess Inky Jack, och som i sitt hjärta alltid hade varit Agasu) dog kände hans syster, som han hade känt som Wututu och som hade kallats Mary på sin första plantage i Carolina, Daisy när hon hade blivit husslav och Sukey när hon svekfullt såldes till familjen Lavere i New Orleans, hur den kalla bajonetten gled in mellan revbenen, och hon började skrika obehärskat. Hennes tvillingdöttrar vaknade och började tjuta. De var mockafärgade, hennes nya barn, inte svarta som de barn hon hade fött när hon var på plantagen och själv inte var stort mer än ett barn – barn som hon inte hade sett sedan de var femton och tio år gamla. Mellanflickan hade varit död i ett år när hon såldes och skildes från dem.

Sukey hade blivit piskad många gånger sedan hon kommit i land – en gång hade de gnidit in salt i såren, vid ett annat tillfälle hade hon blivit piskad så hårt och länge att hon inte kunde sitta eller tillåta att någonting rörde vid hennes rygg på flera dagar. När hon var yngre hade hon blivit våldtagen flera gånger: av svarta män som hade fått order att dela hennes träbrits och av vita män. Hon hade blivit kedjad. Men då hade hon inte gråtit. Sedan de tog hennes bror ifrån henne hade hon bara gråtit en gång. Det var i North Carolina, när hon såg hur maten till slavarnas barn och hundarna stjälptes ner i samma tråg och hon såg sina små barn kivas med hundar om resterna. En dag såg hon hur det hände – och hon hade sett det förr, varje dag på den plantagen, och hon skulle se det igen många gånger innan hon lämnade den – hon såg det den där enda dagen och det krossade hennes hjärta.

En tid hade hon varit vacker. Sedan hade år av smärta krävt sin tribut, och hon var inte vacker längre. Ansiktet var fårat, och i de bruna ögonen fanns för mycken smärta.

Elva år tidigare, när hon var tjugofem, hade hennes högerarm förtvinat. Ingen av de vita hade vetat vad de skulle tro om saken. Det var som om köttet smalt bort från benen, och nu hängde högerarmen längs hennes sida, föga mer än benkotor täckta av hud, och nästan orörlig. Efter detta hade hon blivit husslav.

Familjen Casterton, som hade ägt plantagen, hade varit imponerad av hennes färdigheter i köket och det övriga hushållet, men mrs Casterton blev illa berörd av den förtvinade armen, och alltså såldes hon till familjen Lavere, som flyttat dit från Louisiana ett år tidigare. M. Lavere var en fet, fryntlig man som behövde en kokerska och allt-i-allo, och han fann inte slaven Daisys förtvinade arm det minsta motbjudande. När de ett år senare flyttade tillbaka till Louisiana följde slaven Sukey med dem.

I New Orleans kom såväl män som kvinnor till henne för att köpa hälsokurer och kärleksamuletter och små fetischer, svarta människor, ja visst, men också vita. Familjen Lavere såg mellan fingrarna med det. Kanske njöt de av prestigen i att ha en slav som var fruktad och aktad. Däremot ville de inte låta henne köpa sin frihet.

Sukey gick ner i bayoun, träskmarkerna, sent om nätterna, och hon dansade calinda och bamboula. Liksom dansarna på Saint Domingue och dansarna i hennes hemland hade dansarna i bayoun en svart orm som sin voudon, men gudarna från hennes hemland och de andra afrikanska rikena tog henne inte i besittning, som de hade gjort med hennes bror och de andra i Saint Domingue. Hon brukade ändå åkalla dem och ropa deras namn, och be dem om deras ynnest.

Hon lyssnade när de vita talade om revolten i Saint Domingo (som de kallade det) och att den var dömd att misslyckas – ”Tänk er bara! Ett kannibalrike!” – och sedan märkte hon att de inte längre talade om den.

Snart tycktes det henne att de låtsades att det aldrig hade funnits en plats som kallades Saint Domingo, och vad beträffade Haiti nämndes namnet aldrig. Det var som om hela den amerikanska nationen hade beslutat att man, genom en troshandling, kunde befalla en stor ö i Karibien att inte längre existera, bara genom att vilja att det skulle vara så.

En generation av Lavere-barn växte upp under Sukeys vakande ögon. Den yngsta hade som liten inte kunnat säga ”Sukey” utan i stället kallat henne Mama Zouzou, och det namnet hade fastnat. Nu var året 1821 och Sukey var runt femtiofem. Hon såg mycket äldre ut.

Hon visste mer om hemligheterna än gamla Sanité Dédé, som sålde sötsaker framför Cabildo, mer än Marie Saloppé, som kallade sig voodoodrottningen; båda var fria, färgade kvinnor, medan Mama Zouzou var slav och skulle dö som slav, det hade hennes ägare sagt.

Den unga kvinna som kom till henne för att ta reda på vad som hade hänt med hennes make titulerade sig änkan Paris. Hon var högbröstad och ung och stolt. Hon hade afrikanskt blod i sig, och europeiskt blod och indianblod. Hennes hud var rödaktig, håret blänkande svart. Hennes ögon var svarta och blicken högdragen. Hennes make, Jacques Paris, var kanske död. Han var tre fjärdedels vit, enligt hur man beräknade sådant, och oäkta barn till en fordom fin familj, en av de många invandrade som hade flytt från Saint Domingo, och född i frihet, precis som sin anslående unga hustru.

”Min Jacques. Är han död?” frågade änkan Paris. Hon var hårfrisörska, och hon gick från hem till hem och ordnade koaffyrerna på de eleganta damerna i New Orleans inför deras krävande plikter i sällskapslivet.

Mama Zouzou frågade benen och skakade sedan på huvudet. ”Han är hos en vit kvinna, någonstans i norr”, sade hon. ”En vit kvinna med gyllene hår. Han lever.”

Detta var inte magi. I hela New Orleans kände man till exakt vem Jacques Paris hade rymt med och vad hon hade för färg på håret.

Mama Zouzou blev förvånad när hon upptäckte att änkan Paris inte redan visste att hennes Jacques stack in sin lilla kvarteron- pipi i en rosahyad flicka uppe i Colfax varje kväll. Åtminstone de kvällar han inte var så full att han inte kunde använda den till någonting bättre än att pissa med. Kanske visste hon det. Kanske hade hon kommit hit av ett annat skäl.

Änkan Paris kom till den gamla slavkvinnan en eller två gånger i veckan. Efter en månad hade hon med sig presenter till den gamla kvinnan: hårband, en kumminkaka och en svart tupp.

”Mama Zouzou”, sade flickan, ”det är dags att du lär mig vad du har att lära mig.”

”Ja”, sade Mama Zouzou, som märkte hur landet låg. Och dessutom hade änkan Paris berättat att hon var född med simhud mellan tårna, vilket betydde att hon var en tvilling och att hon hade dödat sin tvilling i moderslivet. Vad hade Mama Zouzou för val?

Hon lärde flickan att två muskotnötter som man låter hänga i ett snöre om halsen tills snöret går av botar blåsljud i hjärtat, medan en duva som ännu aldrig har flugit botar feber, om man skär upp den och lägger den på patientens huvud. Hon visade henne hur man gör en önskepåse, en liten läderpåse som innehåller tretton encentsmynt, nio bomullsfrön och borsten från en svart galt, och hur man gnider påsen för att ens önskningar ska slå in.

Änkan Paris lärde sig allting som Mama Zouzou berättade för henne, men hon hade inget verkligt intresse för gudarna. Inte egentligen. Hon var intresserad av praktiska frågor. Hon blev hänförd när hon fick veta att om man doppar en levande groda i honung och lägger den i en myrstack kommer man att, om man letar noga när benen är renätna och vita, att hitta ett platt, hjärtformat ben och ett annat ben med en krok på: benet med kroken måste hakas fast i ett plagg som bärs av den man vill ska älska en, medan det hjärtformade benet måste bevaras noga (för om man förlorar det kommer ens älskade att ge sig på en som en ilsken hund). Gör man detta får man osvikligen den man älskar.

Hon lärde sig att om man lägger torkad, pulvriserad orm i en fiendes puder kommer detta att göra fienden blind och att man kan få en fiende att dränka sig genom att ta ett av hennes underplagg, vända det ut-och-in och begrava det under en tegelsten vid midnatt.

Mama Zouzou visade änkan Paris John Erövrarens rot – stor och liten – och underverksroten, hon visade henne drakblod och valeriana och femfingergräs. Hon visade hur man brygger vatten som får andra att tyna bort, vatten som får andra att följa en och faire-Shingovatten.

Allt detta och mer därtill visade Mama Zouzou för änkan Paris. Men det var ändå en besvikelse för den gamla kvinnan. Hon gjorde sitt bästa för att lära änkan Paris de förborgade sanningarna och den djupa kunskapen. Hon berättade för henne om Papa ’Legba, om Mawu, om Aido-Hwedo, voudon -ormen och allt det andra (och nu ska jag avslöja vilket namn hon hade när hon föddes, det namn som hon senare gjorde berömt: det var Marie Leveau. Men detta var inte den stora Marie Leveau, den som ni har hört talas om, det här var hennes mor, som slutligen blev änkan Glapion), men änkan hyste inget intresse för det fjärran landets gudar. Om Saint Domingo hade varit en bördig, svart jord för de afrikanska gudarna att växa i, så var detta land med dess majs och meloner, dess kräftor och bomull, ofruktsamt och sterilt.

”Hon vill inte veta”, beklagade sig Mama Zouzou för Clémentine, sin förtrogna, som tog emot tvätten från många av husen i trakten, tvättade deras gardiner och täcken. Clémentine hade en bukett av brännmärken på ena kinden, och ett av hennes barn hade skållats till döds när en kopparkittel välte.

”Lär inte ut någonting till henne då”, säger Clémentine.

”Jag försöker lära henne, men hon ser inte vad som är värdefullt – allt hon ser är vad hon kan göra med det. Jag ger henne diamanter, men hon bryr sig bara om de fina glasbitarna. Jag ger henne en halv butelj med den finaste bordeaux och hon vill bara dricka flodvatten. Jag ger henne vaktel, men hon vill bara ha råtta.”

”Varför envisas du i så fall?” frågar Clémentine.

Mama Zouzou rycker på sina magra axlar, så att den förtvinade armen skakar.

Hon kan inte svara. Hon kunde säga att hon ger undervisningen för att hon är tacksam att leva, och det är hon: hon har sett så många dö. Hon kunde säga att hon drömmer om att slavarna en dag ska göra uppror, som de gjorde (och blev nerslagna) i LaPlace, men i sitt hjärta vet hon att utan Afrikas gudar, utan ’Legbas och Mawus gunst, kan de aldrig vinna över sina vita fångvaktare och aldrig återvända till sina hemländer.

När hon vaknade den där fruktansvärda natten för nästan tjugo år sedan, vaknade och kände det kalla stålet mellan revbenen, det var då Mama Zouzous liv tog slut. Nu var hon någon som inte levde, utan bara hatade. Om man hade frågat henne om detta hat hade hon inte kunnat berätta om en tolvårig flicka på ett stinkande skepp: det hade grott över i hennes minne – hon hade upplevt för många piskrapp och slag, för många nätter i kedjor, för många avsked, för mycket smärta. Men hon kunde ha berättat om sin son och om hur han hade fått tummen avskuren när deras ägare upptäckte att pojken kunde läsa och skriva. Hon kunde ha berättat om sin dotter, tolv år gammal och i åttonde månaden med en uppsyningsman, och om hur de hade grävt ett hål i den röda jorden för dotterns stora mage och sedan piskat henne tills ryggen blödde. Trots det omsorgsfullt grävda hålet hade dottern förlorat barnet och sitt eget liv en söndagsmorgon när alla de vita var i kyrkan …

För mycket smärta.

”Dyrka dem”, sade Mama Zouzou till den unga änkan Paris i bayoun, en timme efter midnatt. Båda var de nakna ner till midjan, svettiga i den fuktiga luften, och det vita månskenet gav deras hud högdagrar.

Änkan Paris man, Jacques (vars egen död tre år senare skulle få ett antal anmärkningsvärda drag) hade berättat något för Marie om Saint Domingos gudar, men hon brydde sig inte om det. Makten kom från ritualerna, inte från gudarna.

Tillsammans sjöng och stampade och tjöt Mama Zouzou och änkan Paris i träsket. De sjöng dit de svarta snokarna, den fria, färgade kvinnan och slavkvinnan med den förtvinade armen.

”Det handlar inte bara om att man själv blomstrar och ens fiender dör”, sade Mama Zouzou.

Många av ceremoniernas texter, texter som hon en gång hade kunnat och som också hennes bror hade kunnat, de hade nu flytt hennes minne. Hon sade till den vackra Marie Laveau att orden inte var det viktiga, bara melodierna och takten, och när de sjöng och trummade dit de svarta snokarna där i träsket fick hon en sällsam vision. Hon ser sångernas takt, calindans takt och bamboulans, alla rytmerna från ekvatorial-Afrika långsamt sprida sig över detta midnattsland tills hela landet skälver och gungar till rytmen av de gamla gudarna, vars riken hon har lämnat. Och inte ens det, förstår hon där i träsket, inte ens det kan vara nog.

Hon vänder sig mot den vackra Marie och ser sig själv genom Maries ögon, en svarthyad gammal kvinna med fårat ansikte och en benig arm som stelt hänger längs sidan, och hennes ögon är ögon som har sett hur hennes barn slåss med hundarna om maten i tråget. Hon såg sig själv, och då förstod hon för första gången vilken motvilja och fruktan den yngre kvinnan hyste för henne.

Då skrattade hon och böjde sig ner, och med sin friska hand tog hon upp en svart snok, lång som ett ungträd och tjock som en tross.

”Här”, sade hon. ”Här har vi vår voudon.”

Hon släppte den lealösa ormen i en korg, som Marie bar.

Och i månskenet fick hon så åter en vision, för sista gången, och hon såg sin bror Agasu. Han var inte den tolvårige pojke hon senast hade sett på marknaden i Bridgeport utan en väldig man, skallig och leende med sönderslagna tänder, och ryggen var randad av djupa ärr. I ena handen höll han en machete. Högerarmen var inte stort mer än en stump.

Hon sträckte ut sin egen friska vänsterhand.

”Stanna, stanna en tid”, viskade hon. ”Jag kommer dit. Jag är hos dig snart.”

Och Marie Paris trodde att den gamla kvinnan talade till henne.

Kapitel tolv

Amerika har investerat såväl sin religion som sin moral i sunda, inkomstbringande värdepapper. Hon har intagit en oantastlig position av en nation som är välsignad därför att den förtjänar att vara välsignad; och vilken teologi hennes söner än i övrigt må omfatta eller åsidosätta ansluter de sig oreserverat till denna nationella tro.

Agnes Reppler, Times and Tendencies

Shadow körde västerut, genom Wisconsin och Minnesota och in i North Dakota, där de snötäckta kullarna såg ut som stora, sovande bufflar, och i mil efter mil såg han och Wednesday ingenting utom ingenting, och detta i rika mått. Sedan vände de söderut, in i South Dakota, mot reservaten.

Wednesday hade bytt in sin Lincoln Town Car, som Shadow hade trivts med att köra, mot en åbäkig och uråldrig Winnebago som hade en allt genomsyrande och omisskännlig lukt av hankatt, och den gillade han inte alls att köra.

När de kom förbi första vägskylten mot Mount Rushmore, som fortfarande låg många mil bort, grymtade Wednesday till. ”Det”, sade han, ”är en helig plats.”

Shadow hade trott att Wednesday sov. Han sade: ”Jag vet att den var helig för indianerna.”

”Det är en helig plats”, sade Wednesday. ”Det där är den amerikanska stilen – de måste ge folk en ursäkt att komma och dyrka. Numera kan folk inte bara åka iväg och titta på ett berg. Således har vi mister Gutzon Borglums kolossala presidentavbildningar. När de väl var uthuggna hade man sin tillåtelse, och nu kör folk dit i hopar för att i verkligheten se någonting som de redan har sett på tusentals vykort.”

”Jag kände en snubbe en gång. Han styrketränade på Muscle Farm, för många år sedan. Han sade att bland dakotaindianerna brukar de unga männen klättra upp på berget och sedan skapa dödsföraktande mänskliga kedjor nerför stenhuvudena, bara för att den som är i slutet av kedjan ska kunna pissa på presidentens näsa.”

Wednesday gapskrattade. ”Lysande! Alldeles lysande! Är det någon särskild president som är föremål för deras vrede?”

Shadow ryckte på axlarna. ”Det sade han aldrig.”

Kilometer efter kilometer försvann under Winnebagons däck. Shadow började föreställa sig att han var stilla, medan det amerikanska landskapet flyttade sig förbi dem i stadiga hundrafem kilometer i timmen. En vinterdimma gjorde alla konturer otydliga.

Det var mitt på dagen under resans andra dag, och de var nästan framme. Shadow, som hade suttit och funderat, sade: ”Det var en tjej som försvann i Lakeside förra veckan. När vi var i San Francisco.”

”Mmm?” Wednesday lät föga intresserad.

”Ung tjej som hette Alison McGovern. Hon är inte den första unge som har försvunnit där. Det har hänt förut. De försvinner på vintern.”

Wednesday rynkade pannan. ”Jo, visst är det en tragedi? De små ansiktena på mjölkpaketen – fast jag kan inte minnas när jag sist såg ett försvunnet barn på ett mjölkpaket – och på väggarna inne på toaletterna längs motorvägarna. ’Har ni sett mig?’ frågar de. Även under de bästa omständigheter en djupt existentiell fråga. ’Har ni sett mig?’ Sväng in på nästa avfart.”

Shadow tyckte att han hörde en helikopter flyga förbi ovanför, men molnen gick så lågt att han inte kunde se någonting.

”Varför valde du Lakeside?” frågade Shadow.

”Det sade jag ju. Det är ett trevligt, lugnt ställe att gömma dig på. Där syns du inte, hörs inte, finns inte.”

”Varför?”

”För att det är så det är. Ta till vänster nu”, sade Wednesday.

Shadow svängde vänster.

”Någonting är fel”, sade Wednesday. ”Fan. Helvetes alla jävla änglar. Sakta in, men stanna inte.”

”Kan du utveckla det där?”

”Trubbel. Vet du någon annan väg?”

”Nej. Jag har aldrig förr varit i South Dakota”, sade Shadow. ”Och jag vet inte vart vi ska.”

På andra sidan kullen var det någonting som blixtrade rött, suddigt i dimman.

”Vägspärr”, sade Wednesday. Han stack handen djupt ner först i en kavajficka och sedan i en annan, letade efter någonting.

”Jag kan stanna och vända.”

”Vi kan inte vända. De är bakom oss också”, sade Wednesday. ”Sakta in till femton, tjugo kilometer i timmen.”

Shadow kastade en blick i backspegeln. Bakom dem såg han strålkastare, bara någon kilometer bort. ”Är du säker på det här?” frågade han.

Wednesday fnös. ”Så säker som att ägg är ägg”, sade han. ”Som kalkonfarmaren sade när den första sköldpaddan kläcktes. Ah, framgång!” Och ur botten av en ficka tog han upp en liten bit vit krita.

Han började klottra med kritan på husbilens instrumentbräda, gjorde märken som om han löste en ekvation – eller kanske, tänkte Shadow, som om han varit en luffare som klottrade långa meddelanden till de andra luffarna på luffarspråket – bitsk hund här, farlig stad, snäll kvinna, varmt häkte att övernatta i …

”Okej”, sade Wednesday. ”Öka farten till fyrtiofem nu. Och sakta inte in från det.”

En av bilarna bakom dem slog på lysen och siren och accelererade mot dem. ”Sakta inte in”, upprepade Wednesday. ”De vill bara att vi ska sakta in innan vi kommer till vägspärren.” Krafs. Krafs. Krafs.

De kom över kullen. Vägspärren låg inte ens femhundra meter bort. Tolv bilar stod uppradade tvärsöver vägen och på sidorna av vägen, polisbilar och flera stora svarta stadsjeepar.

”Så där”, sade Wednesday och lade ifrån sig kritan. Nu var Winnebagons instrumentbräda täckt av klotter som såg ut som runor.

Bilen med sirenen låg precis bakom dem. Den hade saktat in till deras fart, och genom en förstärkare skrek en röst: ”Kör in till vägkanten!” Shadow tittade på Wednesday.

”Sväng åt höger”, sade Wednesday. ”Kör av vägen.”

”Jag kan inte köra det här åbäket av vägen. Vi välter.”

”Det klarar sig. Sväng åt höger. Nu!”

Shadow vred om ratten med höger hand och Winnebagon krängde och skumpade. En sekund trodde Shadow att han hade haft rätt, att husbilen skulle välta, och sedan löstes världen utanför vindrutan upp och skimrade till, som spegelbilden i en klar damm när vinden nuddar vattenytan.

Molnen och dimman och snön och dagen var borta.

Nu hade de stjärnor ovanför; de hängde som frusna spjut, stack sönder natthimlen.

”Parkera här”, sade Wednesday. ”Resten av vägen kan vi gå.”

Shadow stängde av motorn. Han gick in bak i Winnebagon och tog på sig rocken, stövlarna och handskarna. Sedan klättrade han ut ur fordonet och sade: ”Okej. Då går vi.”

Wednesday såg på honom, roat och någonting mer – kanske irriterat. Eller stolt. ”Varför säger du inte emot?” frågade Wednesday. ”Varför utbrister du inte att alltihop är omöjligt? Varför i helvete gör du bara precis som jag säger och tar alltsammans så jävla lugnt?”

”För att du inte betalar mig för att ställa frågor”, sade Shadow. Och sedan sade han, och hur det var sant begrep han när orden kom ur munnen på honom: ”Och hur som helst är det egentligen ingenting som har förvånat mig sedan Laura.”

”Sedan hon kom tillbaka från de döda?”

”Sedan jag fick veta att hon låg med Robbie. Det gjorde ont. Allt annat ligger bara på ytan. Vart ska vi nu?”

Wednesday pekade, och de började gå. Marken under deras fötter var sten av något slag, hal och vulkanisk, ibland glasaktig. Luften var sval, men inte vinterkall. De gick klumpigt i sidled nerför en backe. Det fanns ett slags stig, och den följde de. Shadow tittade ner mot dalens botten.

”Vad fan är det där?” frågade Shadow, men Wednesday satte fingret mot läpparna och skakade häftigt på huvudet. Tyst.

Det såg ut som en mekanisk spindel, blå metall, glittrande lysdioder, och det var stort som en traktor. Det hukade längst ner i dalen. På andra sidan om det fanns en samling ben, vart och ett med en flämtande låga intill, föga mer än lågan från ett stearinljus.

Wednesday gjorde en gest åt Shadow att hålla ett visst avstånd från föremålen. Shadow tog ett extra steg åt sidan, vilket var ett misstag på den glashala stigen, eftersom vristen vek sig och han tumlade nerför backen, rullande och halkande och studsande. Han försökte gripa tag i en sten på nervägen, och obsidianen rev sönder läderhandsken som om den varit papper.

Han stannade längst ner i backen, mellan den mekaniska spindeln och benen.

Han sänkte handen för att häva sig upp och fann att han rörde vid något som tycktes vara som ett lårben med handflatan, och han …

… stod i dagsljus, rökte en cigarrett och tittade på klockan. Överallt omkring honom fanns bilar: vissa var tomma, andra inte. Han önskade att han inte hade druckit den där sista koppen kaffe, för han var i skriande behov av att pissa, och det började bli obehagligt.

En lagens lokala väktare kom fram till honom, en storvuxen man med vita hår i valrossmustaschen. Han hade redan glömt vad mannen hette.

”Jag begriper inte hur vi tappade bort dem”, säger Lagens Lokale Väktare, ursäktande och förbryllad.

”Det var en synvilla”, svarar han. ”Sådant händer under onormala väderförhållanden. Dimman. Det var en hägring. De körde egentligen på någon annan väg. Vi trodde att det var den här.”

Lagens Lokale Väktare ser besviken ut. ”Jaså. Jag trodde att det kanske var någonting i stil med Arkiv X ”, säger han.

”Inte fullt så spännande, tyvärr.” Ibland får han hemorrojder, och nu har det just börjat klia i baken, en signal till om att de är på väg. Han vill vara tillbaka inne i staden igen. Han önskar att det fanns något träd han kunde gå och ställa sig bakom: han blir bara mer och mer pinknödig. Han släpper cigarretten och trampar på den.

Lagens Lokale Väktare går bort till en av polisbilarna och säger någonting till föraren. Båda skakar på huvudet.

Han tar fram telefonen, öppnar menyn, bläddrar ner och hittar det nummer som är märkt ”Tvätt”, vilket hade roat honom oerhört när han skrev in det – en referens till Mannen från U.N.C.L.E., och när han tittar på det kommer han på att det är det inte alls, det var skräddare, han tänker på Get Smart, och det känns fortfarande konstigt och aningen genant efter alla dessa år, att han inte begrep att det var en komedi när han var liten och bara ville ha en skotelefon …

En kvinnoröst i telefonen. ”Ja?”

”Det här är mr Town, söker mr World.”

”Ett ögonblick. Jag ska se om han är inne.”

Det blir tyst. Town kniper ihop benen, drar bältet högre upp på magen – han måste bli av med de där sista fem kilona – och bort från blåsan. Sedan säger en belevad stämma: ”Hallå, mr Town.”

”Vi har tappat bort dem”, säger Town. Han känner en knut av vanmakt i magen: det där var de jävlarna, de förbannade helvetes asen som dödade Woody och Stone, för guds skull. Bra karlar. Bra karlar. Han vill fruktansvärt gärna gå i säng med mrs Wood, men han vet att det är för snart efter Woodys död för att han ska kunna göra ett försök. Så nu bjuder han ut henne på middag ungefär varannan vecka, en investering för framtiden, hon är bara tacksam för uppmärksamheten …

”Hur då?”

”Jag vet inte. Vi satte upp en vägspärr, det fanns ingen annanstans de kunde ha tagit vägen och de försvann dit ändå.”

”Ännu ett av livets små mysterier. Oroa dig inte. Har du lugnat traktens polis?”

”Jag sade att det var en synvilla.”

”Går de på det?”

”Troligen.”

Det var någonting väldigt bekant med mr Worlds röst – och det var hemskt konstigt att tänka så, han hade jobbat direkt under honom i två år nu, pratat med honom varenda dag, självklart var det någonting bekant med hans röst.

”Vid det här laget är de långt borta.”

”Ska vi skicka iväg folk till reservatet för att stoppa dem?”

”Inte värt besväret. Det är för osäkert vems område det är, och det finns gränser för hur många trådar jag kan dra i under en och samma morgon. Vi har gott om tid. Kom tillbaka hit bara. Jag har händerna fulla på mitt håll med att försöka organisera policymötet.”

”Problem?”

”Det är bara lite fäktning. Jag har föreslagit att vi ska ha det här ute. Datanissarna vill ha det i Austin eller kanske San Jose, mediefolket vill ha det i Hollywood, de immateriella vill ha det på Wall Street. Alla vill ha det på sin egen bakgård. Ingen tänker ge med sig.”

”Behöver du mig till någonting?”

”Inte än. Jag ska morra åt några av dem och klappa på andra. Du vet hur det går till.”

”Jodå.”

”Jobba på, Town.” Telefonförbindelsen bryts.

Town tänker att han borde ha haft en specialstyrka som hade kunnat knäppa den jävla Winnebagon, eller landminor på vägen, eller något satans taktiskt kärnvapen, då skulle de jävlarna ha fått se att de menade allvar. Det var som mr World en gång hade sagt till honom: Vi skriver framtiden i eldskrift, och mr Town tänker att för jösse namn, får han inte pissa nu så blir han av med en njure, den kommer att sprängas, och det var som hans farsa hade brukat säga när de var ute på långa resor när Town var liten, ute på motorvägen brukade farsan alltid säga ”Det är så att oxeltänderna simmar”, och mr Town kan fortfarande höra den rösten, den skarpa yankeeaccenten som säger: ”Jag måste slå en drill snart. Det är så att oxeltänderna simmar …”

… och det var då Shadow kände hur en hand öppnade hans egen, bände upp fingrarna ett efter ett, tog loss dem från lårbenet han höll i handen. Han behövde inte urinera längre; det var någon annan. Han stod under stjärnorna på en slätt av glasaktig sten.

Wednesday gav tecken till tystnad igen. Sedan började han gå, och Shadow följde efter.

Det hördes ett knarrande från den mekaniska spindeln, och Wednesday stelnade till. Shadow stannade och väntade tillsammans med honom. Gröna ljus fladdrade och löpte upp och ner längs dess sidor i svärmar. Shadow försökte låta bli att andas för högt.

Han tänkte på det som just hade hänt. Det hade varit som att titta in genom ett fönster och in i någon annans huvud. Och sedan tänkte han: Mr World. Det var jag som tyckte att hans röst lät bekant. Det var min tanke, inte Towns. Det var därför det verkade så konstigt. Han försökte identifiera rösten i tanken, placera den i den kategori där den hörde hemma, men den undflydde honom.

Jag kommer på det, tänkte Shadow. Förr eller senare kommer jag på det.

De gröna ljusen blev blå och sedan röda, och sedan bleknade de till dovt röda, och metallspindeln sjönk ner på huk. Wednesday började gå framåt: en ensam gestalt i vidbrättad hatt under stjärnorna, med en fransig, mörk mantel som flaxade slumpmässigt i vinden från ingenstans och en stav som knackade mot markens glasaktiga sten.

När metallspindeln bara var en avlägsen skymt i stjärnljuset, långt borta på slätten, sade Wednesday: ”Nu borde det inte vara någon fara att prata.”

”Var är vi?”

”Bakom kulisserna”, sade Wednesday.

”Ursäkta?”

”Se det som att vi är bakom kulisserna. Som på en teater eller så. Jag har just flyttat oss från publiken och nu går vi omkring bakom scenen. Det är en genväg.”

”När jag rörde vid det där benet hamnade jag i huvudet på en karl som heter Town. Han är med i det där agentgänget. Han hatar oss.”

”Ja.”

”Han har en chef som heter mr World. Han påminner mig om någon, men jag vet inte vem. Jag såg in i huvudet på Town – eller också kanske jag var i hans huvud. Jag vet inte riktigt.”

”Vet de vart vi är på väg?”

”Jag tror att de avblåser jakten just nu. De ville inte följa efter oss till reservatet. Ska vi till ett reservat?”

”Kanske.” Wednesday stödde sig på staven ett ögonblick, och sedan gick han vidare.

”Vad var den där spindelgrejen?”

”En mönstermanifestation. En sökmotor.”

”Är de farliga?”

”Man blir inte så gammal som jag utan att förutsätta det värsta.”

Shadow log. ”Och hur gammal kan det vara?”

”Lika gammal som min tunga”, sade Wednesday. ”Och några månader äldre än mina tänder.”

”Du spelar med korten så väl dolda”, sade Shadow, ”att jag inte ens är säker på att det alls är kort.”

Wednesday bara grymtade.

Varje backe de kom till var svårare att ta sig uppför.

Shadow började få lite huvudvärk. Det var någonting bultande med stjärnljuset, någonting som gav resonans i pulsen i tinningar och bröst. I slutet av nästa nerförsbacke snavade han och öppnade munnen för att säga någonting, och utan förvarning började han kräkas.

Wednesday stack handen i en innerficka och tog fram en liten plunta. ”Ta en klunk av det här”, sade han. ”Bara en liten klunk.”

Vätskan var besk och den dunstade i munnen som en god konjak, även om det inte smakade alkohol. Wednesday tog ifrån honom pluntan och stoppade den i fickan igen. ”Det är inte bra för publiken att plötsligt gå omkring bakom kulisserna. Det är därför du mår illa. Vi får skynda oss att komma iväg härifrån.”

De gick snabbare – Wednesday höll en stadig lunk och Shadow snavade då och då, men han mådde bättre av drycken, som hade efterlämnat en smak av apelsinskal, av rosmarinolja och pepparmynta och nejlika.

Wednesday tog hans arm. ”Där”, sade han och pekade på två identiska små kullar av glashal sten till vänster om dem. ”Gå mellan de kullarna. Gå bredvid mig.”

De gick, och den kalla luften och det klara dagsljuset träffade Shadow i ansiktet på samma gång.

De stod halvvägs upp i en flack backe. Dimman var borta, dagen var solig och kall, himlen var fullkomligt blå. Längst ner i backen gick en grusväg, och på den skumpade en röd herrgårdsvagn fram som en leksaksbil. En pust av skorstensrök kom upp från en boning i närheten. Det såg ut som om någon hade plockat upp en husvagn och släppt den i backen för trettio år sedan. Husvagnen var lagad många gånger, lappad och på sina ställen tillbyggd.

När de kom fram till dörren öppnades den, och en medelålders man med skarpa ögon och mun som ett knivhugg tittade ner på dem och sade: ”Ah, jag hörde att det var två vita män på väg för att träffa mig. Två vita i en Winnebago. Och jag hörde att de hade kommit vilse, så där som vita alltid kommer vilse om de inte får sätta upp skyltar överallt. Och titta nu på de två ömkliga varelser som kommer till mig. Ni vet väl att ni är på lakotamark?” Hans hår var grått och långt.

”Och sedan när är du lakota, din gamle skojare?” sade Wednesday. Han var klädd i rock och en mössa med öronlappar, och redan tyckte Shadow att det kändes helt overkligt att han för bara en liten stund sedan, under stjärnorna, hade burit en vidbrättad hatt och en trådsliten mantel. ”Och du, Whisky Jack – jag är utsvulten, och min vän här har just spytt upp frukosten. Tänker du bjuda in oss?”

Whisky Jack kliade sig under armen. Han var klädd i blå jeans och en undertröja, lika grå som hans hår. Han hade mockasiner och tycktes inte märka kylan. Sedan sade han: ”Jag trivs här. Kom in, ni vita som har blivit av med er Winnebago.”

Inne i husvagnen var det ännu mer rök, och där inne fanns också en annan man som satt vid ett bord. Han var klädd i fläckiga hjortskinnsbyxor och var barfota. Huden hade samma färg som bark.

Wednesday verkade förtjust. ”Minsann”, sade han, ”förseningen var visst lyckosam. Whisky Jack och Apple Johnny. Två fåglar med en enda kula.”

Mannen vid bordet, Apple Johnny, stirrade på Wednesday, och sedan sänkte han handen till skrevet, kupade handen där och sade: ”Fel igen. Jag har just kollat och jag har båda kulorna, precis där de ska vara.” Han tittade upp på Shadow och höjde handen, med handflatan ut. ”Jag heter John Chapman. Du ska inte bry dig om någonting som din boss säger om mig. Han är ett arsle. Har alltid varit ett arsle. Vissa människor är helt enkelt arslen, och mer är det inte med det.”

”Mike Ainsel”, sade Shadow.

Chapman gned sig om sin orakade haka. ”Ainsel”, sade han. ”Det är inte ett namn. Men det duger i nödfall. Vad kallas du?”

”Shadow.”

”Då tänker jag kalla dig Shadow. Du, Whisky Jack …” Men det var egentligen inte Whisky Jack han sade, insåg Shadow. För många stavelser. ”Hur går det med maten?”

Whisky Jack tog en träslev och lyfte locket av en svart järngryta, som stod och puttrade på en platta på vedspisen. ”Den går att äta nu”, sade han.

Han tog fyra plastskålar och öste upp grytans innehåll i skålarna, som han ställde på bordet. Sedan öppnade han dörren, klev ut i snön och tog en femlitersdunk av plast ur snödrivan utanför. Han tog in den och hällde upp grumlig, gulbrun vätska i fyra stora glas, som han ställde bredvid var och en av skålarna. Allra sist letade han upp fyra skedar. Han satte sig vid bordet tillsammans med de andra.

Wednesday höjde misstänksamt sitt glas. ”Ser ut som piss”, sade han.

”Dricker ni fortfarande sådan smörja?” frågade Whisky Jack. ”Ni vita är tokiga. Det här är bättre.” Till Shadow sade han: ”Grytan är mest vild kalkon. John där tog med äppelbrännvinet.”

”Det är en alkoholsvag äppelcider”, sade John Chapman. ”Jag har aldrig trott på att man ska dricka sprit. Folk blir tokiga av det.”

Grytan var utsökt och äppelcidern var mycket god. Shadow tvingade sig att ta det lugnt och tugga maten ordentligt, men han var hungrigare än han anat. Han lade upp en portion till av grytan åt sig och tog ett glas cider till.

”Fru Rykte säger att du har varit och pratat med alla möjliga människor och erbjudit dem allt möjligt. Hon säger att du försöker få med dig det gamla folket på krigsstigen”, sade John Chapman. Shadow och Whisky Jack diskade och lade det som blivit över av grytan i Tupperwarebyttor. Whisky Jack tog ut byttorna i snödrivorna utanför ytterdörren och ställde en mjölkback ovanpå stället där han stuckit ner dem, så att han skulle hitta dem igen.

”Det är nog en rättvis och omdömesgill sammanfattning av saken”, sade Wednesday.

”De vinner”, sade Whisky Jack bryskt. ”De har redan vunnit. Du har redan förlorat. Som med de vita och mitt folk. Oftast vann de. Och när de förlorade slöt de fördrag. Sedan bröt de fördragen. Sedan vann de igen. Jag tänker inte slåss för en hopplös sak igen.”

”Och det är ingen mening med att titta på mig”, sade John Chapman, ”för även om jag gick med på att slåss för din sak – vilket jag inte gör – så är jag inte till någon nytta för dig. De eländiga jävlarna bara röjde undan mig och glömde bort mig.” Han tystnade. Så sade han: ”Paul Bunyan.” Han skakade sakta på huvudet, och sedan sade han det igen. ”Paul Bunyan.” Shadow hade aldrig hört två så menlösa ord uttalas på ett så fördömande sätt.

”Paul Bunyan?” sade Shadow. ”Vad i all världen har han gjort?”

”Han tog upp plats”, sade Whisky Jack. Han snodde en cigarrett från Wednesday, och sedan satt de båda och rökte.

”Det är som idioterna som tror att kolibrier oroar sig för vikten eller hål i tänderna eller någonting lika dumt, eller också vill de kanske bara bespara kolibrierna farorna med socker”, förklarade Wednesday. ”Så de fyller fågelborden åt kolibrierna med jävla NutraSweet. Fåglarna kommer dit och dricker det. Sedan dör de, för det finns inga kalorier i deras mat, och ändå har de magarna fulla. Och sådan är Paul Bunyan också. Ingen har någonsin berättat historier om Paul Bunyan. Ingen har någonsin trott på Paul Bunyan. Han kom utstapplande från en reklambyrå i New York år 1910 och fyllde nationens mytmage med tomma kalorier.”

”Jag gillar Paul Bunyan”, sade Whisky Jack. ”Jag åkte den där åkturen på Mall of America för några år sedan. Man ser gamle jätten Paul Bunyan högst upp och sedan dundrar man ner. Plums! Jag har ingenting emot honom. Mig kvittar det att han aldrig har funnits, då har han aldrig huggit ner några träd heller. Men det är inte lika bra som att plantera träd. Det är bättre.”

”Det är så sant som det är sagt”, sade Johnny Chapman.

Wednesday blåste en rökring. Den stod kvar i luften och löstes sakta upp i slingor och öglor. ”Vad fan, Whisky Jack, det är inte poängen och det vet du.”

”Jag tänker inte hjälpa dig”, sade Whisky Jack. ”När du har fått spö kan du få komma tillbaka hit, och om jag är kvar kan jag bjuda på mat igen. Maten är bäst här om hösten.”

Wednesday sade: ”Alla alternativ är värre.”

”Du har ingen aning om vilka alternativen är”, sade Whisky Jack. Sedan såg han på Shadow. ”Du jagar”, sade han. Hans röst var skrovlig av rök och cigarretter.

”Jag jobbar”, sade Shadow.

Whisky Jack skakade på huvudet. ”Du jagar någonting också”, sade han. ”Du har någon skuld som du vill betala.”

Shadow tänkte på Lauras blå läppar och blodet på hennes händer, och han nickade.

”Hör på. Räven var här först, och hans bror var Vargen. Räven sade, människorna kommer att leva för alltid. Om de dör, så förblir de inte döda länge. Vargen sade nej, människorna kommer att dö, de måste dö, allt som lever måste dö, annars sprider de ut sig över hela världen och äter alla laxarna och caribouerna och bufflarna, äter all squashen och majsen. Och en dag dog Vargen, och han sade till Räven: Skynda på, ge mig mitt liv tillbaka. Och Räven sade: Nej, de döda måste förbli döda. Du övertygade mig. Han grät när han sade det. Men han sade det, och det var sista ordet. Nu härskar Vargen över de dödas värld och Räven lever för alltid under solen och månen, och fortfarande sörjer han sin bror.”

Wednesday sade: ”Om du inte vill vara med, så vill du inte. Då fortsätter vi.”

Whisky Jacks ansikte var uttryckslöst. ”Jag pratar med den här unge mannen”, sade han. ”Du är bortom all hjälp. Det är inte han.” Han vände sig till Shadow igen. ”Berätta om din dröm”, sade Whisky Jack.

Shadow sade: ”Jag klättrade upp på ett torn av skallar. Jättelika fåglar flög omkring runt det. De hade blixtar i vingarna. De anföll mig. Tornet rasade.”

”Alla drömmer”, sade Wednesday. ”Kan vi ge oss av nu?”

”Alla drömmer inte om wakinyau, åskfåglarna”, sade Whisky Jack. ”Vi kände ekona av drömmen ända hit.”

”Det sade jag ju”, sade Wednesday. ”Himmel.”

”Det finns en kull åskfåglar i West Virginia”, sade Chapman lojt. ”Ett par höns och en gammal tupp åtminstone. Dessutom finns det ett avelspar också, i det som brukade kallas State of Franklin, men gamle Ben fick aldrig sin stat, uppe mellan Kentucky och Tennessee. Fast det har förstås aldrig funnits särskilt många, under några omständigheter.”

Whisky Jack sträckte fram en hand i samma färg som röd lera och rörde varligt vid Shadows ansikte. ”Ah”, sade han. ”Det är sant. Om du jagar åskfågeln, så kunde du ge din kvinna liv igen. Men hon tillhör Vargen, på de dödas plats, hon borde inte gå här uppe.”

”Hur vet ni?” frågade Shadow.

Whisky Jacks läppar rörde sig inte. ”Vad sade bisonoxen till dig?”

”Att tro.”

”Bra råd. Tänker du lyda det?”

”På sätt och vis. Tror jag.” De pratade utan ord, utan munnar, utan ljud. Shadow undrade om de, för de båda andra männen i rummet, stod orörliga en sekund eller en bråkdels sekund.

”När du hittar din stam, så kom hit och hälsa på mig”, sade Whisky Jack. ”Jag kan hjälpa dig.”

”Det ska jag.”

Whisky Jack sänkte handen, och sedan vände han sig till Wednesday igen. ”Tänker du hämta din Ho Chunk?”

”Min vad då?”

”Ho Chunk. Det är så winnebagerna kallar sig.”

Wednesday skakade på huvudet. ”Det är för riskabelt. Det kan bli problematiskt att ta tillbaka den. De letar säkert efter den.”

”Är den stulen?”

Wednesday såg förnärmad ut. ”Sannerligen inte. Handlingarna ligger i handskfacket.”

”Och nycklarna?”

”Dem har jag”, sade Shadow.

”Min brorson, Harry Bluejay, har en Buick från -81. Ni kan väl ge mig nycklarna till husbilen, så kan jag ta er bil?”

Wednesday reste ragg. ”Vad är det för affär?”

Whisky Jack ryckte på axlarna. ”Vet du hur svårt det blir för dig att hämta husbilen från stället där du lämnade den? Jag gör dig en tjänst. Gör som du vill, jag skiter i vilket.” Han stängde sin knivhuggsmun.

Wednesday såg arg ut, och sedan blev ilskan ånger och han sade: ”Shadow, ge honom nycklarna till Winnebagon.” Shadow gav nycklarna till Whisky Jack.

”Johnny”, sade Whisky Jack, ”följer du med de här båda och letar rätt på Harry Bluejay? Säg att jag sade att han ska ge dem sin bil.”

”Med nöje”, sade Johnny Chapman.

Han reste sig och gick fram till dörren, tog en liten säck av segelduk som stod intill den och gick ut. Shadow och Wednesday följde efter honom. Whisky Jack väntade i dörröppningen. ”Du”, sade han till Wednesday. ”Kom inte tillbaka hit. Du är inte välkommen.”

Wednesday höll upp ett finger mot himlen. ”Rotera på det här”, sade han älskvärt.

De gick nerför backen i snön, pulsade fram i drivorna. Chapman gick först, och hans nakna fötter var röda mot skaren. ”Fryser du inte?” frågade Shadow.

”Min hustru var en choctaw”, sade Chapman.

”Och hon lärde dig mystiska sätt att skydda dig mot kylan?”

”Nä”, sade Chapman. ”Hon tyckte att jag var heltokig. Hon brukade säga: ’Johnny, varför kan du inte ta på dig stövlarna?’” Backen blev brantare, och de blev tvungna att sluta prata. De tre männen snavade och halkade i snön, och de använde björkstammarna i backen för att stötta sig och hindra att de ramlade. När marken blev aningen flackare sade Chapman: ”Hon är död nu, förstås. Jag blev nog lite tokig när hon dog. Det kan hända vem som helst. Det kan hända dig.” Han klappade Shadow på armen. ”Jesus och Josafat, du är stor, du.”

”Folk brukar säga det”, sade Shadow.

De pulsade nerför backen i en halvtimme tills de kom till grusvägen som gick runt kullen, och den följde de mot husklungan som de hade sett uppifrån kullens krön.

En bil saktade in och stannade. Kvinnan som körde den lutade sig mot dem, vevade ner fönstret på passagerarsidan och sade: ”Behöver ni skjuts, grabbar?”

”Synnerligen vänligt, frun”, sade Wednesday. ”Vi letar efter en mister Harry Bluejay.”

”Han är säkert nere i samlingslokalen”, sade kvinnan. Hon var strax över fyrtio, gissade Shadow. ”Hoppa in.”

De hoppade in. Wednesday satte sig i passagerarsätet, John Chapman och Shadow satte sig bak. Shadow hade för långa ben för att kunna sitta bekvämt i baksätet, men han gjorde sitt bästa. Bilen skumpade iväg på grusvägen.

”Varifrån kom ni tre då?” frågade kvinnan.

”Vi har bara hälsat på en god vän”, sade Wednesday.

”Han bor på kullen där borta”, sade Shadow.

”Vilken kulle?” frågade hon.

Shadow såg sig om genom den dammiga bakrutan, såg sig om mot kullen. Men det fanns ingen hög kulle bakom dem; över slätten fanns bara moln.

”Whisky Jack”, sade han.

”Aha”, sade hon. ”Vi kallar honom Inktomi här. Jag tror att det är samma person. Morfar brukade berätta rätt kul historier om honom. Men det förstås, de bästa historierna var ju ganska snuskiga allihop.” De körde över en grop i vägen, och kvinnan svor till. ”Går det bra där bak?”

”Jodå”, sade Johnny Chapman. Han höll i sig i baksätet med båda händerna.

”Reservatvägar”, sade hon. ”Man vänjer sig vid dem.”

”Är de sådana här allihop?” frågade Shadow.

”Ungefär”, sade kvinnan. ”Alla här i trakten. Och fråga nu inte om pengarna från alla kasinona, för vem vid sina sinnens fulla bruk skulle vilja åka ända hit för att gå på kasino? Vi ser inget av de pengarna här ute.”

”Det var tråkigt.”

”Nåja.” Hon lade i en annan växel med brak och jämmer. ”Vet ni att den vita befolkningen överallt här omkring minskar? Åker man runt hittar man bara spökstäder. Hur ska man kunna hålla kvar folk på gården, när de har sett världen på teve? Och det är inte mödan värt för någon att ha jordbruk i Badlands ändå. De tog vår mark, de slog sig ner där, nu ger de sig av. De flyttar söderut. De flyttar västerut. Om vi väntar på att tillräckligt många av dem flyttar till New York och Miami och L. A. kanske vi kan ta tillbaka hela Mellanvästern utan strid.”

”Lycka till”, sade Shadow.

De hittade Harry Bluejay inne i samlingslokalen, vid biljardbordet, där han gjorde trickstötar för att imponera på en liten klunga tjejer. Han hade en blå nötskrika tatuerad på handens baksida och massor av ringar i höger öra.

”Hallåj där, Harry Bluejay”, sade John Chapman.

”Stick, ditt tokiga vita barfotaspöke”, sade Harry Bluejay i samtalston. ”Du får det att krypa i mig.”

Det fanns några äldre män i bortre änden av lokalen; några av dem spelade kort, andra satt och pratade. Fler män, yngre, ungefär i Harry Bluejays ålder, väntade på sin tur vid biljardbordet. Det var ett matchbord, och en reva i den gröna duken på ena sidan hade lagats med silvergrå tejp.

”Jag har en hälsning från din farbror”, sade Chapman oberört. ”Han säger att du ska ge din bil till de här två.”

Det måste ha varit trettio, kanske rentav fyrtio personer i lokalen, och nu tittade allihop mycket uppmärksamt på sina spelkort, sina fötter eller sina naglar och låtsades allt vad de orkade att de inte lyssnade.

”Han är inte min farbror.”

Luften inne i lokalen var kvalmig av cigarrettrök. Chapman log brett och visade upp det sämsta tandgarnityr Shadow hade sett i en mänsklig mun. ”Vill du säga det till din farbror? Han säger att du är enda skälet till att han stannar hos lakotaindianerna.”

”Whisky Jack snackar en himla massa”, sade Harry Bluejay gnälligt. Men han sade inte heller Whisky Jack. Det lät nästan likadant i Shadows öron, men inte riktigt: Wisakedjak, tänkte han. Det är vad de säger. Inte alls Whisky Jack.

Shadow sade: ”Jo. Och en av de saker han sade var att vi ska byta vår Winnebago mot din Buick.”

”Jag ser ingen Winnebago.”

”Han kommer till dig med Winnebagon”, sade John Chapman. ”Det vet du att han gör.”

Harry Bluejay försökte sig på en trickstöt och missade. Han var inte tillräckligt stadig på handen. ”Jag är inte den gamle rävens brorson”, sade Harry Bluejay. ”Jag önskar att han kunde sluta säga det till folk.”

”Hellre en levande räv än en död varg”, sade Wednesday, med en röst så djup att den nästan var en morrning. ”Säljer du bilen till oss?”

Harry Bluejay rös till, synbart och häftigt. ”Ja, visst”, sade han. ”Visst. Jag skämtade bara. Det gör jag ofta.” Han lade ner biljardkön på biljardbordet och tog en tjock jacka, som han drog fram bland en mängd liknande jackor som hängde på krokar vid dörren. ”Om jag bara får plocka ut all skiten ur min bil först”, sade han.

Hela tiden kastade han nervösa blickar på Wednesday, som om han var orolig för att denne var på väg att explodera.

Harry Bluejays bil stod parkerad hundra meter bort. När de gick fram mot den passerade de en liten vitmenad katolsk kyrka och en präst med rund krage, som stirrade på dem från dörren när de gick förbi. Han stod och sög på en cigarrett som om han inte gillade att röka den.

”Goddag, fader!” ropade Johnny Chapman, men mannen med kragen svarade inte; han mosade cigarretten under klacken, tog upp fimpen och släppte den i papperskorgen vid dörren och gick sedan in.

Harry Bluejays bil saknade båda backspeglarna, och däcken var de slitnaste Shadow någonsin hade sett: fullkomligt blanknött, svart gummi. Harry Bluejay upplyste om att bilen drack olja, men så länge man bara fyllde på skulle den fortsätta att gå, om den inte stannade.

Harry Bluejay fyllde en svart soppåse med skit ur bilen (bland sagda skit fanns flera flaskor billigt öl med skruvkork, icke urdruckna, ett litet paket cannabisharts inlindad i aluminiumfolie och dåligt gömd i bilens askfat, en skunksvans, två dussin kassetter med country-and-westernmusik och ett nött, gulnande exemplar av Främling på egen planet. ”Förlåt att jag drev med dig förut”, sade Harry Bluejay till Wednesday och lämnade över bilnycklarna till honom. ”Vet du när jag får Winnebagon?”

”Fråga din farbror. Det är han som är den jävla bilhandlaren”, morrade Wednesday.

”Wisakedjak är inte min farbror”, sade Harry Bluejay. Han tog sin svarta sopsäck, gick in i närmaste hus och stängde dörren.

De släppte av Johnny Chapman i Sioux Falls, utanför hälskostbutiken.

Wednesday sade ingenting under färden. Han var mordiskt sur, och det hade han varit sedan de lämnade Whisky Jacks hem.

På en kvarterskrog precis utanför Saint Paul hittade Shadow en dagstidning som någon annan hade lämnat efter sig. Han tittade på den en gång och sedan en gång till, och sedan visade han den för Wednesday.

”Titta där”, sade Shadow.

Wednesday suckade och tittade ner på tidningen. ”Det gläder mig”, sade han, ”att flygledarkonflikten har kunnat lösas utan att man gått ut i strejk.”

”Inte det”, sade Shadow. ”Titta. Det står att det är den fjortonde februari.”

”Grattis på alla hjärtans dag.”

”Och vi gav oss iväg när då, tjugonde, tjugoförsta januari? Jag höll inte riktigt ordning på datum, men det var tredje veckan i januari. Sammantaget var vi ute och åkte i tre dagar. Hur kommer det sig då att det är den fjortonde februari?”

”För att vi gick till fots i nästan en månad”, sade Wednesday. ”I Badlands. Bakom kulisserna.”

”Det var ju en jävla genväg”, sade Shadow.

Wednesday sköt ifrån sig tidningen. ”Den förbannade Johnny Appleseed, han ska alltid tjata om Paul Bunyan. I verkligheten ägde Chapman fjorton äppelträdgårdar. Han odlade tusentals tunnland. Jo, han höll jämna steg med gränsen västerut, men det finns inte ett spår av sanning i någon enda av de historier som berättas om honom, utom att han blev lite tokig vid ett tillfälle. Men det spelar ingen roll. Som man brukade säga på tidningarna, om sanningen inte räcker till trycker man legenden. Det här landet behöver sina legender. Och inte ens legenderna tror på det längre.”

”Men du ser det.”

”Jag är en före detta. Vem fan bryr sig om mig?”

Shadow sade lågt: ”Du är en gud.”

Wednesday såg skarpt på honom. Det verkade som om han var på väg att säga någonting, och sedan sjönk han ihop i stolen, tittade ner på menyn och sade: ”Jaha?”

”Det är bra att vara en gud”, sade Shadow.

”Är det?” frågade Wednesday, och den här gången var det Shadow som tittade bort.

På en bensinmack fyra mil utanför Lakeside såg Shadow ett hemmagjort, fotokopierat anslag på väggen vid toaletten: ett svartvitt foto på Alison McGovern och ovanför det den handskrivna frågan Har du sett mig? Samma klassfoto: en flicka med gummisnoddar om övertänderna ler tillitsfullt, en flicka som vill jobba med djur när hon blir stor.

Har du sett mig?

Shadow köpte en Snickers, en flaska vatten och Lakeside News. Dagens stora nyhet, skriven av vår reporter i Lakeside Marguerite Olsen, pryddes av ett foto av en pojke och en äldre man ute på den överfrusna sjön; de stod bredvid ett vindskydd för pilkare som såg ut som ett uthus, och mellan sig höll de en stor fisk. De log. Far och son fångar rekordgädda – läs hela reportaget.

Wednesday körde. Han sade: ”Om du hittar någonting intressant i tidningen, så läs det högt för mig.”

Shadow letade noga och han bläddrade långsamt, men han hittade ingenting.

Wednesday släppte av honom på uppfarten utanför huset. En rökgrå katt stirrade på honom från uppfarten, men flydde när han böjde sig ner för att klappa den.

Shadow stannade på träavsatsen utanför sin lägenhet och tittade ut mot sjön, här och var prickig av gröna och bruna vindskydd för pilkarna. Bredvid många av dem stod det bilar parkerade. På isen närmare bron stod den gröna gamla skrotbilen, precis som han hade sett den i tidningen. ”Tjugotredje mars”, sade Shadow uppmuntrande. ”Ungefär kvart över nio på morgonen. Du klarar av det.”

”Inte en chans”, sade en kvinnoröst. ”Tredje april. Klockan sex på kvällen. När dagarna har värmt upp isen lite.” Shadow log. Marguerite Olsen var klädd i skiddräkt, och hon stod ute på andra änden av avsatsen och fyllde på fågelbordet.

”Jag läste din artikel om rekordgäddan i Lakeside News.”

”Spännande, va?”

”Upplysande, kanske.”

”Jag trodde inte att du skulle komma tillbaka till oss”, sade hon. ”Du var visst borta ett slag?”

”Min farbror behövde mig”, sade Shadow. ”Och vi tappade liksom bort tiden.”

Hon lade in den sista talgbiten i fågelbordet och började fylla på en nätsocka med tistelfrön från en mjölkflaska i plast. En samling steglitsor, i olivgrön vinterskrud, kvittrade otåligt uppe i en tall i närheten.

”Jag såg ingenting i tidningen om Alison McGovern.”

”Det fanns ingenting att rapportera. Hon saknas fortfarande. Det gick ett rykte om att någon hade sett henne i Detroit, men det visade sig vara falsklarm.”

”Arma unge.”

Marguerite Olsen skruvade på locket på mjölkflaskan igen. ”Jag hoppas att hon är död”, sade hon sakligt.

Shadow blev chockad. ”Varför det?”

”För att alternativen är värre.”

Steglitsorna hoppade frenetiskt från gren till gren uppe i tallen, väntade otåligt på att människorna skulle gå.

Du tänker inte på Alison, tänkte Shadow. Du tänker på din son. Du tänker på Sandy.

Han mindes att det var någon som hade sagt: Jag saknar Sandy. Vem var det?

”Tack för pratstunden”, sade han.

”Så lite”, sade hon. ”Detsamma.”

Februari förrann i en rad korta, grå dagar. Vissa dagar snöade det, men oftast inte. Vädret blev varmare, och bra dagar blev det plusgrader. Shadow höll sig inne i sin lägenhet tills den började kännas som en fängelsecell, och sedan började han, under de dagar då Wednesday inte behövde honom på sina resor, att gå promenader. Han brukade gå stora delar av dagen, långa turer ut från staden.

Han gick ensam tills han kom till nationalparken i norr och i väster eller till åkrarna och betesmarkerna i söder. Han gick längs Lumber Countys vildmarksled, och han gick längs det gamla järnvägsspåret, och han gick på småvägarna. Några gånger gick han till och med längs den frusna sjön, från norr till söder. Ibland såg han ortsbor eller vinterturister eller joggare, och då vinkade han och sade hej. För det mesta såg han ingen alls, bara kråkor och finkar, och några gånger fick han syn på en hök som festade på en överkörd pungråtta eller sjubb. Vid ett minnesvärt tillfälle såg han på när en örn tog en silverblank fisk mitt ute i White Pine River; floden var frusen längs kanterna, men i mitten forsade och brusade vattnet fortfarande. Fisken vred sig och sprattlade i fågelns klor, glittrande i middagssolen; Shadow föreställde sig hur fisken tog sig loss och simmade iväg över himlen, och han log bistert.

Om han gick behövde han inte tänka, upptäckte han, och det var precis så han ville ha det; när han tänkte gled tankarna iväg till platser han inte hade någon kontroll över, platser som gjorde honom illa till mods. Det var bäst att bli utmattad. När han var utmattad förirrade hans tankar sig inte till Laura, till de underliga drömmarna eller till sådant som inte fanns och inte kunde finnas. Han brukade komma hem från sina promenader och somna utan svårighet och sova utan drömmar.

Han stötte på polismästare Chad Mulligan på Georges frisersalong på torget. Shadow hade alltid höga förhoppningar när han gick och klippte sig, men klippningen levde aldrig upp till förväntningarna. Efter varenda gång såg han ungefär likadan ut, fast med kortare hår. Chad, som satt i friserstolen bredvid Shadows, verkade förvånansvärt bekymrad över sitt eget utseende. När han var färdigklippt betraktade han bistert sin spegelbild, som om han beredde sig på att ge den böter för fortkörning.

”Det är snyggt”, sade Shadow.

”Skulle du tycka det om du var kvinna också?”

”Det skulle jag väl.”

De gick tillsammans över torget bort till Mabel’s, där de beställde varsin mugg varm choklad. Chad sade: ”Du, Mike. Har du någonsin funderat på en karriär inom polisväsendet?”

Shadow ryckte på axlarna. ”Det kan jag inte påstå”, sade han. ”Det verkar vara en massa man måste veta.”

Chad skakade på huvudet. ”Vet du vad den främsta uppgiften i polisjobbet är på ett ställe som det här? Det är bara att hålla huvudet kallt. Någonting händer, någon skriker åt en, skriker sig halvt fördärvad, och då måste man helt enkelt kunna säga att alltihop säkert bara är ett missförstånd och att man ska reda upp det om nu bara alla är snälla och följer med ut, lugnt och städat. Och man måste kunna mena det.”

”Och sedan reder man upp det?”

”Oftast är det då man tar på folk handbojor. Men jodå, man gör så gott man kan för att reda upp det. Säg till om du vill ha ett jobb. Vi söker folk. Och det är sådana som du vi vill ha.”

”Det ska jag komma ihåg, ifall det här jobbet för farbror går åt skogen.”

De drack av sin varma choklad. Mulligan sade: ”Du, Mike, vad skulle du göra om du hade en kusin. Och hon var änka. Och så började hon höra av sig?”

”Höra av sig hur då?”

”Ringer en massa. Rikssamtal. Hon bor inte här i staten.” Han blev röd om kinderna. ”Jag träffade henne i fjol, på ett bröllop i släkten. Fast då var hon gift, jag menar att hennes man fortfarande levde, och hon är släkt. Men inte riktig kusin, utan på längre håll än så.”

”Är du förtjust i henne?”

Rodnad. ”Det vet jag nu inte.”

”Men om vi formulerar om det då. Är hon förtjust i dig?”

”Tja, hon har väl sagt ett och annat när hon har ringt. Hon är en väldigt snygg kvinna.”

”Jaha … vad tänker du göra åt saken?”

”Jag skulle ju kunna bjuda hit henne. För det skulle jag väl kunna göra? Hon har mer eller mindre sagt att hon gärna skulle komma hit.”

”Ni är vuxna båda två. Försök, tycker jag.”

Chad nickade, rodnade och nickade igen.

Telefonen i Shadows lägenhet var tyst och död. Han funderade på att få den ikopplad, men han kom inte på någon han ville ringa. Sent en kväll lyfte han på luren och lyssnade, och han var säker på att han hörde vinden som blåste och ett avlägset samtal mellan en grupp människor som talade så lågt att det inte riktigt gick att höra dem. Han sade: ”Hallå?” och ”Är det någon där?”, men han fick inget svar, bara en plötslig tystnad och sedan ett skratt i fjärran, så svagt att han inte var säker på att han inte bara inbillade sig.

Shadow företog fler resor tillsammans med Wednesday de närmaste veckorna.

Han väntade i köket i en stuga i Rhode Island och lyssnade medan Wednesday satt i ett mörklagt sovrum och grälade med en kvinna som vägrade att stiga ur sängen, och inte heller ville hon låta Wednesday eller Shadow se hennes ansikte. I kylskåpet fanns en plastpåse full av syrsor och en annan som var full av döda musungar.

På en rockklubb i Seattle var Shadow med när Wednesday överröstade musiken med att vråla en hälsning till en ung kvinna med kort, rött hår och blå spiraltatueringar. Det samtalet måtte ha gått mycket bra, för Wednesday kom tillbaka med ett förtjust flin.

Fem dagar senare väntade Shadow i hyrbilen när Wednesday, ilsket blängande, kom ut från lobbyn i en kontorsbyggnad i Dallas. Wednesday drämde igen bildörren när han hade klivit in och satt sedan tyst i bilen, röd i ansiktet av ursinne. Han sade: ”Kör.” Sedan sade han: ”Förbannade albaner. Som om någon brydde sig.”

Tre dagar därefter flög de till Boulder, där de åt en angenäm lunch med tre unga japanskor. Det var en måltid ackompanjerad av skämt och artigheter, och när Shadow lämnade bordet visste han inte om någonting hade blivit bestämt. Wednesday verkade emellertid tämligen nöjd.

Shadow hade börjat se fram emot att åka tillbaka till Lakeside. Det fanns en frid och en välkomnande känsla där, som han uppskattade.

Varje morgon, när han inte var ute och reste, brukade han köra över bron ner till torget. Sedan köpte han två piroger på Mabel’s; han åt bara den ena på plats, tillsammans med en kopp kaffe. Om någon hade lämnat kvar en dagstidning läste han den, även om han aldrig var så intresserad av nyheterna att han själv köpte en tidning.

Den andra pirogen brukade han stoppa i fickan, inlindad i papperspåsen, och äta till lunch.

En morgon satt han och läste USA Today när Mabel sade: ”Hör du, Mike, vart ska du i dag?”

Himlen var blekblå, och morgondimman hade lättat och lämnat träden fulla av rimfrost. ”Jag vet inte”, sade Shadow. ”Jag kanske går vildmarksleden igen.”

Hon gav honom påtår på kaffet. ”Har du någonsin gått österut på County Q? Det är rätt fint åt det hållet. Det finns en liten väg som börjar mittemot mattaffären på Tjugonde Avenyn.”

”Nej. Det har jag aldrig gjort.”

”Tja. Det är rätt fint.”

Det var fantastiskt fint. Shadow parkerade bilen i utkanten av staden och gick längs kanten av vägen, en vindlande landsväg som krökte sig runt kullarna öster om staden. Kullarna omkring var täckta av kala lönnar, benvita björkar, mörka granar och tallar.

Vid ett tillfälle höll en liten mörk katt jämna steg med honom bredvid vägen. Den var smutsgrå med vita framtassar. Han gick fram till den. Den sprang inte sin väg.

”Hejsan, kisse”, sade Shadow ogenerat.

Katten lade huvudet på sned och tittade upp på honom med sina smaragdögon. Så väste den – inte åt honom, men åt någonting borta på andra sidan vägen, någonting han inte såg.

”Lugn”, sade Shadow. Katten kilade iväg över vägen och försvann ut på en åker, där rågen ännu stod kvar.

Runt nästa vägkrök hittade Shadow en liten kyrkogård. Gravstenarna var väderbitna, men små buketter med fräscha blommor vilade mot många av dem. Runt kyrkogården fanns ingen mur och inget staket, bara låga mullbärsträd som planterats i utkanten av den, böjda av is och ålder. Shadow klev över drivan av is och snösörja vid vägkanten. Två grindstolpar av sten markerade ingången till kyrkogården, men det fanns ingen grind mellan dem. Han gick in på kyrkogården mellan de båda stolparna.

Han strövade runt på kyrkogården och tittade på gravstenarna. Det fanns inga inskriptioner senare än 1969. Han borstade bort snön från en granitängel som såg stadig ut och lutade sig mot den.

Sedan plockade han fram papperspåsen ur fickan och tog upp pirogen. Han bröt av en bit: den andades ut en liten ångslinga i den vinterkalla luften. Den luktade himla gott också. Han tog en tugga.

Någonting prasslade bakom honom. En sekund trodde han att det var katten, men sedan kände han doften av parfym och under parfymen lukten av någonting ruttet.

”Snälla, titta inte på mig”, sade hon bakom honom.

”Hejsan, Laura”, sade Shadow.

Hennes röst var tvekande – kanske, tänkte han, till och med lite rädd. Hon sade: ”Hejsan, valpen.”

Han bröt av en bit pirog. ”Vill du ha?” frågade han.

Nu stod hon precis bakom honom. ”Nej”, sade hon. ”Ät den, du. Jag äter inte mat längre.”

Han åt sin pirog. Den var god. ”Jag vill titta på dig”, sade han.

”Du kommer inte att gilla det”, upplyste hon.

”Snälla?”

Hon steg fram runt stenängeln. Shadow såg på henne, i dagsljus. Somligt hos henne var annorlunda och annat var sig likt. Hennes ögon hade inte förändrats och inte det sneda, hoppfulla leendet. Och hon var, helt uppenbart, synnerligen död. Shadow åt upp pirogen. Han reste sig upp och hällde ut smulorna ur papperspåsen, och sedan vek han ihop den och stoppade den i fickan igen.

Tiden han hade tillbringat på begravningsbyrån i Cairo gjorde det av någon anledning lättare för honom att vara i närheten av henne. Han visste inte vad han skulle säga.

Hennes kalla hand sökte hans, och han kramade varsamt om den. Han kände hur hjärtat slog i bröstet. Han var rädd, och det som skrämde honom var att stunden var så normal. Det kändes så behagligt att ha henne vid sin sida att han kunde ha stått där för alltid.

”Jag saknar dig”, erkände han.

”Jag är här”, sade hon.

”Det är då jag saknar dig mest. När du är här. När du inte är här, när du bara är ett spöke ur det förflutna eller en dröm från ett annat liv, då är det lättare.”

Hon kramade om hans fingrar.

”Jaha”, sade han. ”Och hurdan är döden?”

”Jobbig”, sade hon. ”Den bara håller på.”

Hon lutade huvudet mot hans axel, och det knäckte honom nästan. Han sade: ”Vill du gå en liten sväng?”

”Ja, gärna.” Hon log upp mot honom, ett nervöst, snett leende i ett dött ansikte.

De gick ut från den lilla kyrkogården och fortsatte ut på vägen in mot staden, hand i hand. ”Var har du varit?” frågade hon.

”Här”, sade han. ”Mesta tiden.”

”Efter jul”, sade hon, ”så tappade jag liksom bort dig. Ibland visste jag var du var i några timmar eller några dagar. Då var du överallt. Och sedan bleknade du bort igen.”

”Jag var här i staden”, sade han. ”Lakeside. Det är en bra liten stad.”

”Jaså”, sade hon.

Hon hade inte längre på sig den blå dräkt som hon blivit begravd i. Nu var hon klädd i flera tjocka tröjor, en lång, mörk kjol och höga, vinröda stövlar. Shadow kommenterade dem.

Laura böjde huvudet. Hon log. ”Visst är stövlarna jättesnygga? Jag hittade dem i en underbar skoaffär i Chicago.”

”Och varför bestämde du dig för att lämna Chicago och komma hit?”

”Men jag har inte varit i Chicago på ett tag, valpen. Jag var på väg söderut. Kylan började bli jobbig. Man kunde ju ha trott att jag skulle välkomna den. Men det har någonting att göra med att vara död, tror jag. Det känns inte som kyla. Det känns mer som ett slags ingenting, och är man död är väl ingenting det som man är allra mest rädd för. Jag hade tänkt åka till Texas. Jag ville vara i Galveston över vintern. Jag tror att jag brukade tillbringa vintrarna i Galveston när jag var liten.”

”Det tror jag inte”, sade Shadow. ”Du har aldrig sagt någonting om det förut.”

”Inte? Då kanske det var någon annan. Jag vet inte. Jag kommer ihåg fiskmåsar – att kasta upp bröd i luften åt måsarna, hundratals, hela himlen blev bara fiskmåsar som slog med vingarna och slet åt sig brödet ur luften.” Hon tystnade. ”Om det inte var jag som såg det, så var det väl någon annan.”

En bil kom runt vägkröken. Föraren vinkade åt dem. Shadow vinkade tillbaka. Det kändes underbart normalt att vara ute på promenad med sin fru.

”Det här känns bra”, sade Laura, som om hon läste hans tankar.

”Ja”, sade Shadow.

”När jag hörde ropet blev jag tvungen att skynda mig tillbaka. Jag hade knappt hunnit in i Texas.”

”Ropet?”

Hon tittade upp på honom. Guldmyntet glimmade vid hennes hals. ”Det kändes som ett rop”, sade hon. ”Jag började tänka på dig. På hur mycket jag måste få träffa dig. Det var som ett slags hunger.”

”Visste du att jag var här då?”

”Ja.” Hon stannade. Hon rynkade pannan, och övertänderna trycktes ner mot den blå underläppen, bet milt i den. Hon lade huvudet på sned och sade: ”Jo, det gjorde jag. Plötsligt gjorde jag det. Jag trodde att du ropade på mig, men det var inte du, va?”

”Nej.”

”Du ville inte träffa mig.”

”Det var inte det.” Han tvekade. ”Nej, jag ville inte träffa dig. Det är för plågsamt.”

Snön knarrade under deras fötter och den glittrade som diamanter där solskenet föll på den.

”Det måste vara svårt”, sade Laura, ”att inte leva.”

”Menar du att det är svårt för dig att vara död? Du, jag ska kunna lista ut hur du ska kunna återvända till livet på riktigt. Jag tror att jag är på rätt spår …”

”Nej”, sade hon. ”Alltså, jag är tacksam. Och jag hoppas att du faktiskt klarar av det. Jag gjorde en massa som inte var snällt …” Hon skakade på huvudet. ”Men jag pratade om dig.”

”Jag lever”, sade Shadow. ”Jag är inte död. Eller hur?”

”Du är inte död”, sade hon. ”Men jag är inte säker på att du lever heller. Inte på riktigt.”

Det här står inte vi och säger, tänkte Shadow. Det här är ingenting som händer alls.

”Jag älskar dig”, sade hon sakligt. ”Du är min valp. Men när man verkligen är död börjar man se saker tydligare. Det är som om det inte finns någon där, liksom. Du är som ett stort, solitt, mansformat hål i världen.” Hon rynkade pannan. ”Till och med när vi var tillsammans. Jag älskade att vara med dig. Du avgudade mig och du gjorde vad som helst för mig. Men ibland kunde jag gå in i ett rum och tro att det inte var någon där, och så tände jag lampan eller släckte lampan, och då märkte jag att du var där, att du satt där för dig själv. Du läste inte, du tittade inte på teve, du gjorde ingenting.”

Så kramade hon om honom, liksom för att ta udden av orden, och hon sade: ”Det bästa med Robbie var att han var någon. Ibland var han en skit och han kunde vara löjlig, och han ville ha speglar omkring oss när vi älskade så att han kunde titta på sig själv när han knullade mig, men han var levande, valpen. Han ville någonting. Han fyllde tomrummet.” Hon tystnade, tittade upp på honom, lade huvudet lite på sned. ”Förlåt. Gör jag dig ledsen?”

Han litade inte på att rösten inte skulle svika honom, så han bara skakade på huvudet.

”Bra”, sade hon. ”Det var skönt.”

De närmade sig den rastplats där han hade parkerat bilen. Shadow tyckte att han borde säga någonting: Jag älskar dig, eller Snälla, gå inte, eller Förlåt. Någonting sådant som man säger för att lappa ihop ett samtal som utan förvarning har rasat ner i mörka hål. I stället sade han: ”Jag är inte död.”

”Kanske inte”, sade hon. ”Men är du säker på att du lever?”

”Titta på mig”, sade han.

”Det är inget svar”, sade hans döda fru. ”När du blir levande kommer du att veta det.”

”Och nu då?” sade han.

”Tja”, sade hon, ”jag har fått träffa dig nu. Jag ska söderut igen.”

”Tillbaka till Texas?”

”Någonstans där det är varmt. Vart som helst.”

”Jag måste vänta här”, sade Shadow. ”Tills min chef behöver mig.”

”Det är inte att leva”, sade Laura. Hon suckade; och sedan log hon, just det leende som alltid hade kunnat gripa tag om hjärtat på honom, hur många gånger han än hade sett det. Varje gång hon log mot honom hade det varit som den första gången igen.

Han gick fram för att lägga armen om henne, men hon skakade på huvudet och drog sig utom räckhåll. Hon satte sig på kanten av ett snötäckt rastplatsbord och såg på när han körde därifrån.

MELLANSPEL

Kriget hade börjat, och ingen såg det. Stormen nalkades, och ingen märkte det.

En fallande järnbalk på Manhattan fick en gata att stängas av i två dagar. Den dödade två fotgängare, en arabisk taxichaufför och taxichaufförens passagerare.

En lastbilsförare i Denver hittades död i sitt hem. Mordvapnet, en klohammare med gummigrepp, låg kvar på golvet bredvid liket. Hans ansikte var oskadat men bakhuvudet helt förstört, och på badrumsspegeln stod flera ord skrivna med brunt läppstift och på ett främmande alfabet.

På en postterminal i Phoenix, Arizona, blev en karl galen, freakade ur som det uttrycktes på kvällsnyheterna, och sköt Terry ”Trollet” Evensen, en sjukligt fet och tafatt man som bodde ensam i en husvagn. Flera andra personer på postterminalen blev beskjutna, men bara Evensen dödades. Mannen som hade skjutit – till en början troddes han vara en missnöjd postanställd – tillfångatogs inte och kunde aldrig identifieras.

”Uppriktigt sagt”, sade Terry ”Trollet” Evensens arbetsledare på femnyheterna, ”om någon här skulle freaka ur, så skulle vi ha trott att det varit Trollet. Hygglig anställd men en konstig typ. Jag menar, man vet ju aldrig, eller hur?” Den intervjun klipptes bort när inslaget sändes igen senare på kvällen.

Nio anakoreter i Montana hittades döda. Reportrarna spekulerade i om det kunde ha varit ett massjälvmord, men snart konstaterades att dödsorsaken var koloxidförgiftning på grund av en föråldrad värmepanna.

En krypta vandaliserades på en kyrkogård i Key West.

Ett passagerartåg krockade med en postbil i Idaho och lastbilsföraren dog. Ingen av passagerarna blev allvarligt skadad.

I det här skedet var det fortfarande ett kallt krig, ett låtsaskrig, ingenting som egentligen kunde vinnas eller förloras.

Vinden fick trädets grenar att gunga. Gnistor yrde runt elden. Stormen var på väg.

Drottningen av Saba, som sades vara halvt demon på sin fars sida, häxa, vis kvinna och drottning, som härskade över Saba när Saba med sina kryddor och sina ädelstenar och sitt doftande trä som med båt eller på kamelrygg fördes till jordens alla hörn var det rikaste land som någonsin funnits, som dyrkades redan medan hon levde, dyrkades som en levande gudinna av de visaste av kungar, står på trottoaren på Sunset Boulevard klockan två på natten och stirrar tomt ut på trafiken som en slampig brud av plast på en bröllopstårta i svart och neon. Hon står där som om hon ägde trottoaren och natten som omger henne.

När någon ser rakt på henne rör sig hennes läppar, som om hon pratade för sig själv. När män i bilar kör förbi henne tar hon ögonkontakt, och hon ler.

Det har varit en lång natt.

Det har varit en lång vecka, och fyratusen långa år.

Hon är stolt över att hon inte är skyldig någon något. De andra tjejerna på gatan har hallickar, de har missbruk, de har barn, de har folk som tar det de tjänar. Inte hon.

Det finns ingenting heligt kvar i hennes yrke. Inte nu längre.

För en vecka sedan började regnen i Los Angeles, gjorde gatorna hala och vållade trafikolyckor, fick leran att lösas upp på sluttningarna och hus att rasa ner i kanjoner, sköljde ner världen i rännstenar och avlopp, dränkte uteliggarna och de hemlösa som bor i betongtunneln vid floden. När regnen kommer i Los Angeles blir alla alltid överrumplade.

Bilquis har hållit sig inomhus den senaste veckan. När hon inte har kunnat stå på trottoaren har hon kurat ihop sig i sängen i rummet som har samma färg som rå lever, lyssnat på regnet som smattrar mot luftkonditioneringens metallbox vid fönstret och satt in annonser på Internet. Hon har lagt ut inviterna på adult-friendfinder.com, LA-escorts.com, Classyhollywoodbabes.com och skaffat sig en anonym e-postadress. Hon var stolt över sig själv för att hon har bemästrat detta nya territorium, men är ändå nervös – under lång tid har hon undvikit att lämna några spår på papper. Hon ha aldrig ens satt in en radannons längst bak i LA Weekly utan föredragit att själv välja kunderna, att med hjälp av blick och näsa och beröring hitta dem som kan dyrka henne så som hon behöver bli dyrkad, dem som kan låta henne ta dem ända till slutet …

Och det slår henne, nu när hon står i gathörnet och huttrar (för februariregnen har upphört, men kylan de förde med sig har dröjt kvar) att hennes missbruk är lika tvingande som tjackhorornas, och det gör henne olycklig, och hennes läppar börjar röra sig igen. Om man vore tillräckligt nära hennes rubinröda läppar skulle man kunna höra henne säga:

Jag vill stå upp nu och gå omkring på gatorna och på torgen, jag vill söka honom som min själ har kär. Hon viskar detta, och hon viskar: Där jag låg på mitt läger om natten sökte jag honom, som min själ har kär. Kyssar give han mig, kyssar av sin mun. Jag är min väns, och min vän är min.

Bilquis hoppas att uppehållet i regnen ska få torskarna att komma tillbaka. Största delen av året går hon i samma två eller tre kvarter på Sunset Boulevard och njuter av Los Angeles svala nätter. En gång i månaden betalar hon en polis som har ersatt den förre snuten hon brukade muta, men som har försvunnit nu. Han hette Jerry LeBec, och hans försvinnande var ett mysterium för polisen i Los Angeles. Han hade blivit besatt av Bilquis och börjat följa efter henne till fots. En eftermiddag vaknade hon, skrämd av ett ljud, och öppnade dörren till lägenheten, och där hittade hon Jerry LeBec, som civilklädd stod på knä ute på den nötta mattan och svajade med huvudet böjt, väntade på att hon skulle komma ut. Det ljud hon hade hört var hans huvud som slog mot hennes dörr när han gungade av och an på knä.

Hon smekte honom över håret och sade åt honom att komma in, och senare stoppade hon hans kläder i en svart sopsäck och slängde dem i en container bakom ett hotell flera kvarter bort. Hans pistol och plånbok lade hon i en plastkasse från en affär. Hon hällde kaffesump och matrester ovanpå dem, knöt omsorgsfullt ihop påsen upptill och slängde den sedan i papperskorgen på en busshållplats.

Hon sparade inte på souvenirer.

Borta i väster glimmar den brandgula natthimlen av avlägsna blixtar, någonstans ute till havs, och Bilquis vet att det snart ska börja regna igen. Hon suckar; hon vill inte stå ute i regnet. Hon ska gå hem till lägenheten, beslutar hon, och bada och raka benen – det känns som om hon alltid rakar benen – och sova.

Hon börjar gå uppför en sidogata, uppför backen mot bilen, som står parkerad en bit bort.

Strålkastare närmar sig bakom henne och saktar in när de kommer närmare, och hon vänder sig ut mot gatan och ler. Leendet stelnar till när hon ser att bilen är en vit, extralång limousin. Män i sådana limousiner vill pippa i sina bilar, inte i ostördheten i Bilquis helgedom. Men det kan ändå vara en investering. Någonting att ha längre fram.

En färgad sidoruta glider ner med ett surrande och Bilquis går fram till limousinen och ler. ”Hej, sötnos”, säger hon. ”Letar du efter någonting?”

”Kyssar och kärlek”, säger en röst från limousinens baksäte. Hon tittar in så gott hon kan genom den öppna rutan; hon känner en tjej som satte sig i en limousin med fem berusade fotbollsspelare och råkade riktigt illa ut, men vad hon kan se är det bara en kille där inne, och han ser rätt så ung ut. Han känns inte som om han kan dyrka henne men han känns som pengar, reda pengar som går från hans hand till hennes, och det är energi i sig – baraka kallades det en gång i världen – och det kan hon ha nytta av, uppriktigt sagt, inga bidrag är för små.

”Vad kostar det?” frågar han.

”Beror på vad du vill ha och hur länge du vill ha det”, säger hon. ”Och på om du har råd med det.” Hon känner hur någonting rökliknande ringlar ut genom vindrutan. Det luktar som brinnande sladdar och överhettade kretskort. Dörren skjuts upp inifrån.

”Jag har råd med allt jag vill ha”, säger torsken. Hon böjer sig in i bilen och ser sig om. Det är ingen mer där inne, bara torsken, en kille med plufsigt ansikte som inte ens ser ut att ha åldern inne för att dricka. Ingen mer, så hon stiger in.

”Så du är rik, du?” säger hon.

”Rikare än rik”, säger han och makar sig närmare henne på lädersätet. Han rör sig klumpigt. Hon ler mot honom.

”Mm. Det tänder jag på, gullet”, säger hon. ”Du måste vara en sådan där dot com som man läser om?”

Då kråmar han sig, sväller upp som en oxgroda. ”Jo. Bland annat. Jag håller på med teknik.” Bilen kör iväg.

”Jaha”, säger han. ”Hör du, Bilquis, vad tar du för att bara suga av mig?”

”Vad kallade du mig?”

”Bilquis”, säger han, en gång till. Och sedan sjunger han med en röst som inte är gjord för att sjunga: ”You’re an immaterial girl living in a material world”. Det är någonting inövat med det han säger, som om han har övat på det här samtalet framför en spegel.

Hon slutar le och hennes ansiktsuttryck förändras, blir försiktigare, skarpare, hårdare. ”Vad är du ute efter?”

”Det sade jag ju. Kyssar och kärlek.”

”Du ska få vad du än vill ha”, säger hon. Hon måste ut ur limousinen. De kör för fort för att hon ska kunna kasta sig ut från den, tror hon, men kan hon inte snacka sig ur det här kommer hon att göra det. Vad som än händer här, så gillar hon det inte.

”Vad jag vill ha. Ja.” Han tystnar. Han drar tungan över läpparna. ”Jag vill ha en ren värld. Jag vill äga framtiden. Jag vill ha evolution och revolution. Jag vill att jag och mitt folk ska ta sig upp från slipstreams utkanter till mainstreams högplatå. Ni är underground. Det är fel. Vi måste ställa oss i rampljuset och glänsa. Mitt i rampljuset. Ni har varit underground så länge att ni inte kan använda ögonen längre.”

”Jag heter Ayesha”, säger hon. ”Jag vet inte vad du pratar om. Det är en annan tjej som håller till där i hörnet, hon heter Bilquis. Vi kunde åka tillbaka till Sunset Boulevard, du kunde vara med oss båda två …”

”Å, Bilquis”, säger han och suckar teatraliskt. ”Det finns bara en viss begränsad mängd tro. De närmar sig gränsen för hur mycket de kan ge oss. Trovärdighetsgapet.” Och sedan sjunger han igen, med sin omelodiska, nasala röst: ”You’re an analog girl, living in a digital world.” Limousinen svänger runt ett hörn lite för snabbt, och han ramlar över sätet och in i henne. Bilens förare är dold bakom det färgade glaset. Hon grips av en irrationell övertygelse: att det inte är någon som kör bilen, att den vita limousinen kör genom Beverly Hills som Disneys Herbie, av egen kraft.

Så sträcker torsken fram handen och knackar på det färgade glaset.

Bilen saktar in, och innan den har slutat röra sig har Bilquis skjutit upp dörren och hon till hälften hoppar, till hälften ramlar ut på asfalten. Hon är på en väg på en kulle. Till höger om henne finns en brant backe; till vänster ett tvärbrant stup. Hon börjar springa nerför vägen.

Limousinen står kvar, rör sig inte.

Det börjar regna, och hennes högklackade skor halkar och viker sig under henne. Hon sparkar dem av sig och springer, genomvåt, letar efter någon plats där hon kan komma av vägen. Hon är rädd. Hon har krafter, det är sant, men det är hungerns magi, fittans magi. Den har hållit henne vid liv mycket länge i detta land, men för allt annat använder hon sin skarpa blick och sin intelligens, sin längd och sin närvaro.

Till höger om henne finns ett knähögt järnräcke som ska hindra bilarna från att störta ut över stupet, och nu rinner regnet nerför vägen och förvandlar den till en flod, och hennes fotsulor har börjat blöda.

Ljusen i Los Angeles breder ut sig framför henne, en blinkande, elektronisk karta över ett uppdiktat kungarike, himlen utritad här nere på jorden, och hon vet att det enda hon behöver för att vara utom fara är att komma av vägen.

Svart är jag, och dock är jag täck, säger hon tyst i natten och regnet. Jag är ett blomster i Saron, en lilja i dalen. Vederkvicken mig med druvkakor, styrken mig med äpplen; ty jag är sjuk av kärlek.

En ljungeld brinner grön över natthimlen. Hon tappar fotfästet och halkar flera meter, skrapar sönder benet och armbågen, och hon ska just resa sig när hon ser hur bilens strålkastare kommer nerför backen mot henne. Den kommer så snabbt att hon inte kan ta sig undan och hon undrar om hon ska slänga sig åt höger, där den kan krossa henne mot bergssidan, eller åt vänster, där hon kan ramla nerför branten. Hon springer över vägen i avsikt att häva sig upp på den våta leran och klättra när den vita limousinen kommer nerför den hala, branta vägen på tvären, fan, den måtte göra hundratjugo, den kanske rentav vattenplanar på vägytan, och hon gräver in händerna i handfullar av ogräs och jord, och hon kommer att hinna upp och komma undan, det vet hon, när den våta jorden smulas sönder och hon rasar ner på vägen igen.

Bilen träffar henne med en stöt som skrynklar ihop grillen och slänger upp henne i luften som en handdocka. Hon landar på vägen bakom limousinen och slaget krossar hennes bäcken, spräcker hennes skalle. Kallt regnvatten rinner över hennes ansikte.

Hon börjar förbanna den som dödar henne: förbanna honom tyst, eftersom hon inte kan röra läpparna. Hon förbannar honom i vaka och i sömn, i livet och i döden. Hon förbannar honom så som bara den som är halvdemon på sin fars sida kan förbanna.

En bildörr slår igen. Någon kommer fram till henne. ”You were an analog girl”, sjunger han tonlöst igen, ”living in a digital world.” Och sedan säger han: ”Era jävla madonnor. Fan för alla jävla madonnor.” Han går därifrån.

Bildörren slår igen.

Limousinen backar och kör sedan över henne, långsamt, för första gången. Hennes ben krasar under däcken. Sedan kommer bilen tillbaka nerför backen mot henne.

När den slutligen kör iväg ner från kullen är allt den lämnar efter sig på vägen det utsmetade, röda köttet av någonting ihjälkört, knappt igenkännligt som en människa, och snart kommer också det att sköljas bort av regnet.

MELLANSPEL 2

”Hej, Samantha.”

”Mags? Är det du?”

”Vem annars? Leon sade att moster Sammy ringde när jag var i duschen.”

”Vi pratade en lång stund. Han är en sådan rar unge.”

”Jo, jag tror att jag ska behålla honom.”

Ett besvärat ögonblick för dem båda två, knappt en sprakning eller viskning över telefonledningen. Sedan säger Mags: ”Sammy, hur går det med skolan?”

”Vi ska få ledigt en vecka. Något problem med värmepannorna. Hur är läget uppe i ditt hörn av North Woods?”

”Tja, jag har en ny granne i lägenheten intill. Han trollar med mynt. I insändarspalten i Lakeside News pågår för tillfället en häftig debatt om möjligheten att bebygga stadens mark nere vid gamla kyrkogården vid sjöns sydöstra ände, och undertecknad måste skriva en högröstad ledare som sammanfattar tidningens åsikter om saken utan att förarga någon eller egentligen låta folk ana vad vi har för åsikter.”

”Det låter skoj.”

”Det är det inte. Alison McGovern försvann i förra veckan – Jilly och Stan McGoverns äldsta. Trevlig unge. Hon satt barnvakt åt Leon ett par gånger.”

En mun öppnas för att säga någonting men stängs åter, lämnar vad som än skulle sägas osagt, och i stället säger den: ”Vad hemskt!”

”Ja.”

”Jaha …” Och eftersom det efter det här inte går att säga någonting som inte sårar, så säger hon: ”Är han gullig?”

”Vem då?”

”Grannen.”

”Han heter Ainsel. Mike Ainsel. Han är okej. För ung för mig. Stor kille, verkar … Vad heter det nu? Börjar med g.”

”Gemen? Galen? Görsnygg? Gift?”

Ett kort skratt. ”Jo, han ser väl gift ut. Jag menar, om det finns en uppsyn som gifta män har, så har han den. Men det jag tänkte på var grubblande. Han verkar grubblande.”

”Och gåtfull?”

”Inte särskilt. När han flyttade in här verkade han lite hjälplös – han visste inte ens hur han skulle täta fönstren. Och nu ser han fortfarande ut som om han inte riktigt vet vad han gör här. När han är här – han är här ett tag och sedan försvinner han. Jag har sett honom gå ut och gå lite då och då.”

”Han kanske är bankrånare.”

”Mmm. Precis vad jag tänkte.”

”Det gjorde du inte alls. Det var min idé. Du, Mags, hur är det med dig? Mår du bra?”

”Jodå.”

”På allvar?”

”Nej.”

Då blir det en lång paus. ”Jag kommer upp och hälsar på.”

”Sammy, låt bli.”

”Det blir efter helgen, innan de har fått igång pannorna och plugget börjar igen. Det blir kul. Du kan bädda på soffan åt mig. Och bjud in den gåtfulle grannen på middag någon kväll.”

”Sammy, du försöker tussa ihop oss.”

”Vem försöker med det? Efter Claudine från helvetet är jag kanske i behov av att återgå till killar ett tag. Jag träffade en trevlig, konstig kille när jag liftade ner till El Paso i julas.”

”Jaså. Du, Sam, du måste sluta lifta.”

”Hur tror du att jag har tänkt ta mig till Lakeside?”

”Alison McGovern liftade. Det är inte riskfritt ens i en stad som den här. Jag skickar pengar till dig. Du kan åka buss.”

”Jag klarar mig.”

”Sammy.”

”Okej, Mags. Skicka pengarna, om du sover bättre på det viset.”

”Det vet du att jag gör.”

”Ja, ja, maktlystna storasyster. Krama Leon från mig och säg att moster Sammy kommer dit och att han inte får gömma sina leksaker i hennes säng den här gången.”

”Det ska jag göra. Men jag lovar inte att det hjälper. Och när kommer du hit?”

”I morgon kväll. Du behöver inte möta mig vid bussen – jag ber Hinzelmann att skjutsa mig i Tessie.”

”För sent. Tessie står i malpåse över vintern. Men Hinzelmann ger dig säkert skjuts ändå. Han gillar dig. Du lyssnar på hans historier.”

”Du kanske kunde få Hinzelmann att skriva den där ledaren åt dig. Få se nu. ’Gällande byggnationen vid gamla kyrkogården. Det råkade sig som så att på vintern nittonhundratre sköt min farfar en hjort nere vid gamla kyrkogården vid sjön. Han hade fått slut på ammunition, så han använde en körsbärskärna som var över efter lunchen som farmor hade skickat med. Den träffade hjorten i skallen och hjorten for iväg som om den hade eld i baken. Två år senare var han där i krokarna igen, och då fick han se en pampig hjort med ett stort körsbärsträd mellan hornen. Och den sköt han, och farmor gjorde så mycket körsbärspaj att de fortfarande hade kvar när det blev fjärde juli …”

Och sedan skrattade de båda två.

MELLANSPEL 3

Jacksonville, Florida, 02.00

”Ni hade visst lediga platser här.”

”Vi har alltid behov av folk.”

”Jag kan bara jobba nattskiftet. Skulle det innebära problem?”

”Det borde det väl inte bli. Jag kan hämta en ansökan som ni kan fylla i. Har ni någonsin jobbat på bensinmack förr?”

”Nej. Men jag undrar ju om det kan vara så svårt.”

”Tja, det är ju inte rymdteknologi, den saken är säker. Vet ni, om ni ursäktar att jag säger det, så ser ni inte riktigt kry ut.”

”Jag vet. Det är en kronisk sjukdom. Ser värre ut än den är. Ingenting livshotande.”

”Okej. Lämna in ansökan hos mig. Vi har verkligen ont om folk på nattskiftet just nu. Vi brukar kalla det zombieskiftet. Håller man på för länge, så är det sådan man känner sig. Jaha … står det Larna?”

”Laura.”

”Laura. Okej. Jag hoppas att ni inte har någonting emot att ha med knäppskallar att göra, för de kommer fram på nätterna.”

”Det tror jag säkert. Jag klarar mig.”

Kapitel tretton

Hey, old friend,

What do you say, old friend?

Make it okay, old friend,

Give an old friendship a break.

Why so grim?

We’re going on forever.

You, me, him –

Too many lives are at stake …

Stephen Sondheim, ”Old Friends”

Det var lördagsmorgon. Shadow öppnade dörren.

Marguerite Olsen stod utanför. Hon kom inte in, hon bara stod där i solskenet och såg allvarlig ut. ”Mr Ainsel …?”

”Säg Mike”, sade Shadow.

”Ja, Mike. Har du lust att komma och äta middag hos oss i kväll? Vid sexsnåret? Det blir ingenting spännande, bara spaghetti och köttbullar.”

”Jag gillar spaghetti och köttbullar.”

”Men om du hade tänkt göra någonting annat, så …”

”Jag hade inte tänkt göra någonting annat.”

”Klockan sex.”

”Ska jag ta med en blomma?”

”Om du måste. Men det här är rent socialt menat. Inte romantiskt.”

Han duschade. Han gick ut på en kort promenad, ner till bron och tillbaka. Solen hade gått upp, en anlupen tjugofemcentare på himlen, och han svettades under rocken när han väl kom hem igen. Han körde Toyotan ner till Daves delikatesser och köpte en flaska vin. Flaskan kostade tjugo dollar, och Shadow tyckte att det verkade borga för något slags kvalitet. Han visste ingenting om viner, så han köpte en kalifornisk cabernet, för en gång när han var yngre och folk fortfarande hade dekaler på kofångarna hade han sett en dekal där det stod LIFE IS A CABERNET och det hade han skrattat åt.

Han köpte en krukväxt i present. Gröna blad, inga blommor. Den var inte det minsta romantisk.

Han köpte ett paket mjölk som han aldrig skulle dricka och ett urval frukt som han aldrig skulle äta.

Sedan körde han över till Mabel’s och köpte en enda pirog till lunch. Mabel sken upp när hon fick syn på honom. ”Har Hinzelmann hunnit ikapp dig än?”

”Jag visste inte att han letade efter mig.”

”Jodå. Han vill ta med dig ut och pilka. Och Chad Mulligan ville veta ifall jag hade sett dig i krokarna. Hans kusin har kommit hit för att hälsa på. Hans syssling, som väl är en kär släkting. Hon är så gullig. Du kommer verkligen att gilla henne”, och så stoppade hon ner pirogen i en papperspåse och rullade ihop påsens överdel för att hålla pirogen varm.

Shadow körde den långa vägen hem och höll pirogen i ena handen när han åt, och han smulade ner jeansen och golvet i Toyotan. Han körde förbi biblioteket på sjöns södra sida. Det var en svartvit stad i isen och snön. Våren kändes ofattbart långt bort: skrotbilen skulle alltid stå på isen, mellan vindskydden ute bland spåren av pickuper och snöskotrar.

Han kom hem till sig, parkerade, gick uppför gången och uppför trappan till sin lägenhet. Steglitsorna och nötväckorna på fågelbordet ägnade honom knappt en blick. Han gick in. Han vattnade krukväxten och undrade om han skulle ställa in vinet i kylen eller ej.

Han hade mycket tid att slå ihjäl fram till sex.

Shadow önskade att han kunnat titta på teve utan obehag igen. Han ville bli underhållen och slippa tänka, ville bara sitta och låta ljudet och ljuset skölja över honom. Vill du se Lucys tuttar? viskade någonting med en Lucyröst i hans minne och han skakade på huvudet, fast det inte var någon där som kunde se honom.

Han var nervös, kom han på. Det här skulle bli hans första riktiga umgänge med andra människor – normala människor, inte folk som satt i fängelse och inte gudar eller kulturheroer eller drömmar – sedan han blivit häktad för över tre år sedan. Han skulle bli tvungen att föra ett samtal som Mike Ainsel.

Han tittade på klockan. Hon var halv tre. Marguerite Olsen hade sagt åt honom att komma dit vid sex. Menade hon klockan sex exakt? Borde han komma lite för tidigt? Lite för sent? I slutänden bestämde han sig för att gå till granndörren fem över sex.

Shadows telefon ringde.

”Jaha?” sade han.

”Så där svarar man inte i telefon”, grumsade Wednesday.

”När jag har fått telefonen ikopplad ska jag svara hövligt”, sade Shadow. ”Kan jag stå till tjänst?”

”Jag vet inte”, sade Wednesday. Det blev tyst en stund. Sedan sade han: ”Att organisera gudar är som att få katter att gå i raka led. Det faller sig inte naturligt för dem.” Det fanns någonting dött och någonting utmattat i Wednesdays röst, som var helt nytt för Shadow.

”Vad är det?”

”Det är jobbigt. Det är för jävla jobbigt. Jag vet inte om det här kommer att funka. Vi kan lika gärna skära halsen av oss. Bara skära halsen av oss.”

”Så där får du inte säga.”

”Nej. Okej.”

”Och om du nu skär halsen av dig”, sade Shadow i ett försök att muntra upp Wednesday, ”så kanske det inte ens skulle göra ont.”

”Det skulle göra ont. Till och med för mitt släkte gör smärta ont. Om man lever och verkar i den materiella världen, så påverkas man av den materiella världen. Smärta gör ont, på precis samma sätt som girighet berusar och lust bränner. Det kanske inte är lätt för oss att dö och vi dör fan inte snyggt, men vi kan dö. Om vi fortfarande är älskade och ihågkomna, så är det någonting annat som är mycket likt oss som kommer och tar vår plats, och så börjar hela fanskapet om igen. Och om vi är bortglömda är det ute med oss.”

Shadow visste inte vad han skulle säga. Han sade: ”Varifrån ringer du?”

”Det har du fan inte med att göra.”

”Är du full?”

”Inte än. Jag kan inte sluta tänka på Tor. Du träffade honom aldrig. Stor kille, precis som du. Godhjärtad. Inte så smart, men han skulle ge en sin sista skjorta om man bad om den. Och han tog livet av sig. Han satte en pistolpipa i munnen och blåste skallen av sig i Philadelphia 1932. Vad är det för jävla sätt för en gud att dö?”

”Jag beklagar.”

”Du bryr dig inte ett skit, grabben. Han påminde väldigt mycket om dig. Stor och dum.” Wednesday slutade prata. Han hostade.

”Vad är det?” frågade Shadow för andra gången.

”De har hört av sig.”

”Vilka då?”

”Andra sidan.”

”Och?”

”De vill förhandla om vapenvila. Fredssamtal. Leva och låta leva.”

”Vad händer nu då?”

”Nu åker jag och dricker kaffe med de moderna skitskallarna på en frimurarsal i Kansas City.”

”Okej. Kommer du och hämtar mig, eller ska vi träffas någonstans?”

”Du stannar där och håller en låg profil. Ställ inte till trassel. Hör du det?”

”Men …”

Det hördes ett klickande, och förbindelsen dog och förblev död. Det kom ingen kopplingston, men det hade det å andra sidan aldrig gjort.

Ingenting utom tid att slå ihjäl. Efter samtalet med Wednesday var Shadow i en orolig stämning. Han reste sig i tanke att gå ut på en promenad, men ljuset falnade redan och han satte sig ner igen.

Shadow tog upp Protokoll från Lakesides stadsfullmäktiges sammanträden 1872–1884 och bläddrade igenom den, for med blicken över de små tryckbokstäverna utan att egentligen läsa dem. Här och var stannade han upp för att skumläsa någonting som hade fångat hans uppmärksamhet.

I juli år 1874, fick Shadow veta, var man i stadsfullmäktige oroliga över det stora antal kringvandrande, främmande skogshuggare som kom till staden. Man skulle bygga ett operahus på hörnet av Tredje gatan och Broadway. Det förväntades att det obehag som vållats av fördämningen i Mill-Creek skulle avta när kvarndammen väl hade blivit en sjö. Fullmäktige bemyndigade en utbetalning på sjuttio dollar till mr Samuel Samuels och åttiofem dollar till mr Heikki Salminen som kompensation för deras mark och de kostnader de haft för att flytta sina hemvist ifrån det område som skulle komma att bli översvämmat.

Det hade inte slagit Shadow innan att sjön kunde vara konstgjord. Varför skulle man kalla en stad för Lakeside om sjön hade börjat som en jäkla kvarndamm? Han läste vidare och fann att en mr Hinzelmann, ursprungligen från Hüdemuhlen i Bayern, ansvarade för projektet att skapa sjön och att staden hade beviljat honom en summa på $370 för projektet samt att eventuella underskott skulle täckas av en insamling i staden. Shadow rev av ett hörn av en pappershandduk och lade som bokmärke i boken. Han kunde föreställa sig hur nöjd Hinzelmann skulle bli av att få se passusen om sin förfader. Han undrade om den gamle mannen visste att hans släkt hade varit behjälplig vid att skapa sjön. Shadow bläddrade framåt boken på jakt efter fler ställen där projektet med sjön nämndes.

De hade invigt sjön vid en ceremoni på våren 1876, som en förelöpare till stadens hundraårsjubileum. Stadsfullmäktige tackade enhälligt mr Hinzelmann.

Shadow tittade på klockan. Hon var halv sex. Han gick in i badrummet, rakade sig och kammade sig. Han bytte kläder. På något sätt gick den sista kvarten. Han tog vinet och krukväxten, och sedan gick han till lägenheten intill.

Dörren öppnades när han knackade på. Marguerite Olsen såg nästan lika nervös ut som han kände sig. Hon tog emot vinflaskan och krukväxten och sade tack. Teven stod på: det var Trollkarlen från Oz på video. Den var fortfarande sepiafärgad och Dorothy var kvar i Kansas, satt med slutna ögon i professor Marvels vagn medan den gamle skojaren låtsades läsa hennes tankar, och virvelvinden som skulle slita iväg henne från hennes liv närmade sig. Leon satt framför teven och lekte med en brandbil. När han fick syn på Shadow spred sig en hänförd min i hans ansikte; han reste sig och sprang snavande över sina egna fötter av upphetsning in i ett sovrum, och därifrån kom han en sekund senare ut igen och viftade triumferande med en tjugofemcentare.

”Titta, Mike Ainsel!” skrek han. Sedan slöt han båda händerna och låtsades ta myntet i höger hand, som han sedan öppnade helt och hållet. ”Jag fick det att försvinna, Mike Ainsel!”

”Det gjorde du”, instämde Shadow. ”När vi har ätit kan jag visa dig hur man gör det ännu smidigare än så där, om din mamma går med på det.”

”Gör det nu om du vill”, sade Marguerite. ”Vi väntar fortfarande på Samantha. Jag skickade ut henne att köpa gräddfil. Jag förstår inte varför det ska ta så lång tid.”

Som om det hade varit en signal hördes steg ute på träavsatsen, och någon knuffade upp ytterdörren. Shadow kände inte igen henne till att börja med, och sedan sade hon: ”Jag visste inte om du ville ha gräddfil med kalorier eller sådan som smakar tapetklister, så jag tog gräddfil med kalorier”, och då såg han vem det var: flickan från vägen till Cairo.

”Det går bra”, sade Marguerite. ”Sam, det här är min granne, Mike Ainsel. Mike, det här är Samantha Black Crow, min syster.”

Jag känner dig inte, tänkte Shadow förtvivlat. Du har aldrig sett mig förr. Vi är främlingar för varandra. Han försökte komma ihåg hur han hade tänkt snö, hur lätt och smidigt det hade gått: det här var förtvivlan. Han sträckte fram handen och sade: ”Trevligt att träffas.”

Hon blinkade till och tittade upp på hans ansikte. Ett ögonblick av förvirring, och sedan syntes igenkännandet i hennes ögon och fick mungiporna att krökas till ett flin. ”Hejsan”, sade hon.

”Jag ska se hur det går med maten”, sade Marguerite, och hon lät som den sorts person som bränner vid saker om de lämnar dem obevakade ens en sekund.

Sam tog av sin pösiga jacka och mössa. ”Så du är den grubblande men gåtfulle grannen”, sade hon. ”Vem hade anat det?” Hon höll rösten låg.

”Och du”, sade han, ”är flickan Sam. Kan vi prata om det här sedan?”

”Om du lovar att förklara för mig vad som pågår.”

”Jag lovar.”

Leon drog Shadow i byxbenet. ”Kan du visa mig nu?” frågade han och höll fram sin tjugofemcentare.

”Okej”, sade Shadow. ”Men om jag visar dig, så måste du komma ihåg att en riktig trollkarl aldrig berättar för någon hur han gör.”

”Jag lovar”, sade Leon allvarligt.

Shadow tog myntet i vänster hand och rörde sedan på Leons högerhand, när han visade honom hur Leon skulle få det att se ut som om han tog myntet i högerhanden fast han i själva verket lämnade kvar det i Shadows vänsterhand. Sedan lät han Leon upprepa rörelsen själv.

Efter flera försök lyckades pojken bemästra rörelsen. ”Nu kan du hälften”, sade Shadow. ”Andra halvan är det här: Rikta uppmärksamheten mot det ställe där myntet borde vara. Titta på handen där du borde hålla det. Om du uppför dig som om du hade det i högerhanden kommer ingen ens att titta på din vänstra hand, hur klumpig du än är.”

Sam iakttog det hela med huvudet lite på sned, och hon sade ingenting.

”Middag!” ropade Marguerite och kom in från köket med en rykande skål spaghetti i händerna. ”Leon, gå och tvätta händerna.”

De fick knaprigt vitlöksbröd, tjock tomatsås och goda, välkryddade köttbullar. Shadow gav Marguerite en komplimang för maten.

”Gammalt familjerecept”, svarade hon, ”från den korsikanska sidan av familjen.”

”Jag trodde att ni var ursprungsamerikaner.”

”Pappa är cherokee”, sade Sam. ”Mags morfar kom från Korsika.” Sam var den enda i rummet som drack av caberneten. ”Pappa lämnade henne när Mags var tio och flyttade till andra sidan staden. Sex månader senare föddes jag. Mamma och pappa gifte sig när skilsmässan blev klar. När jag var tio försvann han. Han verkar inte kunna hålla på med någonting i mer än tio år.”

”Ja, han har ju varit i Oklahoma i tio år”, sade Marguerite.

”Och min mammas familj är europeiska judar”, fortsatte Sam, ”från ett av de där länderna som har varit kommunistiskt och nu bara är kaotiskt. Jag tror att hon gillade tanken på att vara gift med en cherokee. Stekt bröd och hackad lever.” Hon tog en klunk till av rödvinet.

”Sams mamma är en vild kvinna”, sade Marguerite, halvt ogillande.

”Vet du var hon är nu?” sade Sam. Shadow skakade på huvudet. ”Hon är i Australien. Hon träffade en karl via Internet och han bor i Hobart. När de träffades på riktigt upptäckte hon att han egentligen var rätt äcklig. Men hon gillade Tasmanien skarpt. Så nu bor hon där med en kvinnogrupp och undervisar i att färga med batik och sådant. Visst är det häftigt? Vid hennes ålder?”

Shadow höll med om att det var det och tog en portion till av köttbullarna. Sam berättade för dem att alla aboriginerna på Tasmanien hade blivit utplånade av britterna och om den mänskliga kedja de hade skapat över ön för att fånga dem, fast de bara fick fast en gammal man och en sjuk pojke. Hon berättade om hur pungvargarna – de tasmanska tigrarna – hade blivit dödade av bönder som var oroliga för sina får och om att politikerna på trettiotalet inte hade upptäckt att pungvargarna borde skyddas förrän den sista av dem var död. Hon drack upp sitt andra glas vin och hällde upp ett tredje.

”Jaha, Mike”, sade Sam plötsligt och blev röd om kinderna, ”berätta om din familj. Hurdan är familjen Ainsel?” Hon log, och det skymtade någonting busigt i leendet.

”Vi är urtråkiga”, sade Shadow. ”Ingen av oss har någonsin kommit så långt som till Tasmanien. Och du pluggar i Madison. Hur är det?”

”Det vet ju du ”, sade hon. ”Jag läser konsthistoria och kvinnostudier, och så gjuter jag bronsföremål.”

”När jag blir stor”, sade Leon, ”så ska jag trolla. Poff. Kan du lära mig, Mike Ainsel?”

”Gärna”, sade Shadow. ”Om det går bra för din mamma.”

Sam sade: ”När vi har ätit och du stoppar Leon i säng, Mags, så tror jag att jag tänker få Mike att ta med mig ner till Buck Stops Here någon timme eller två.”

Marguerite ryckte inte på axlarna. Hon vred lite på huvudet, lyfte en aning på ett ögonbryn.

”Jag tycker att han är intressant”, sade Sam. ”Och vi har massor att prata om.”

Marguerite tittade på Shadow, som sysselsatte sig med att torka bort en inbillad droppe sås från hakan med en pappersservett. ”Ja, ni är ju vuxna”, sade hon med ett tonfall som antydde att de inte var det, och även om de var det så borde de inte vara det.

Efter middagen hjälpte Shadow Sam med disken – han torkade – och sedan gjorde han ett trick för Leon där han räknade upp encentsmynt i Leons handflata: var gång Leon öppnade handen och räknade dem var det ett mindre än han hade lagt dit. Och den allra sista slanten – ”Håller du hårt om den? Riktigt hårt?” – när Leon öppnade handen fann han att den hade förvandlats till en tiocentare. Han följdes ut i hallen av Leons klagande rop: ”Hur gjorde du? Mamma, hur gjorde han?”

Sam gav honom hans rock. ”Kom nu”, sade hon. Hon var röd om kinderna av vinet.

Utomhus var det kallt.

Shadow tittade in i sin lägenhet, slängde ner Protokoll från Lakesides stadsfullmäktiges sammanträden 1872–1884 i en plastkasse från affären och tog med den. Hinzelmann kanske var nere på krogen, och Shadow ville visa honom stället där hans farfar nämndes.

De gick nerför gången sida vid sida.

Han öppnade garagedörren, och hon började skratta. ”Å, du milde”, sade hon när hon fick se Toyotan. ”Paul Gunthers bil. Du har köpt Paul Gunthers bil. Du milde tid.”

Shadow öppnade dörren åt henne. ”Du känner tydligen till bilen?”

”När jag var här för två tre år sedan och bodde hos Mags. Det var jag som fick honom att måla den lila.”

”Jaså”, sade Shadow. ”Vad skönt att få någon att skylla på.”

Han körde ut bilen på gatan. Klev ur och stängde garagedörren. Klev in i bilen igen. Sam tittade konstigt på honom när han steg in, som om självsäkerheten hade börjat rinna ur henne. Shadow tog på sig säkerhetsbältet, och hon sade: ”Okej. Det här är väl rätt dumt, va? Att sätta sig i en bil med en galen mördare.”

”Jag körde dig hem oskadd sist”, sade Shadow.

”Du dödade två män”, sade hon. ”Du är efterlyst av FBI. Och nu upptäcker jag att du bor granne med min syster, under antaget namn. Om du nu inte heter Mike Ainsel på riktigt?”

”Nej”, sade Shadow, och så suckade han. ”Det gör jag inte.” Han avskydde att säga det. Det var som om han förlorade någonting viktigt, som om han svek Mike Ainsel genom att förneka honom; som om han tog farväl av en vän.

”Dödade du de där männen?”

”Nej.”

”De kom hem till mig och sade att vi hade blivit sedda tillsammans. Och en av dem visade mig foton på dig. Vad hette han nu – mister Coat? Nej, mister Town. Det var som i Jagad. Men jag sade att jag inte hade träffat dig.”

”Tack.”

”Okej”, sade hon. ”Berätta vad som pågår. Jag håller tyst om dina hemligheter, om du håller tyst om mina.”

”Jag känner inte till några av dina”, sade Shadow.

”Tja, du vet att det var min idé att måla den här tingesten lila, och därigenom tvingade jag Paul Gunther att göra sig till föremål för så mycket hån och löje på flera mils omkrets att han blev tvungen att flytta från staden helt och hållet. Vi var rätt påtända”, erkände hon.

”Jag tvivlar på att det är mycket till hemlighet”, sade Shadow. ”Alla i Lakeside måste ha vetat om det. Det är liksom en påtänd lila färg.”

Och då sade hon, mycket lågt och mycket snabbt: ”Om du tänker döda mig, så snälla, plåga mig inte. Jag borde inte ha följt med dig hit. Jag är så jävla jävla dum. Jag kan identifiera dig. Skit.”

Shadow suckade. ”Jag har aldrig dödat någon. Hedersord. Och nu”, sade han, ”tänker jag köra dig ner till Buck Stops Here. Vi tar någonting att dricka där. Eller, om du bara säger till, så vänder jag bilen och kör hem dig igen. Och hur som helst kan jag bara hoppas på att du inte tänker ringa polisen.”

Det var tyst medan de körde över bron.

”Vem dödade de där männen?” frågade hon.

”Du skulle inte tro mig om jag sade det.”

”Det skulle jag.” Hon lät arg nu. Han undrade om det hade varit så klokt att ta med vinet till middagen. Just nu var livet sannerligen ingen cabernet.

”Det är inte lätt att tro på.”

”Jag”, upplyste hon, ”kan tro på vad som helst. Du anar inte vad jag kan tro på.”

”Jaså, minsann?”

”Jag kan tro på sådant som är sant och jag kan tro på sådant som inte är sant och jag kan tro på sådant som ingen vet om det är sant eller ej. Jag kan tro på jultomten och påskharen och Marilyn Monroe och Beatles och Elvis och Mister Ed. Hör på nu – jag tror att människor är utvecklingsbara, att kunskapen är oändlig, att världen styrs av hemliga bankkarteller och att den regelbundet besöks av utomjordingar, snälla utomjordingar som liknar skrynkliga lemurer och elaka utomjordingar som stympar boskap och som vill åt vårt vatten och våra kvinnor. Jag tror att framtiden är skit och jag tror att framtiden är döhäftig och jag tror att en vacker dag kommer den vita bisonkvinnan att komma tillbaka och spöa skiten ur alla. Jag tror att alla män bara är förvuxna pojkar med kommunikationssvårigheter och att den stigande bristen på bra sex i Amerika beror på den stigande bristen på drive in-biografer i den ena staten efter den andra. Jag tror att alla politiker är principlösa skurkar och jag tror ändå att de är bättre än alternativet. Jag tror att Kalifornien kommer att sjunka ner i havet när det stora skalvet kommer, medan Florida kommer att gå under av vansinne och alligatorer och giftutsläpp. Jag tror att bakteriedödande tvål förstör vår motståndskraft mot smuts och sjukdomar, så att vi allihop en vacker dag kommer att utplånas av vanlig förkylning, precis som marsianerna i Världarnas krig. Jag tror att det förra århundradets största poeter var Edith Sitwell och Don Marquis, att jade är torkad draksperma och att jag för tusentals år sedan levde i Sibirien och var en enarmad schaman. Jag tror att mänsklighetens öde står skrivet i stjärnorna. Jag tror att godiset faktiskt var godare när jag var liten, att det är aerodynamiskt omöjligt för en humla att flyga, att ljuset är en våg och en partikel, att det i en låda någonstans sitter en katt som är levande och död på en gång (men om de aldrig öppnar lådan och matar den kommer den med tiden bara att vara död på två olika sätt) och att det finns stjärnor i universum som är miljarder år äldre än universum självt. Jag tror på en personlig gud som bryr sig om mig och oroar sig och övervakar allt som jag gör. Jag tror på en opersonlig gud som satte universum i rörelse och gav sig av för att häcka med polarna och som inte ens vet att jag finns. Jag tror på ett tomt och gudlöst universum bestående av tillfälligt kaos, bakgrundsbrus och ren jävla tur. Jag tror att den som säger att sex är överskattat bara inte har varit med om det på rätt sätt. Jag tror att den som påstår sig begripa vad som pågår ljuger om de små detaljerna också. Jag tror på absolut ärlighet och förnuftiga sociala lögner. Jag tror på kvinnans rätt att välja och barnets rätt att leva, på att även om allt mänskligt liv är heligt så är det inget fel med dödsstraff om man kan lita obetingat på rättvisan och att ingen utom en sinnesslö någonsin skulle lita på rättssystemet. Jag tror att livet är en lek, att livet är ett grymt skämt och att livet är vad som händer när man lever och att man lika gärna kan luta sig bakåt och njuta av det.” Hon tystnade, andfådd.

Det var nära att Shadow tog händerna från ratten för att applådera. I stället sade han: ”Okej. Så om jag berättar för dig vad jag har fått veta, så kommer du inte att tro att jag är helt knäpp?”

”Kanske”, sade hon. ”Prova.”

”Skulle du tro på att alla gudar som människor någonsin har föreställt sig fortfarande finns kvar hos oss i dag?”

”… Kanske.”

”Och att det finns några nya gudar dessutom, gudar över datorer och telefoner och vad som helst, och att de allihop verkar tycka att det inte finns plats för båda sorterna i världen. Och att det är troligt att det blir något slags krig.”

”Och de gudarna dödade de där två männen?”

”Nej, min fru dödade de där två männen.”

”Jag tyckte du sade att din fru var död.”

”Det är hon.”

”Så hon dödade dem innan hon dog?”

”Efteråt. Fråga inte.”

Hon lyfte ena handen och strök håret ur pannan.

De stannade på Main Street, utanför Buck Stops Here. På skylten ovanför fönstret syntes en kronhjort med förvånad uppsyn som stod på bakbenen och höll i ett glas öl. Shadow tog kassen med boken i och steg ur.

”Varför skulle de vilja ha krig?” frågade Sam. ”Det låter lite överflödigt. Vad finns det att vinna?”

”Jag vet inte”, medgav Shadow.

”Det är lättare att tro på utomjordingar än på gudar”, sade Sam. ”Mr Town och mr vad han nu hette kanske var män i svart, fast den utomjordiska sorten.”

De stod på trottoaren utanför Buck Stops Here och Sam stannade. Hon tittade upp på Shadow, och hennes andedräkt låg stilla i kvällsluften som ett svagt moln. Hon sade: ”Säg bara att du är en av de goda.”

”Det kan jag inte”, sade Shadow. ”Jag önskar att jag kunde. Men jag gör mitt bästa.”

Hon tittade upp på honom och bet sig i underläppen. Sedan nickade hon. ”Det duger”, sade hon. ”Jag ska inte ange dig. Du kan få bjuda mig på en öl.”

Shadow sköt upp dörren åt henne, och de träffades av en stöt av värme och musik. De gick in.

Sam vinkade åt några vänner. Shadow nickade åt en handfull personer vars ansikten – om än inte namn – han mindes från den dag han hade varit ute och letat efter Alison McGovern eller som han hade träffat på Mabel’s på morgonen. Chad Mulligan stod framme vid baren med armen om axlarna på en liten, rödhårig kvinna – den kära släktingen, antog Shadow. Han undrade hur hon såg ut, men hon hade ryggen mot honom. Chad lyfte handen i en låtsad honnör när han fick syn på Shadow. Shadow flinade och vinkade tillbaka. Sedan såg han sig om efter Hinzelmann, men den gamle mannen var tydligen inte här nu i kväll. Han fick syn på ett ledigt bord längst in i lokalen och började gå fram mot det.

Sedan var det någon som började skrika.

Det var ett skrik på allvar, ett skallande, hysteriskt jag-har-sett-ett-spöke-skrik som tystade alla samtal. Shadow såg sig om, säker på att någon höll på att bli mördad, och sedan märkte han att alla inne i baren vände blickarna mot honom. Till och med den svarta katten, som på dagarna brukade sova i fönstret, stod uppe på jukeboxen med svansen rakt upp och ryggen krökt och stirrade på Shadow.

Tiden saktade in.

”Ta fast honom!” skrek en kvinnoröst, som fastnat vid gränsen till hysteri. ”Å för guds skull, någon måste stoppa honom! Låt honom inte komma undan! Snälla!”

Ingen rörde sig. De stirrade på Shadow. Han stirrade på dem.

Chad Mulligan kom framåt, gick genom folkmassan. Den lilla kvinnan gick vaksamt efter honom med stora ögon, som om hon förberedde sig på att börja skrika igen. Shadow kände igen henne. Naturligtvis kände han igen henne.

Chad hade fortfarande sin öl i handen, men nu ställde han den på ett bord i närheten. Han sade: ”Mike.”

Shadow sade: ”Chad.”

Audrey Burton tog Chad i ärmen. Hon var vit i ansiktet, och hon hade tårar i ögonen. ”Shadow”, sade hon. ”Din jävel. Din onda jävla mördare.”

”Är du säker på att du känner den här mannen, vännen?” frågade Chad. Han såg olustig ut.

Audrey Burton såg klentroget på honom. ”Är du tokig? Han jobbade hos Robbie i åratal. Hans luder till fru var min bästa kompis. Han är efterlyst för mord. Jag blev tvungen att svara på frågor. Han är en förrymd fånge.” Hon var melodramatisk som bara den. Rösten darrade av återhållen hysteri, och hon snyftade fram orden som en såpaktris som är ute efter en Emmy. Kär släkting, tänkte Shadow, föga imponerad.

Ingen inne i baren sade ett ord. Chad Mulligan tittade upp på Shadow. ”Det är nog bara ett missförstånd, och jag är säker på att vi kan reda upp det här”, sade han. Sedan vände han sig mot de andra och sade: ”Allt är lugnt. Ingenting att oroa sig för. Vi kan reda upp det här. Allt är bara bra.” Till Shadow sade han: ”Vi går ut, Mike.” Lugn kompetens. Shadow blev imponerad.

”Ja, visst”, sade Shadow.

Han kände hur en hand rörde vid hans, och han vände sig om och fick se att Sam stirrade på honom. Han log ner mot henne, så lugnande han kunde.

Sam såg på Shadow, och sedan såg hon sig om i baren och på alla som stirrade på dem. Hon sade till Audrey Burton: ”Jag vet inte vem du är. Men. Du. Är en. Sådan jävla. Subba.” Sedan ställde hon sig på tå, drog ner Shadow till sig och kysste honom hårt på läpparna, tryckte sin mun mot hans i vad som för Shadow kändes som flera minuter och kanske var fem sekunder i riktig, klocktickande tid.

Det var en märklig kyss, tänkte Shadow medan hon tryckte läpparna mot hans: den var inte avsedd för honom. Den var till för de andra inne i baren, för att de skulle få veta att hon hade valt sida. Det var en kyss som viftade med en flagga. Och samtidigt som hon kysste honom blev han säker på att hon inte ens gillade honom – i alla fall inte på det viset.

Men en gång för länge sedan, när han var liten, hade han läst en historia: en historia om en vandrare som hade ramlat över kanten till ett stup, och han hade människoätande tigrar ovanför sig och ett livsfarligt fall nedanför, och han hade lyckats få fäste med händerna vid klippan på halva vägen ner och höll sig fast för glatta livet. Bredvid honom växte det lite smultron, och ovanför och nedanför hade han en säker död. Vad skulle han göra? löd frågan.

Och svaret var: Äta smultronen.

När han var liten hade han aldrig begripit sig på den berättelsen. Det gjorde han nu. Så han slöt ögonen och hängav sig åt kyssen, och han upplevde ingenting utom Sams läppar och hennes mjuka hud mot hans, söt som smultron.

”Kom nu, Mike”, sade Chad Mulligan bestämt. ”Om jag får be. Vi går ut.”

Sam drog sig undan. Hon slickade sig om läpparna och log, ett leende som nästan nådde upp i ögonen. ”Inte illa”, sade hon. ”Du kysser bra för att vara kille. Okej, gå ut och lek nu.” Sedan vände hon sig till Audrey Burton. ”Men du”, sade hon, ”är fortfarande en subba.”

Shadow slängde över sina bilnycklar till Sam. Hon fångade dem med ena handen. Shadow gick genom baren och fortsatte ut, åtföljd av Chad Mulligan. Det hade börjat snöa lätt, milda flingor som virvlade ner i ljuset från barens neonskylt. ”Vill du prata om saken?” frågade Chad.

Audrey hade följt efter dem ut på trottoaren. Hon såg ut som om hon var färdig att börja skrika igen. Hon sade: ”Han har dödat två män, Chad. FBI kom hem till mig. Han är sinnessjuk. Jag kan följa med dig ner till stationen, om du vill.”

”Du har ställt till trassel nog som det är”, sade Shadow. Till och med i sina egna öron lät han trött. ”Snälla, gå din väg.”

”Chad? Hörde du? Han hotade mig!” sade Audrey.

”Gå in igen, Audrey”, sade Chad Mulligan. Hon såg ut som om hon tänkte säga emot, men sedan knep hon ihop läpparna så hårt att de vitnade och gick in i baren igen.

”Har du några kommentarer till något av det hon sade?” frågade Chad Mulligan.

”Jag har aldrig dödat någon”, sade Shadow.

Chad nickade. ”Jag tror dig”, sade han. ”Det blir säkert inte så svårt att reda ut de här påståendena. Du tänker väl inte ställa till besvär för mig, Mike?”

”Verkligen inte”, sade Shadow. ”Det här är bara ett missförstånd.”

”Just precis”, sade Chad. ”Och i så fall borde vi väl åka ner till mitt kontor och ordna upp saken där?”

”Är jag anhållen?” frågade Shadow.

”Nej”, sade Chad. ”Inte annat än om du vill vara det. Jag tycker som så att du följer med mig av medborgerlig pliktkänsla, och sedan ska vi få rätsida på det här.”

Chad muddrade Shadow och hittade inga vapen. De satte sig i Mulligans bil. Åter satt Shadow i baksätet och tittade ut genom metallgallret. Han tänkte: S.O.S. Mayday. Hjälp. Han försökte påverka Mulligan med tanken, som han en gång gjort med en snut i Chicago – Det här är din gamle vän Mike Ainsel. Du har räddat hans liv. Begriper du inte hur dumt det här är? Kan du inte bara lägga ner hela ärendet?

”Jag tyckte att det var lika bra att få ut dig därifrån”, sade Chad. ”Allt som behövdes var att någon gaphals fick för sig att du har dödat Alison McGovern, och sedan skulle vi ha haft en lynchmobb emot oss.”

”Klokt.”

De var tysta resten av vägen till Lakesides polisstation, som, sade Chad när de stannade bredvid den, egentligen tillhörde sheriffkontoret. Den lokala polisen hade bara några få rum inne på stationen. Snart skulle kommunen få råd att bygga någonting modernt, men just nu fick de klara sig med vad de hade.

De gick in.

”Borde jag ringa efter en advokat?” frågade Shadow.

”Du är inte anklagad för någonting”, sade Mulligan. ”Så du får bestämma.” De gick in genom en svängdörr. ”Sätt dig där borta.”

Shadow satte sig ner på en trästol med brännmärken efter cigarretter i karmarna, och han kände sig dum och avtrubbad. På anslagstavlan, bredvid en stor skylt som det stod RÖKFÖRBUD på, satt en liten affisch: FÖRSVUNNEN stod det. Fotot föreställde Alison McGovern.

Intill stod ett träbord med gamla nummer av Sports Illustrated och Newsweek. Ljuset var dåligt. Målarfärgen på väggen var gul, men den kunde ha varit vit en gång.

Efter tio minuter kom Chad med en vattnig kopp choklad från en automat. ”Vad har du i påsen?” frågade han, och inte förrän då kom Shadow på att han fortfarande hade med sig plastpåsen som innehöll Protokoll från Lakesides stadsfullmäktiges sammanträden 1872–1884.

”En gammal bok”, sade Shadow. ”Det finns en bild på din farfar i den. Eller farfarsfar, kanske.”

”Gör det?”

Shadow bläddrade igenom boken tills han hittade grupporträttet av stadsfullmäktige, och han pekade på den person som hette Mulligan. Chad skrattade. ”Det var det värsta”, sade han.

Minuterna gick och sedan timmarna, där i detta rum. Shadow läste två nummer av Sports Illustrated och sedan gav han sig på Newsweek. Då och då kom Chad dit; en gång kollade han ifall Shadow behövde gå på toaletten, en gång kom han med en skinkmacka och en liten påse chips.

”Tack”, sade Shadow och tog emot dem. ”Är jag anhållen än?”

Chad sög in luft mellan tänderna. ”Nja”, sade han, ”inte än. Det verkar inte som om du fick tag i namnet Mike Ainsel på laglig väg. Å andra sidan får man kalla sig vad man vill i den här staten, om det inte är med bedrägligt uppsåt. Ta det lugnt bara.”

”Får jag ringa ett samtal?”

”Är det ett lokalsamtal?”

”Riks.”

”Det blir billigare om jag tar det på mitt telefonkort, annars kommer du att få stoppa i tio dollar i tjugofemcentare i apparaten ute i hallen.”

Självklart, tänkte Shadow. Och så får du veta vilket nummer jag har ringt, och dessutom kommer du antagligen att lyssna från din anknytning.

”Det vore jättebra”, sade Shadow. De gick in på ett tomt kontor. Det nummer Shadow gav Chad att slå åt honom gick till en begravningsbyrå i Cairo, Illinois. Chad slog numret och räckte över luren till Shadow. ”Jag låter dig vara i fred här”, sade han och gick ut.

Telefonen ringde flera gånger, och sedan lyfte någon på luren.

”Jacquel och Ibis, kan jag stå till tjänst?”

”Hej. Mr Ibis, det här är Mike Ainsel. Jag jobbade extra hos er några dagar över jul.”

Ett ögonblicks tvekan, och sedan kom det: ”Ja, just det. Mike. Hur mår du?”

”Inte så bra, mr Ibis. Jag har råkat lite illa ut. På väg att bli anhållen. Jag hoppades att du skulle ha sett min farbror där någonstans, eller att du kanske kunde skicka något meddelande till honom.”

”Jag kan förvisso höra mig för. Vänta lite, eh, Mike. Det är någon här som vill byta ett par ord med dig.”

Luren räcktes över till någon, och sedan sade en hes kvinnoröst: ”Hejsan, älskling. Jag saknar dig.”

Han var säker på att han aldrig förr hade hört rösten. Men han visste vem hon var. Han var säker på att han visste vem hon var …

Lämna det, viskade den hesa rösten i hans minne, i en dröm. Lämna allting.

”Vad var det för tjej du pussade? Försöker du göra mig svartsjuk?”

”Vi är bara vänner”, sade Shadow. ”Jag tror att hon försökte bevisa någonting. Hur visste du att hon pussade mig?”

”Jag har ögon överallt där mitt folk går”, sade hon. ”Ta hand om dig nu, vännen …” Det blev tyst ett ögonblick, och sedan kom mr Ibis tillbaka till telefonen och sade: ”Mike?”

”Ja.”

”Jag har lite svårt att få tag i din farbror. Han verkar vara upptagen av någonting, Men jag ska försöka skicka ett meddelande till din faster Nancy. Lycka till nu.” Det blev tyst i luren.

Shadow satte sig ner, och han förväntade sig att Chad skulle komma tillbaka. Han satt där på det tomma kontoret och önskade att han hade haft någonting som kunde distrahera honom. Motvilligt tog han upp Protokollen igen, slog upp boken någonstans i mitten och började läsa.

En förordning som förbjöd spottande på trottoarer och golv i offentliga byggnader samt att på desamma kasta tobak i någon form förelades och antogs med åtta röster mot fyra i december 1876.

Lemmi Hautala var tolv år gammal och hade ”enligt vad som fruktas gått vilse i ett anfall av sinnesförvirring” den trettonde december 1876. ”Sökandet verkställdes omedelbart men förhindrades av snön, som försvårar sikten.” Fullmäktige hade enhälligt beslutat att skicka familjen Hautala sina kondoleanser.

Branden i Olsens hyrstall veckan därpå släcktes utan några skadade eller döda, vare sig hästar eller människor.

Shadow skummade igenom de tättryckta spalterna. Han såg inte att Lemmi Hautala omnämndes på fler ställen.

Och sedan, på lite mer än en impuls, bläddrade Shadow fram till vintern 1877. Han hittade det han letade efter omnämnt i ett inpass i protokollen från januari: Jessie Lovat, ålder ej angiven, ”ett negerbarn”, hade försvunnit natten till den tjugoåttonde december. Det antogs att hon kunde ha blivit ”bortförd av kringvandrande så kallade nasare”. Inga kondoleanser skickades till familjen Lovat.

Shadow satt just och skummade igenom protokollen från vintern 1878 när Chad Mulligan knackade på och steg in. Han såg skamsen ut, som ett barn som kommer hem med dåliga betyg.

”Mr Ainsel”, sade han. ”Mike. Jag är verkligen ledsen för det här. Personligen gillar jag dig. Men det förändrar ju ingenting, eller hur?”

Shadow sade att det gjorde det inte.

”Jag har inget annat val”, sade Chad, ”än att gripa dig för brott under villkorlig frigivning.” Sedan läste Mulligan upp Shadows rättigheter för honom. Han fyllde i några blanketter. Han tog Shadows fingeravtryck. Han ledde honom genom korridoren bort till kommunens häkte, i andra änden av huset.

På ena sidan av rummet fanns en lång disk och flera dörrar, på den andra två inglasade arrestceller och en dörr. En av cellerna var upptagen – en man sov på en betongbrits under en tunn filt. Den andra var tom.

Bakom disken satt en sömnig kvinna i brun uniform och tittade på Jay Leno på en liten bärbar teve. Hon tog emot papperet från Chad och skrev in Shadow. Chad stannade kvar en stund och fyllde i några blanketter till. Kvinnan kom runt disken, kroppsvisiterade Shadow, tog alla hans tillhörigheter – plånbok, mynt, dörrnyckel, bok, klocka – och lade dem på disken, och sedan gav hon honom en plastpåse med brandgula kläder i och sade åt honom att gå in i den öppna cellen och byta om till dem. Han fick behålla sina egna underkläder och sockor. Han gick in och bytte om till de brandgula kläderna och plastsockor. Det stank hemskt där inne. På ryggen på den brandgula tröja han drog över huvudet stod det LUMBER COUNTYS HÄKTE med stora, svarta bokstäver.

Det var stopp i toaletten av rostfritt stål inne i cellen, och den var bräddfull av en brun sörja av flytande avföring och sur, ölstinkande urin.

Shadow gick ut och gav kvinnan sina kläder, vilka hon lade i plastpåsen tillsammans med hans övriga ägodelar. Han hade tittat igenom plånboken innan han lämnade den ifrån sig.

”Ta hand om den här nu”, sade han till kvinnan. ”Hela mitt liv ligger i den.” Kvinnan tog emot plånboken och försäkrade att den var i tryggt förvar hos dem. Hon frågade Chad om inte det stämde, och utan att titta upp från de sista av blanketterna sade Chad att Liz hade alldeles rätt, än hade de aldrig blivit av med en fånges tillhörigheter.

Shadow hade stuckit de fyra hundradollarsedlar han tagit ur plånboken och palmerat i sockorna medan han bytte om, tillsammans med silverdollarn med Frihetsgudinnan som han hade palmerat när han tömde fickorna.

”Ursäkta”, sade Shadow när han kom ut igen. ”Kan jag möjligen få läsa ut boken?”

”Tyvärr, Mike. Regler är regler”, sade Chad.

Liz lade Shadows ägodelar i en påse i rummet bakom disken. Chad sade att han skulle överlämna Shadow i konstapel Butes dugliga händer. Liz såg trött och ointresserad ut. Chad gick. Telefonen ringde, och Liz – konstapel Bute – svarade. ”Okej”, sade hon. ”Okej. Inga problem. Okej. Inga problem.” Hon lade på luren och gjorde en grimas.

”Problem?” frågade Shadow.

”Ja. Inte farligt. Lite. De skickar hit någon från Milwaukee för att hämta dig.”

”Varför är det ett problem?”

”Jag måste ha dig här hos mig i tre timmar”, sade hon. ”Och cellen där borta” – hon pekade på cellen borta vid dörren, den där det låg en man och sov – ”den är upptagen. Han där inne är en självmordsrisk. Jag borde inte sätta dig hos honom. Men det är inte värt besväret att skriva in dig hos oss och sedan skriva ut dig igen.” Hon skakade på huvudet. ”Och där inne vill du inte sitta” – hon pekade på den tomma cellen där han hade bytt kläder – ”för muggen är trasig. Det stinker där inne, va?”

”Ja. Det var äckligt.”

”Det är vanlig mänsklighet, det är vad det är. När vi än kan flytta in i nya lokaler, så kan det inte vara snart nog. En av kvinnorna vi hade här i går spolade ner en tampong. Jag säger åt dem att låta bli. Det finns avfallskorgar till det. De täpper igen rören. Varje satans tampong inne på muggen där kostar kommunen hundra dollar för rörmokaren. Men jag kan ha dig här ute, om jag får sätta handbojor på dig. Eller också kan du gå in i cellen.” Hon tittade på honom. ”Du får välja”, sade hon.

”Jag är inte så förtjust i dem”, sade han, ”men jag tar handbojorna.”

Hon tog ett par från sitt polisbälte och klappade sedan på vapnet i dess hölster, liksom för att förvissa sig om att det var där. ”Händerna bakom ryggen”, sade hon.

Handklovarna satt åt: han hade grova handleder. Sedan satte hon bojor om hans vrister och hjälpte honom att sätta sig på en bänk vid bortre änden av disken, mot väggen. ”Så där”, sade hon. ”Om du inte stör mig, så stör jag inte dig.” Hon vred på teven så att han såg den.

”Tack”, sade han.

”När vi får våra nya lokaler”, sade hon, ”så kommer vi att slippa sådana här dumheter.”

The Tonight Show tog slut. Ett avsnitt av Skål! började. Shadow hade aldrig tittat på Skål!. Han hade bara sett ett enda avsnitt av det – det där Coachs dotter kommer till baren – men det hade han sett flera gånger. Shadow hade märkt att när det gäller serier man inte följer ser man aldrig mer än ett enda avsnitt, om och om igen, med flera års mellanrum; han trodde att det måste vara en kosmisk lag.

Konstapel Liz Bute lutade sig bakåt i sin stol. Det var inte helt säkert att hon sov, men hon var inte på något sätt vaken heller, så hon märkte inte när gänget i Skål! slutade prata och slänga ur sig kvicka repliker och i stället bara började stirra ut på Shadow från skärmen.

Diane, den blonda bartendern som ansåg sig vara intellektuell, var den första att ta till orda. ”Shadow”, sade hon. ”Vi har varit så oroliga för dig. Du hade ramlat av världen. Vad skönt det är att se dig igen – om än i bojor och brandgul couture.”

”Själv tycker jag att det enda rätta”, yttrade sig Cliff, barens tråkmåns, ”är att rymma under jaktsäsongen, när alla ändå har brandgula kläder.”

Shadow sade ingenting.

”Ah, helt förstummad, märker jag”, sade Diane. ”Och du har verkligen lett ut oss på en riktig jakt!”

Shadow tittade bort. Konstapel Liz hade börjat snarka milt. Carla, den lilla servitrisen, snäste: ”Hör du, dyngskalle! Vi avbryter sändningen för att visa någonting som kommer att få dig att skita i brallorna. Redo?”

Skärmen flimrade till och blev svart. Ordet DIREKTSÄNDNING pulserade i vitt i nedre vänstra hörnet. En dämpad, kvinnlig berättarröst sade: ”Det är inte alls för sent att gå över till den vinnande sidan. Men ni vet att ni också har rätt att stanna precis där ni är. Det är vad det innebär att vara amerikan. Det är det amerikanska undret. Trosfrihet medför trots allt frihet att tro på fel saker, på precis samma sätt som yttrandefrihet också medför rätten att tiga.”

Nu syntes en gatubild på skärmen. Kameran krängde framåt, på det sätt handkameror gör vid inspelningen av dokumentärer.

En man med begynnande flint, solbränna och en aningen slokörad uppsyn fyllde skärmen. Han stod vid en vägg och smuttade på kaffe ur en plastmugg. Han tittade in i kameran och sade: ”Terrorister gömmer sig bakom idiotord, som ’frihetskämpar’. Ni och jag vet att de är avskum och mördare, helt enkelt och simpelt. Vi vågar livet för att göra en insats.”

Shadow kände igen rösten. Han hade varit inne i huvudet på den här mannen en gång. Mr Town lät annorlunda inifrån – hans röst var djupare och mer klangfull – men det gick inte att ta miste på den.

Kamerorna drog sig bakåt och visade att mr Town stod utanför ett tegelhus på en amerikansk gata. Ovanför dörren fanns en vinkelhake och en kompass, som omgav bokstaven G.

”På plats”, sade någon som var ur bild.

”Låt se om kamerorna där inne går”, sade den kvinnliga speakerrösten.

Ordet DIREKTSÄNDNING fortsatte att blinka längst ner på skärmens vänstra hörn. Nu visade bilden en liten sal: rummet var dunkelt. Två män satt vid ett bord i bortre änden. En av dem hade ryggen mot kameran. Kameran zoomade klumpigt in på dem. En sekund var de oskarpa, och sedan fick de skärpa igen. Mannen som var vänd mot kameran reste sig och började vanka omkring, som en björn i en kedja. Det var Wednesday. Han såg ut som om han på något plan njöt av det här. När de kom i fokus för bilden slogs ljudet på med en knäppning.

Mannen som satt med ryggen mot skärmen sade just: ”… vi erbjuder er en möjlighet att avsluta det hela här och nu, utan mer blodsspillan, mer aggression, mer smärta, fler döda. Är det inte värt att ge upp någonting för det?”

Wednesday slutade vanka och vände sig om. Hans näsborrar var vidgade. ”Till att börja med”, morrade han, ”måste du förstå att du ber mig att tala för oss allesammans. Vilket är uppenbart trams. För det andra, vad i all världen får dig att tro att jag tror på att ni kommer att hålla ord?”

Mannen med ryggen mot kameran vred lite på huvudet. ”Du är inte rättvis mot dig själv”, sade han. ”Det är helt uppenbart att ni inte har någon ledare, men det är dig de lyssnar på. De bryr sig om vad du säger. Och vad beträffar att hålla mitt ord, så kan jag säga att det här förberedande samtalet filmas och direktsänds”, och han gjorde en gest mot kameran. ”Några från din sida tittar på oss medan vi pratar. Andra kommer att få se videoband. Kameran ljuger inte.”

”Alla ljuger”, sade Wednesday.

Shadow kände igen mannen som satt med ryggen mot kameran på rösten. Det var mr World, den som hade pratat med Town på mobilen när Shadow befann sig i huvudet på Town.

”Du tror inte”, sade mr World, ”att vi kommer att hålla ord?”

”Jag tror att era löften är gjorda för att brytas och att era eder är meneder. Men jag kommer att hålla mitt ord.”

”Fri lejd är fri lejd”, sade mr World, ”och parlamentärflagg är vad vi har kommit överens om. Förresten borde jag säga att din unge protegé är i vårt förvar igen.”

Wednesday fnös. ”Nej”, sade han. ”Det är han inte.”

”Vi diskuterade olika sätt att hantera det stundande paradigmskiftet. Vi måste inte vara fiender. Eller måste vi?”

Wednesday verkade skakad. ”Jag ska göra allt som står i min makt …”

Shadow lade märke till att det var någonting konstigt med Wednesdays bild på teveskärmen. Ett tunt, rött ljus glimmade i hans vänstra öga, emaljögat. Pricken efterlämnade ett fosforescerande eftersken när han rörde sig. Han tycktes inte märka det.

”Det är ett stort land”, sade Wednesday och försökte få ordning på sina tankar. Han rörde på huvudet, och den röda laserpricken gled ner på kinden. Sedan makade den sig upp till emaljögat igen. ”Det finns plats för …”

Det hördes en knall, dämpad i tevens högtalare, och sidan av Wednesdays huvud exploderade. Kroppen ramlade bakåt.

Mr World reste sig, ännu med ryggen mot kameran, och gick ut ur bild.

”Låt oss titta på det där igen, den här gången i ultrarapid”, sade speakerrösten lugnande.

DIREKTSÄNDNING övergick i REPRIS. Nu letade sig den röda laserpricken sakta fram till Wednesdays emaljöga, och åter löstes ena ansiktshalvan upp i ett moln av blod. Stillbild.

”Ja, det är fortfarande ett gudagivet land”, sade speakerrösten, en nyhetsreporter som läser den sista slutklämmen. ”Enda frågan är: vilka gudar då?”

En annan röst – Shadow trodde att det var mr Worlds, och den hade samma halvt välbekanta känsla – sade: ”Vi låter er nu återvända till kvällens vanliga teveprogram.”

På Skål! försäkrade Coach sin dotter att hon var så väldigt vacker, precis som sin mor.

Telefonen ringde, och konstapel Liz satte sig upp med ett ryck. Hon lyfte på luren. Hon sade: ”Okej. Okej. Ja. Okej”, och lade på igen. Hon reste sig upp, kom fram till Shadow och sade: ”Jag blir tvungen att sätta dig i en cell. De borde komma hit från Lafayettes polisdistrikt och hämta dig snart.”

Hon tog av honom handklovar och fotbojor och satte honom i arresten. Lukten var värre nu när dörren var stängd.

Shadow satte sig ner på betongbritsen, tog upp silverdollarn ur sockan och började flytta den från finger till handflata, från den ena positionen till den andra, från ena handen till den andra, och hans enda syfte var att förhindra att den som råkade titta in såg myntet. Han fördrev tiden. Han var helt omtöcknad.

Med ens saknade han Wednesday, plötsligt och djupt. Han saknade hans tillförsikt, hans attityd. Hans övertygelse.

Han öppnade handen och tittade ner på Frihetsgudinnans silverprofil. Han slöt fingrarna om myntet och höll hårt om det. Han undrade om han skulle bli en av de där som får livstid för någonting som de inte har gjort. Att döma av det han hade sett av mr World och mr Town skulle de inte få stort besvär med att ta honom ur cirkulation. Kanske skulle han råka ut för en tråkig olycka på väg till nästa arrest. Han kunde bli skjuten under ett rymningsförsök. Det verkade inte alls otroligt.

Det blev lite liv och rörelse i rummet på andra sidan glaset. Konstapel Liz kom tillbaka. Hon tryckte på en knapp, en dörr som Shadow inte kunde se öppnades och en svart vicesheriff i brun uniform kom in och gick raskt fram till disken.

Shadow stoppade ner myntet i sockan igen.

Vicesheriffen lämnade över några papper, Liz skummade igenom dem och skrev på. Chad Mulligan kom in och sade några ord till den nye, och sedan låste han upp celldörren och kom in.

”Okej. Nu har det kommit hit folk för att hämta dig. Du är visst ett ärende för säkerhetspolis. Visste du om det?”

”Det kommer att bli en utmärkt förstasida i Lakeside News ”, sade Shadow.

Chad såg uttryckslöst på honom. ”Att en lösdrivare blev tagen för att leva under antaget namn? Inte mycket till story.”

”Jaha, är det så det ligger till?”

”Det är vad de har sagt”, sade Chad Mulligan. Den här gången höll Shadow ut händerna framför sig, och Chad satte på honom handklovarna. Chad låste fast fotbojorna och satte sedan en stång från handklovar till fotbojor.

Shadow tänkte: De kommer att ta med mig utomhus. Jag kanske kan försöka rymma – med bojor om händer och fötter och i tunna, brandgula kläder, ut i snön, och ännu medan han tänkte det insåg han hur dumt och hopplöst det var.

Chad ledde honom ut till kontoret. Liz hade stängt av teven nu. Den svarta vicesheriffen granskade honom. ”Det var en stor karl”, sade han till Chad. Liz gav vicesheriffen papperspåsen med Shadows tillhörigheter, och han kvitterade den.

Chad tittade på Shadow och sedan på vicesheriffen. Han sade till honom – lågt, men så högt att Shadow hörde det: ”Alltså, jag är inte nöjd med hur det här går till.”

Vicesheriffen nickade. ”Det får ni lov att ta upp med vederbörande myndighet. Vårt jobb är bara att hämta honom.”

Chad gjorde en vresig grimas. Han vände sig mot Shadow. ”Okej”, sade Chad. ”Ut genom den dörren och in i utfallsporten.”

”Förlåt?”

”Där ute. Där bilen står.”

Liz låste upp dörren. ”Se nu till så att den brandgula uniformen kommer tillbaka hit med en gång”, sade hon till den svarte vicesheriffen. ”Sist vi skickade ner en brottsling till Lafayette såg vi aldrig röken av uniformen igen. De kostar kommunen pengar.” De ledde ut Shadow till utfallsporten, där en bil stod och väntade. Det var inte en bil från sheriffkontoret. Det var en svart stadsbil. En annan vicesheriff, en gråsprängd, vit karl med mustasch, stod bredvid bilen och rökte en cigarrett. Han mosade den med foten när de kom närmare och öppnade bakdörren åt Shadow.

Shadow satte sig klumpigt; rörelserna hindrades av handklovarna och fotbojorna. Det fanns inget galler mellan bilens fram- och baksäte.

De två vicesherifferna satte sig i bilens framsäte. Den svarte startade motorn. De väntade på att dörren till utfallsporten skulle öppnas.

”Kom igen, kom igen”, sade den svarte och trummade med fingrarna mot ratten.

Chad Mulligan knackade på sidorutan. Den vite kastade en blick på föraren, och sedan vevade han ner fönstret. ”Det här är inte rätt”, sade Chad. ”Jag ville bara säga det.”

”Kommentaren är noterad, och vi ska vidarebefordra den till berörda myndigheter”, sade föraren.

Dörren till yttervärlden öppnades. Det snöade fortfarande, virvlande yrsnö i strålkastarskenet. Föraren satte foten på gaspedalen, och de körde ut på gatan och vidare ut på Main Street.

”Du hörde om Wednesday?” sade föraren. Hans röst lät annorlunda nu, äldre och välbekant. ”Han är död.”

”Jo, jag vet”, sade Shadow. ”Jag såg det på teve.”

”De jävlarna”, sade den vite vicesheriffen. Det var det första han hade sagt, och hans röst var grov och hade en brytning, och liksom förarens var det en röst Shadow kände igen. ”Det säger jag bara att de är ena satans jävlar, de jävlarna.”

”Tack för att ni kom och hämtade mig”, sade Shadow.

”Ingen orsak”, sade föraren. I ljuset från en mötande bil såg hans ansikte redan äldre ut. Han verkade mindre också. Sist Shadow såg honom hade han haft på sig ljusgula handskar och rutig kavaj. ”Vi var i Milwaukee. Vi fick köra som demoner när Ibis ringde.”

”Trodde du att vi skulle låta dem låsa in dig och skicka dig till elektriska stolen, när jag fortfarande väntar på att få slå in skallen på dig med släggan?” frågade den vite vicesheriffen dystert och trevade i fickan efter ett cigarrettpaket. Hans brytning var östeuropeisk.

”Det riktiga helvetet bryter loss om en timme eller ännu mindre”, sade mr Nancy, som såg mer ut som sig själv för var sekund, ”när de verkligen kommer för att hämta dig. Vi ska stanna innan vi kommer till highway 53 och få av dig bojorna, och så kan du ta på dig dina egna kläder.” Czernobog höll upp nycklarna till handklovarna och log.

”Jag gillar mustaschen”, sade Shadow. ”Den klär dig.”

Czernobog strök över den med ett gulnat finger. ”Tack.”

”Wednesday”, sade Shadow. ”Är han verkligen död? Det här är väl inte något slags trick?”

Han insåg att han hade klamrat sig fast vid hoppet, hur dumt det än var. Men Nancys ansiktsuttryck sade honom allt han behövde veta, och hoppet försvann.

RESAN TILL AMERIKA

14 000 f. Kr.

Det var kallt och det var mörkt när hon fick visionen, för långt upp i norr var dagsljuset en dunkel grå tid mitt på dagen som kom och gick och kom tillbaka igen: ett mellanspel mellan de mörka tiderna.

De var ingen stor stam, inte ens för den tiden: nomader på de nordliga slätterna. De hade en gud, som var en mammutskalle och en klumpig mantel gjord av mammutens hud. Nunyunnini, kallade de honom. När de inte vandrade vilade han på en träram, i manshöjd.

Hon var stammens heliga kvinna, den som bevarade dess hemligheter, och hon hette Atsula, räven. Atsula gick mellan de två män som bar guden på långa stänger; den var draperad med björnfällar, så att den inte skulle bli sedd av världsliga ögon eller vid tidpunkter då den inte var helig.

De strövade över tundran med sina tält. Det finaste tältet var gjort av caribouhudar, och det var det heliga tältet, och där inne var de fyra: Atsula, prästinnan, Gugwei, stammens äldste, Yanu, krigarnas ledare, och Kalanu, spejaren. Hon kallade dit dem dagen efter att hon hade fått visionen.

Atsula skrapade ner lite lav i brasan och sedan slängde hon i torkade blad med sin förtvinade vänsterhand; de rykte med en grå rök som stack i ögonen, och de avgav en lukt som var skarp och underlig. Sedan tog hon en träbägare från träpodiet och den räckte hon fram till Gugwei. Bägaren var till hälften fylld av en mörkgul vätska.

Atsula hade hittat pungh -svamparna – var och en med sju prickar, och bara den som verkligen var en helig kvinna kunde hitta svampar med sju prickar – och plockat dem när månen var i nedan och torkat dem på ett snöre av hjortsenor.

I går, innan hon somnat, hade hon ätit tre torkade svamphattar. Hennes drömmar hade varit förvirrade och skrämmande, om starka ljus som rörde sig för fort, om berg fyllda av ljus som stack upp likt istappar. Mitt i natten hade hon vaknat, svettig och kissnödig. Hon satte sig på huk över träbägaren och fyllde den med urin. Sedan ställde hon bägaren utanför tältet, i snön, och gick in och somnade om.

När hon vaknade tog hon upp isklumparna ur träbägaren, och den mörkare, mer koncentrerade vätskan lät hon vara kvar.

Det var denna vätska hon skickade runt, först till Gugwei och sedan till Yanu och till Kalanu. Var och en tog en djup klunk av drycken, och sedan tog Atsula den sista klunken. Hon svalde den och hällde sedan ut det som var kvar på marken framför deras gud, ett dryckesoffer till Nunyunnini.

De satt i det rökiga tältet och väntade på att deras gud skulle tala. Utanför i mörkret klagade och suckade vinden.

Kalanu, spejaren, var en kvinna som klädde sig och gick som en man: hon hade till och med tagit Dalani, en fjortonårig flicka, till sin hustru. Kalanu knep ihop ögonen hårt, och sedan reste hon sig och gick fram till mammutskallen. Hon drog mammutmanteln över axlarna och ställde sig så att hon hade huvudet inne i mammutskallen.

”Det finns en ondska i landet”, sade Nunyunnini med Kalanus röst. ”En ondska som är sådan att om ni stannar här, i era mödrars och mormödrars land, kommer ni alla att gå under.”

De tre lyssnarna grymtade.

”Är det slavjägarna? Eller de stora vargarna?” frågade Gugwei, vars hår var långt och vitt och vars ansikte var lika rynkigt som akaciornas grå bark.

”Det är inte slavjägarna”, sade Nunyunnini. ”Det är inte de stora vargarna.”

”Är det hungersnöd? Har vi en hungersnöd att vänta?” frågade Gugwei.

Nunyunnini teg. Kalanu kom ut ur skallen och väntade tillsammans med de andra.

Gugwei tog på manteln av mammuthud och stack in huvudet i mammutskallen.

”Det är inte den sortens hungersnöd som ni känner till”, sade Nunyunnini genom Gugweis mun, ”även om en hungersnöd kommer att följa.”

”Vad är det då?” frågade Yanu. ”Jag är inte rädd. Jag kan stå emot det. Vi har spjut och vi har stenar att kasta. Hundra mäktiga krigare kan få komma emot oss, och ändå ska vi segra. Vi ska leda dem ut i träsken och slå in skallarna på dem med våra flintyxor.”

”Det är ingenting som människor gör”, sade Nunyunnini med Gugweis gamla röst. ”Det kommer från himlen, och varken era spjut eller era stenar kan skydda er.”

”Hur ska vi kunna skydda oss?” frågade Atsula. ”Jag har sett lågor på himlen. Jag har hört ett ljud högre än tio åskskrällar. Jag har sett skogar fällas och floder koka.”

”Ai …”, sade Nunyunnini, men han sade inte mer. Gugwei böjde sig stelt, för han var en gammal man och hans leder var svullna och knutiga, och han kom ut ur skallen.

Det blev tyst. Atsula kastade fler blad i brasan, och röken fick deras ögon att tåras.

Sedan gick Yanu fram till mammutskallen, lade manteln över sina breda axlar och stack in huvudet i skallen. Hans röst mullrade. ”Ni måste vandra”, sade Nunyunnini. ”Ni måste vandra söderut. När solen går upp kommer ni att finna ett nytt land, där ni är trygga. Det blir en lång resa: två gånger kommer månen att svälla och tömmas, dö och leva, och ni kommer att möta slavhandlare och starka djur, men jag ska leda er och bevara er, om ni färdas mot soluppgången.”

Atsula spottade på golvets lera och sade: ”Nej.” Hon kände att guden stirrade på henne. ”Nej”, sade hon. ”Du är en dålig gud, som säger detta. Vi kommer att dö. Vi kommer alla att dö, och vem blir då kvar som kan bära dig från den ena höga platsen till den andra, som kan resa ditt tält och smörja in dina väldiga betar med fett?”

Guden sade ingenting. Atsula och Yanu bytte plats. Atsula blickade ut bakom mammutens gulnade kranium.

”Atsula har ingen tro”, sade Nunyunnini med Atsulas röst. ”Atsula ska dö innan ni andra kommer till det nya landet, men ni andra ska leva. Tro på mig: i öster finns ett land där inga människor lever. Detta land ska bli ert land och era barns och barnbarns land, i sju mansåldrar, och i sju gånger sju. Hade det inte varit för Atsulas bristande tro skulle ni ha fått behålla det för evigt. I morgon ska ni packa era tält och era ägodelar, och ni ska vandra mot soluppgången.”

Och Gugwei och Yanu och Kalanu böjde sina huvuden och ropade högt inför Nunyunninis makt och vishet.

Månen svällde och krympte och svällde och krympte än en gång. Stammens folk gick österut, mot soluppgången; de kämpade sig fram i iskalla vindar som fick deras blottade hud att tappa känseln. Nunyunnini infriade sitt löfte: stammen förlorade ingen under resan utom en kvinna som födde barn, och barnafödande kvinnor tillhörde månen, inte Nunyunnini.

De gick över brovägen.

Kalanu hade lämnat dem så snart det blev ljust för att speja ut vägen. Nu var himlen mörk och Kalanu hade inte återkommit, men natthimlen myllrade av ljus som knöts och flimrade och slingrade, flöden och pulser, vitt och grönt och violett och rött. Atsula och hennes folk hade sett norrskenet förr men de var ändå rädda för det, och ett norrsken som detta hade de aldrig sett förr.

Kalanu återkom till dem, medan ljusen på himlen formades och flödade.

”Ibland”, sade hon till Atsula, ”känns det som om jag helt enkelt kunde breda ut armarna och falla in i himlen.”

”Det beror på att du är spejare”, sade Atsula, prästinnan. ”När du dör kommer du att falla in i himlen och bli en stjärna, som kan vägleda oss på samma sätt som du nu gör i livet.”

”I öster finns det klippor, höga klippor”, sade Kalanu; hon bar sitt korpsvarta hår långt, så som en man skulle bära det. ”Vi kan klättra uppför dem, men det kommer att ta många dagar.”

”Du kommer att leda oss utan fara”, sade Atsula. ”Jag kommer att dö vid foten av klippan, och det blir det offer som hjälper er in i det nya landet.”

Till väster om dem, i det land som de hade lämnat och över vilket solen hade gått ner många timmar tidigare, kom nu en blixt av ett motbjudande, gult ljus, starkare än blixten, starkare än dagsljus. Det var en blixt av rent ljus som tvingade folket på brovägen att skydda ögonen och spotta och ropa högt. Barnen började gråta.

”Det är den undergång som Nunyunnini varnade oss för”, sade Gugwei den gamle. ”Han är förvisso en vis gud, och en mäktig.”

”Han är den bäste av alla gudar”, sade Kalanu. ”I vårt nya land ska vi sätta upp honom högt, och vi ska putsa hans betar och skalle med fiskolja och djurfett, och till våra barn och barnbarn, och deras barn intill sjunde led, ska vi säga att Nunyunnini är den mäktigaste av alla gudar och att han aldrig kommer att glömmas bort.”

”Gudar är stora”, sade Atsula, långsamt som om hon delgav dem en stor hemlighet. ”Men hjärtat är större. För det är från våra hjärtan de kommer, och det är till våra hjärtan de ska återgå …”

Och det går inte att säga hur länge hon kunde ha fortsatt med sin hädelse, men den avbröts på ett sätt som inte tålde motsägelser.

Det muller som bröt ut i väster var så högt att somligas öron blödde, att folket inte kunde höra någonting på en stund; de var tillfälligt blinda och döva, men de levde och de visste att de hade haft större lycka än stammarna väster om dem.

”Det är gott”, sade Atsula, men hon hörde inte orden inne i sitt eget huvud.

Atsula dog vid klippans fot när solen stod i zenit. Hon levde inte så länge att hon fick se den nya världen, och stammen vandrade in i detta land utan någon helig kvinna.

De klättrade uppför klippan och de vandrade mot sydväst tills de fann en dal där det fanns sötvatten, floder som myllrade av fisk och hjortar som aldrig förr hade sett människor och som var så orädda att man måste spotta och be deras andar om förlåtelse innan man dödade dem.

Dalani födde tre pojkar, och somliga sade att Kalanu hade utfört den allra största magi och kunde göra som män gör med sin brud, men andra sade att gamle Gugwei inte var för gammal för att hålla den unga bruden sällskap när hennes man var borta; och när Gugwei hade dött fick Dalani inte heller fler barn.

Och istider kom och istider gick, och folket spred sig över landet och nya stammar bildades, och de valde nya totem: korpar och rävar och jättesengångare och stora katter och bisonoxar. Varje djur befäste stammens identitet, och varje djur var en gud.

Mammutarna i det nya landet var större, långsammare och dummare än mammutarna på Sibiriens slätter varit, och pungh -svamparna med sina sju prickar stod inte att hitta i det nya landet, och Nunyunnini talade inte längre till stammen.

Och på Dalanis barnbarns tid kom en skara krigare från söder, medlemmar av en stor och blomstrande stam, hem till sitt land efter en utfärd norrut för att skaffa slavar, och de hittade det första folkets dal: de dödade de flesta av männen och tog kvinnorna och många av barnen tillfånga.

Ett av barnen hoppades på att vinna nåd och tog med dem till en grotta i bergen där de hittade en mammutskalle, de slitna resterna av en mantel av mammuthud, en träbägare och oraklet Atsulas huvud, som bevarats.

Några av den nya stammens krigare ville ta med sig de heliga föremålen, stjäla det första folkets gudar och överta deras makt, men andra sade emot och sade att det inte skulle medföra annat än otur och illvilja från deras egen gud (för detta var en av korpfolkets stammar, och korpar är svartsjuka gudar).

Alltså kastade de ner föremålen från berget, ner i en djup ravin, och de överlevande från det första folket tog de med sig på den långa färden söderut. Korpens stammar och rävens stammar växte sig mäktigare i landet, och snart var Nunyunnini helt bortglömd.

DEL TRE

Stormens stund

Kapitel fjorton

People are in the dark, they don’t know what to do

I had a little lantern, oh but it got blown out too.

I’m reaching out my hand. I hope you are too.

I just want to be in the dark with you.

Greg Brown, In the dark with you

De bytte bil klockan fem på morgonen, i Minneapolis, på flygplatsens långtidsparkering. De körde upp till översta våningen, där parkeringshuset var öppet mot himlen.

Shadow tog den brandgula uniformen, handklovarna och fotbojorna och lade dem i den bruna papperspåse som ett kort tag hade innehållit hans ägodelar, förslöt påsen och släppte den i en soptunna. De hade väntat i tio minuter när en ung man med bröstkorg som en tunna kom ut genom en dörr på flygplatsen och fortsatte fram mot dem. Han åt pommes frites från Burger King. Shadow kände igen honom med en gång: han hade suttit i baksätet på bilen när de åkte ifrån Huset på Klippan och nynnat med sådan basröst att bilen hade vibrerat. Nu ståtade han med ett vitstrimmigt skägg, som han inte hade haft sist. Det fick honom att se äldre ut.

Mannen torkade av sina flottiga händer på jeansen och sträckte fram en väldig näve mot Shadow. ”Jag hörde om Allfaderns död”, sade han. ”De ska få sota för den, och den ska stå dem dyrt.”

”Var Wednesday din pappa?” frågade Shadow.

”Han var Allfadern”, sade mannen. Hans djupa röst stockade sig. ”Säg till dem, säg till allihop, att när mitt folk behövs, då ska vi vara där.”

Czernobog tog loss en tobaksflaga som fastnat mellan tänderna och spottade ut den på den frusna snösörjan. ”Och hur många är ni? Tio? Tjugo?”

Den kraftige mannens skägg reste sig ilsket. ”Och är inte tio sådana som vi värda hundra sådana som dem? Vem skulle kunna stå emot ens en av oss i en strid? Men vi är fler än så i städernas utkanter. Några bor uppe i bergen. Några bor i Catskills och några i flummarstäderna i Florida. De håller sina yxor vassa. De kommer om jag kallar dem.”

”Gör det, Elvis”, sade mr Nancy. Shadow trodde i alla fall att han sade Elvis. Nancy hade bytt ut sheriffuniformen mot en tjock brun kofta, manchesterbyxor och bruna loafers. ”Kalla på dem. Det är vad den gamle jäkeln skulle ha velat.”

”De förrådde honom. De dödade honom. Jag skrattade åt Wednesday och jag sade att han hade fel. Ingen av oss går säker längre”, sade mannen vars namn lät som Elvis. ”Men ni kan lita på oss.” Varligt dunkade han Shadow i ryggen, så att han nästan ramlade omkull. Det var som att få en försiktig dunk i ryggen av ett rivningsklot.

Czernobog hade sett sig om på parkeringen. Nu sade han: ”Ursäkta att jag frågar, men var har vi vårt nya fordon?”

Den kraftige mannen pekade. ”Där är hon”, sade han.

Czernobog fnös. ”Det där?”

Det var en Volkswagenbuss från 1970. I bakre fönstret satt en regnbågsdekal.

”Det är ett utmärkt fordon. Och det är det sista de väntar sig att ni ska köra.”

Czernobog gick runt fordonet. Sedan började han hosta, en gammelmans hostning, en rökares hosta klockan fem på morgonen som får lungorna att skallra. Han harklade sig, spottade och satte handen på bröstet och masserade bort smärtan. ”Jo. Den sista bil de skulle misstänka. Och hur går det när polisen stoppar oss och letar efter hippiesarna och rökat? Hm? Vi kom inte hit för att få åka med den magiska bussen. Vi vill smälta in.”

Den skäggige låste upp dörren till bussen. ”Och så tittar de på er, kommer fram till att ni inte är hippies och vinkar adjö. Det är en perfekt förklädnad. Och det var allt jag kunde hitta med så kort varsel.”

Czernobog verkade vilja gräla mer, men mr Nancy ingrep smidigt. ”Elvis, du fixade fram bilen åt oss. Vi är väldigt tacksamma. Och bilen vi kom i måste tillbaka till Chicago.”

”Vi lämnar den i Bloomington”, sade den skäggige. ”Vargarna tar hand om den. Tänk inte mer på den.” Han vände sig mot Shadow igen. ”Jag vill säga det en gång till: du har min medkänsla, och jag delar din smärta. Lycka till. Och om vakan faller på dig, så har du min beundran och sympati.” Han kramade om Shadows hand med sin, en näve som en basebollhandske. Det gjorde ont. ”Säg till hans lik när du får se det. Säg att Allvis son till Vindalf håller ord.”

Folkabussen luktade patschuli, gammal rökelse och rulltobak. Vid golvet och väggarna var en bleknad, rosa matta fastlimmad.

”Vem var det?” frågade Shadow när han körde nerför rampen, med skärande växlar.

”Precis den han sade: Allvis son till Vindalf. Han är dvärgarnas kung. Den störste, mäktigaste och främste av alla dvärgar.”

”Men han är ingen dvärg”, påpekade Shadow. ”Han är, hur lång då, en och sjuttio? En och sjuttiofem?”

”Och alltså är han en jätte bland dvärgar”, sade Czernobog bakom honom. ”Längsta dvärgen i Amerika.”

”Vad var det där om vakan?” frågade Shadow.

De två gamla männen sade ingenting. Shadow kastade en blick på mr Nancy, som stirrade ut genom fönstret.

”Nå? Han pratade om en vaka. Ni hörde honom.”

Från baksätet sade Czernobog: ”Du är inte tvungen att göra det.”

”Göra vad?”

”Hålla vakan. Han pratar för mycket. Dvärgar bara pratar och pratar. Tänk inte på saken. Det bästa är om du bara glömmer det.”

Bilresan söderut var som en resa framåt i tiden. Snön utplånades sakta och var helt borta när bussen nästa morgon kom in i Kentucky. I Kentucky var vintern redan över, och våren var på väg. Shadow började undra om det fanns någon ekvation för att beräkna det – kanske att för var tionde mil han kom söderut, så kom han en dag längre in i framtiden.

Han hade gärna nämnt den tanken för någon, men mr Nancy sov i passagerarsätet fram medan Czernobog snarkade oavlåtligt i baksätet.

I den stunden kändes tiden som en flexibel tankekonstruktion, en illusion som han skapade sig medan han körde. Han kom på sig med att bli smärtsamt medveten om fåglar och djur: han såg kråkorna vid vägkanten eller framför bussen och hur de pickade i överkörda djur; fågelflockar flög över himlen i mönster som nästan hade en innebörd; katter stirrade på dem från gräsmattor och grindstolpar.

Czernobog fnös till och vaknade, och han satte sig långsamt upp. ”Jag drömde så konstigt”, sade han. ”Jag drömde att jag faktiskt är Bielebog. Att världen hela tiden föreställer sig att vi är två, den ljusa guden och den mörka, men nu när vi är gamla upptäcker jag att det bara var jag hela tiden, att jag gav gåvor och tog tillbaka gåvorna.” Han bröt av filtret från en Lucky Strike, satte cigarretten mellan läpparna och tände den.

Shadow vevade ner sin bilruta.

”Är du inte orolig för lungcancer?” sade han.

”Jag är cancer”, sade Czernobog. ”Jag skrämmer inte mig själv.”

Nancy sade: ”Sådana som vi får inte cancer. Vi får inte åderförkalkning eller Parkinsons sjukdom eller syfilis. Vi är rätt svåra att ta död på.”

”De dödade Wednesday”, sade Shadow.

Han stannade för att tanka och parkerade bredvid en restaurang för att de skulle få en tidig frukost. När de kom in började telefonautomaten i entrén att ringa.

De beställde mat av en äldre kvinna med ett oroligt leende som hade suttit och läst What My Heart Meant av Jenny Kerton i pocketutgåva. Kvinnan suckade och gick sedan ut till telefonen, lyfte på luren och sade: ”Ja.” Sedan vände hon sig in mot rummet och sade: ”Jodå. Det ser de ut att ha gjort. Vänta ett ögonblick bara”, och kom fram till mr Nancy.

”Det är till er”, sade hon.

”Tackar”, sade mr Nancy. ”Och frun, se till så att pommes fritesen verkligen är knaprig. Tänk vidbränd.” Han gick ut till telefonautomaten. ”Ja, hallå?”

”Och vad får dig att tro att jag är dum nog att lita på er?” sade han.

”Jag hittar dit”, sade han. ”Jag vet var det ligger.

Ja”, sade han. ”Det är klart att vi vill. Det vet du att vi vill. Och jag vet att ni vill bli av med det. Så snacka inte skit nu.”

Han lade på luren och kom tillbaka till bordet.

”Vem var det?” frågade Shadow.

”Det sade han inte.”

”Vad ville de?”

”De erbjuder vapenvila medan de överlämnar kroppen.”

”De ljuger”, sade Czernobog. ”De vill locka dit oss, och sedan tänker de döda oss. Som de gjorde med Wednesday. Det var så jag alltid brukade göra”, tillade han med dyster stolthet.

”Det är på neutral mark”, sade Nancy. ”Genuint neutral.”

Czernobog skrattade till. Det lät som en kula som skramlar i ett torrt kranium. ”Så brukade jag också säga. Kom till en neutral plats, brukade jag säga, och sedan på natten kom vi fram och dödade dem allihop. Det var tider det.”

Mr Nancy ryckte på axlarna. Han högg in på sin mörkbruna pommes frites och log brett och gillande. ”Mm-mmm. Det här var bra pommes frites”, sade han.

”Vi kan inte lita på dem”, sade Shadow.

”Hör du, jag är äldre än du och jag är smartare än du och jag är snyggare än du”, sade mr Nancy och dunkade i botten av en ketchupflaska, så att ketchupen kom i klumpar över den brända pommes fritesen. ”Jag kan skaffa mer mutta på en eftermiddag än du kan göra på ett år. Jag kan dansa som en ängel, slåss som en trängd björn, planera bättre än en räv, sjunga som en näktergal …”

”Och med det vill du ha sagt …?”

Nancy såg på Shadow med sin bruna blick. ”Och de behöver bli av med kroppen lika mycket som vi behöver få den.”

Czernobog sade: ”Det finns ingen så neutral plats.”

”Det gör det”, sade mr Nancy. ”Det är mitten.”

Det är i bästa fall problematiskt att avgöra den exakta mittpunkten för någonting. Med något som är levande – människor, till exempel, eller kontinenter – kommer frågan att handla om sådant som är ogripbart: Vad är centrum av en människa? Vad är centrum i en dröm? Och när det gäller kontinentala Förenta staterna, bör man då räkna med Alaska när man försöker hitta mitten? Eller Hawaii?

I nittonhundratalets början gjorde man i kartong en väldig modell av USA, de fyrtioåtta sydligare staterna, och för att hitta mitten balanserade man modellen på en nål tills man hittade den enda plats där den hade jämvikt.

Såvitt någon kunde beräkna saken låg exakta mittpunkten i kontinentala USA några kilometer från Lebanon i Kansas, på Johnny Gribs grisfarm. På trettiotalet ville Lebanons invånare allihop sätta upp ett monument över mittpunkten på grisfarmen, men Johnny Grib sade att han inte ville ha miljoner turister som kom dit och trampade ner allting och skrämde grisarna, så monumentet över Förenta staternas geografiska centrum sattes upp tre kilometer norr om staden. Man anlade en park och gjorde ett stenmonument som skulle stå i parken, och man göt en mässingsplatta som skulle sitta på monumentet. Man asfalterade vägen från staden, och eftersom man väntade sig ett visst inflöde av turister byggdes till och med ett motell vid monumentet. Sedan väntade man.

Turisterna kom inte. Ingen kom.

Det är en sorglig liten park, med ett mobilt kapell som inte ens skulle rymma ett litet begravningssällskap och ett motell vars fönster ser ut som döda ögon.

”Och det är därför”, avslutade mr Nancy när de körde in i Humansville, Missouri (inv. 1084), ”som den exakta mitten av Amerika är en nergången liten park, en tom kyrka, en stenhög och ett förfallet motell.”

”Grisfarm”, sade Czernobog. ”Du sade just att Amerikas exakta mitt är en grisfarm.”

”Det här handlar inte om hur det är”, sade mr Nancy. ”Det handlar om hur folk tror att det är. Och dessutom är alltihop inbillat. Det är därför det är viktigt. Folk slåss bara om sådant som är inbillat.”

”Min sorts folk?” frågade Shadow. ”Eller ert slags folk?”

Ingen sade någonting. Czernobog gav till ett läte som kunde ha varit ett litet skratt och kunde ha varit en fnysning.

Shadow försökte göra det bekvämt för sig bak i bussen. Han hade inte sovit mycket. Han hade en obehaglig känsla i maggropen – värre än den känsla han haft i fängelset, värre än känslan han hade haft när Laura kom till honom och berättade om rånet. Det här var tungt. Det kliade i nacken och han mådde illa, och i flera olika vågor var han rädd.

Mr Nancy körde in i Humansville och parkerade utanför ett snabbköp. Där gick han in, och Shadow följde med honom. Czernobog väntade på parkeringen och rökte sin cigarrett.

En ung, ljushårig man, inte stort mer än en pojke, stod och fyllde på hyllorna med frukostmat.

”Hej”, sade mr Nancy.

”Hej”, sade den unge mannen. ”Det är sant, va? De dödade honom?”

”Ja”, sade mr Nancy. ”De dödade honom.”

Den unge mannen smällde ner några paket med Cap’n Crunch på hyllan. ”De tror att de kan mosa oss som kackerlackor”, sade han. Han hade ett anlupet silverarmband om handleden. ”Men så lätt är det inte att mosa oss, va?”

”Nej”, sade mr Nancy. ”Det är det inte.”

”Jag kommer dit”, sade den unge mannen, och hans blekblå ögon lågade.

”Det vet jag, Gwydion”, sade mr Nancy.

Mr Nancy köpte flera stora flaskor RC Cola, ett sexpack toalettpapper, ett paket skräckinjagande, svarta cigariller, en klase bananer och ett paket Doublemint tuggummi. ”Det är en bra grabb. Kom hit på sexhundratalet. Walesare.”

Bussen vindlade sig först västerut och sedan norrut, och våren bleknade in i senvintern igen. Kansas hade samma tröstlöst grå färg som ensamma moln, tomma fönster och tappat mod. Shadow hade blivit bra på att leta rätt på radiostationer, och han försökte jämka mellan mr Nancy, som gillade pratprogram och dansmusik, och Czernobog, som föredrog klassisk musik – ju dystrare, desto bättre – blandad med de mer extremt evangeliska religiösa stationerna. Själv gillade Shadow gamla godingar.

Mot slutet av eftermiddagen stannade de på Czernobogs begäran i utkanten av Cherryvale, Kansas (inv. 2 464). Czernobog ledde dem till en äng i utkanten av staden. Lite snö låg fortfarande kvar i skuggan under träden, och gräset var smutsbrunt.

”Vänta här”, sade Czernobog.

Han gick ensam ut till mitten av ängen och stod där i februariblåsten en liten stund. Till en början hängde han med huvudet, sedan började han gestikulera.

”Det ser ut som om han pratar med någon”, sade Shadow.

”Spöken”, sade mr Nancy. ”De dyrkade honom här för över hundra år sedan. De gav honom blodsoffer, dryckesoffer som hälldes ut med släggans hjälp. Efter en tid listade stadsborna ut varför så många av de främlingar som passerade genom staden aldrig kom tillbaka. Det var här de gömde några av kropparna.”

Czernobog kom tillbaka från ängen. Hans mustasch verkade mörkare nu, och det syntes svarta strimmor i hans grå hår. Han log så att järntanden syntes. ”Nu känns det bra. Aaah. Vissa saker dröjer kvar, och det som dröjer kvar längst är blod.”

De gick tillbaka över ängen till Volkswagenbussen. Czernobog tände en cigarrett, men han hostade inte. ”De gjorde det med släggan”, sade han. ”Votan pratade alltid om galgen och spjutet, men för min del är det bara en sak som gäller …” Han sträckte fram ett nikotingult finger och knackade Shadow hårt mitt i pannan.

”Snälla, gör inte så där”, sade Shadow hövligt.

”Snälla, gör inte så där ”, härmade Czernobog. ”En vacker dag tar jag min slägga och gör mycket mer än så, min vän, minns du det?”

”Jo”, sade Shadow. ”Men om du knackar mig i huvudet igen, så bryter jag handen på dig.”

Czernobog fnös. Sedan sade han: ”De borde vara tacksamma, de som bor här. Det var så mycket kraft som väcktes. Ännu trettio år efter att de hade tvingat mitt folk till att gömma sig gav den här platsen, just den här platsen, oss den största filmstjärna som världen sett. Hon var den största som någonsin har funnits.”

”Judy Garland?” undrade Shadow.

Czernobog skakade kort på huvudet.

”Han menar Louise Brooks”, sade mr Nancy.

Shadow beslöt sig för att inte fråga vem Louise Brooks var. I stället sade han: ”Jaha, hör ni, när Wednesday gav sig iväg för att prata med dem, så var det under vapenvila?”

”Ja.”

”Och nu ska vi hämta Wednesdays kropp hos dem, under vapenvila.”

”Ja.”

”Och vi vet att de vill döda mig eller få mig ur vägen.”

”De vill döda oss allihop”, sade Nancy.

”Vad jag inte fattar är varför vi tror att de kommer att vara schysta den här gången, när de inte var det mot Wednesday?”

”Det”, sade Czernobog, ”är skälet till att vi ska mötas på mittpunkten. Den är …” Han rynkade pannan. ”Vad heter det? Motsatsen till helig?”

”Profan”, sade Shadow omedelbart.

”Nej”, sade Czernobog. ”Jag menar när en plats är mindre helig än någon annan plats. Negativt helig. Platser där man inte kan bygga tempel. Platser dit folk inte kommer och som de ger sig av ifrån så fort de kan. Platser dit gudar går bara om de är tvungna.”

”Jag vet inte”, sade Shadow. ”Jag tror inte att det finns något ord för det.”

”Så är det i hela Amerika, lite grann”, sade Czernobog. ”Det är därför vi inte är välkomna här. Men mitten”, sade Czernobog. ”Mitten är värst. Den är som ett minfält. Alla kommer vi att trampa alldeles för försiktigt där för att våga bryta vapenvilan.”

De var framme vid bussen, och Czernobog klappade Shadow på överarmen. ”Oroa dig inte”, sade han, dystert lugnande. ”Ingen annan ska få döda dig. Ingen utom jag.”

Shadow hittade Amerikas centrum på kvällen samma dag, innan det blivit helt mörkt: det låg på en liten kulle strax nordväst om Lebanon. Han körde runt den lilla parken på kullen, förbi det lilla mobila kapellet och stenmonumentet, och när han sedan fick syn på motellet precis utanför parken, en våning högt och från femtiotalet, sjönk hans mod. En svart Humvee stod parkerad utanför det – den såg ut som en jeep sedd genom en skrattspegel, lika kompakt och meningslös och ful som en pansarbil. Inga lampor var tända inne i huset.

De parkerade bredvid motellet, och när de gjorde det kom en man i chaufförsuniform och skärmmössa ut från motellet och lystes upp av Folkabussens strålkastare. Han lyfte hövligt handen till mössan, satte sig i Humveen och körde iväg.

”Stor bil, liten kuk”, sade mr Nancy.

”Tror ni att de ens har sängar här?” undrade Shadow. ”Det är flera dagar sedan jag sov i en säng. Det här stället ser ut som om det bara väntar på att bli rivet.”

”Det ägs av några jägare från Texas”, sade mr Nancy. ”De kommer hit en gång om året. Fan om jag vet vad de jagar. Men på det viset blir inte huset utdömt och rivet.”

De klev ur bussen. Framför huset stod en kvinna som Shadow inte kände igen och väntade på dem. Hon var perfekt sminkad och hade perfekt lagt hår, hon påminde om varenda nyhetsuppläsare han någonsin hade sett på teves morgonprogram, sådana som sitter i en studio som inte riktigt ser ut som ett vardagsrum.

”Så oerhört trevligt att träffas”, sade hon. ”Och du måste vara Czernobog. Jag har hört så mycket om dig. Och du är Anansi, alltid en sådan tjuvpojke, inte sant? Du är en så rolig gammal man. Och du, du måste vara Shadow. Du har sannerligen lett ut oss på en riktig jakt, va?” En hand fattade hans, tryckte den, en blick möttes stadigt hans. ”Jag är Media. Trevligt att träffas. Jag hoppas att vi kan få kvällens göromål avklarade så angenämt som möjligt.”

Entrédörren öppnades. ”Av någon anledning, Toto”, sade den feta grabb som Shadow senast hade sett i en limousin, ”så tror jag inte att vi är i Kansas längre.”

”Vi är i Kansas”, sade mr Nancy. ”Vi måste ha kört igenom största delen av delstaten i dag. Landskapet här är verkligen förbaskat platt.”

”Det finns inget lyse, ingen elektricitet och inget varmvatten på det här stället”, sade den feta grabben. ”Och ta inte illa upp, men ni tre behöver verkligen varmvatten. Ni luktar som om ni har suttit i den där bussen i en vecka.”

”Jag tror inte att det där alls behövs”, sade kvinnan smidigt. ”Här är vi allesammans vänner. Kom in. Vi ska visa er var era rum ligger. Vi tog de fyra första, och er framlidne vän ligger i det femte. Alla rummen efter rum fem är tomma – ni kan välja och vraka. Det här är tyvärr inte The Four Seasons, men å andra sidan, vad är väl det?”

Hon öppnade dörren in till motellobbyn åt dem. Där luktade mögel och fukt, damm och förfall.

En man satt i lobbyn, nästan i mörker. ”Är ni hungriga?” frågade han.

”Lite mat sitter alltid bra”, sade mr Nancy.

”Chauffören har åkt ut efter en säck hamburgare”, sade mannen. ”Han kommer tillbaka snart.” Han tittade upp. Det var för mörkt för att man skulle kunna urskilja ansikten, men han sade: ”Stor kille. Du är Shadow, va? Skiten som dödade Woody och Stone?”

”Nej”, sade Shadow. ”Det var någon annan. Och jag vet vem du är.” Det gjorde han. Han hade varit inne i mannens huvud. ”Du är Town. Har du legat med Woods änka ännu?”

Mr Town ramlade av stolen. På film skulle det ha varit roligt; i levande livet var det bara klumpigt. Han reste sig snabbt och gick fram mot Shadow. Shadow tittade ner på honom och sade: ”Sätt inte igång med någonting du inte är beredd att avsluta.”

Mr Nancy lade handen på Shadows överarm. ”Vapenvila, okej?” sade han. ”Kom ihåg att vi är i centrum.”

Mr Town vände sig bort, lutade sig fram mot disken och tog tre nycklar. ”Ni har rummen i slutet av korridoren där”, sade han. ”Var så goda.”

Han gav nycklarna till mr Nancy och gick sin väg, in i korridorens skuggor. De hörde dörren till ett motellrum öppnas och de hörde den slå igen.

Mr Nancy gav en nyckel till Shadow och en till Czernobog. ”Finns det någon ficklampa i bussen?” frågade Shadow.

”Nej”, sade mr Nancy. ”Men det är bara mörker. Du får inte vara rädd för mörkret.”

”Det är jag inte”, sade Shadow. ”Jag är rädd för folk i mörkret.”

”Mörker är bra”, sade Czernobog. Han verkade inte ha några svårigheter med att se var han gick; han ledde dem genom den mörka korridoren och stack nycklarna i låsen utan att fumla. ”Jag tar rum tio”, upplyste han. Och sedan sade han: ”Media. Jag tror att jag har hört talas om henne. Var det inte hon som dödade sina barn?”

”En annan kvinna”, sade mr Nancy. ”Samma tanke.”

Mr Nancy tog rum 8, och Shadow tog det mittemot dem, rum 9. Rummet luktade fuktigt, dammigt och övergivet. I det stod en sängstomme med en madrass på, men det fanns inga lakan. Lite ljus kom in i rummet från dunklet utanför fönstret. Shadow satte sig på madrassen, tog av sig skorna och sträckte ut sig i sin fulla längd. Han hade kört för mycket bil de senaste dagarna.

Kanske somnade han.

Han gick.

En kall vind slet i hans kläder. De små snöflingorna var inte mycket mer än ett kristalldamm som rykte och yrde i vinden.

Träd växte där, vintrigt kala. På båda sidor om honom fanns höga kullar. Det var sent en vintereftermiddag: himlen och snön hade fått samma djupa purpurnyans. Någonstans framför honom – i detta ljus var det omöjligt att bedöma avstånd – fladdrade lågorna i ett stort bål, gula och brandgula.

En grå varg tassade genom snön framför honom.

Shadow stannade. Vargen stannade också, och den vände sig om och väntade. Det ena ögat glimmade gulgrönt. Shadow ryckte på axlarna och gick fram mot bålet, och vargen lunkade framför honom.

Elden brann mitt i en dunge. Det måste ha varit minst hundra träd, planterade i två rader. Skepnader hängde i träden. I slutet av raderna fanns en byggnad som påminde något om en upp-och-nervänd båt. Den var uthuggen i trä, och över den myllrade trädjur och träansikten – drakar, gripar, troll och vildsvin – och alla dansade i brasans fladdrande sken.

Bålet nådde så högt att Shadow knappt kunde gå nära det. Vargen tassade in bakom den sprakande elden.

I stället för vargen kom en man ut på andra sidan, och han lutade sig mot en hög stav.

”Du är i Uppsala i Sverige”, sade mannen med välbekant, skrovlig röst. ”För ungefär tusen år sedan.”

”Wednesday?” sade Shadow.

Mannen fortsatte att tala, som om Shadow inte varit där. ”Först varje år och senare, när rötan hade satt in och de blivit slappa, vart nionde år, då offrade man här. Man offrade i niotal. Varje dag i nio dagar hängdes nio djur i träden i lunden. Ett av dessa djur var alltid en man.”

Han lämnade eldskenet och gick fram mot träden, och Shadow följde efter honom. När han kom närmare träden fick skepnaderna som hängde i dem form: ben och ögon och tungor och huvuden. Shadow skakade på huvudet. Det var någonting mörkt och sorgset med att se en tjur hängd i ett rep om halsen från ett träd, och samtidigt så surrealistiskt att det nästan var komiskt. Shadow gick förbi en hängande hjort, en varghund, en brunbjörn och en kastanjefärgad häst med vit man, inte mycket större än en ponny. Hunden levde fortfarande: med några sekunders mellanrum sparkade den spasmodiskt, och den gav till ansträngda, gnällande läten där den dinglade i repet.

Mannen han följde efter tog sin långa stav, som, det insåg Shadow nu, egentligen var ett spjut, och han skar upp hundens mage med det, i ett hugg neråt som med en kniv. Ångande inälvor tumlade ut i snön. ”Jag skänker denna död till Oden”, sade mannen högtidligt.

”Det är bara en gest”, sade han och vände sig mot Shadow igen. ”Men gester betyder allt. En hunds död symboliserar alla hundars död. Nio män gav de mig, men de stod för alla män, allt blod, all makt. Fast det räckte inte. En dag slutade blodet att rinna. Tro utan blod kan inte räcka hur långt som helst. Blodet måste rinna.”

”Jag såg dig dö”, sade Shadow.

”I gudabranschen”, sade gestalten – och nu blev Shadow säker på att det var Wednesday; ingen annan hade en så skrovlig röst, en sådan djup och cynisk ordglädje – ”är det inte döden som räknas. Det är chansen till återuppståndelse. Och när blodet rinner …” Han gjorde en gest mot djuren, mot männen som hängde i träden.

Shadow kunde inte bestämma sig för ifall de döda män de gick förbi var mer eller mindre skrämmande än djuren: människorna hade åtminstone vetat vilket öde de skulle möta. Runt männen stod en stark spritlukt som antydde att de hade fått tillåtelse att bedöva sig på vägen till galgen, medan djuren väl helt enkelt hade släpats hit, levande och skräckslagna, och mördats. Männen såg så unga ut i ansiktet: ingen av dem var över tjugo år.

”Vem är jag?” frågade Shadow.

”Du?” sade mannen. ”Du var en möjlighet. Du ingick i en storslagen tradition. Även om vi båda två är tillräckligt engagerade i affären för att dö för den. Eller hur?”

”Vem är du?” frågade Shadow.

”Det svåraste är helt enkelt att överleva”, sade mannen. Bålet – och nu märkte Shadow med en underlig fasa att det var ett bål på ben: bröstkorgar och kranier med eldögon stirrade och stack och sköt ut ur lågorna, spottade färger ut i natten, grönt och gult och blått – lågade och sprakade och brann hett. ”Tre dagar i trädet, tre dagar i underjorden, tre dagar för att hitta tillbaka.”

Lågorna fräste och flammade så starkt att Shadow inte kunde titta rakt på dem. Han såg ner i mörkret under träden.

Det knackade på dörren – och nu föll månsken in genom fönstret. Shadow satte sig upp med ett ryck. ”Middagen är serverad”, hördes Medias röst.

Shadow tog på sig skorna igen och gick fram till dörren och ut i korridoren. Någon hade hittat ett par ljus, och ett dunkelt, gult sken lyste upp receptionen. Mannen som hade kört Humveen kom in med en pappbricka och en stor papperspåse. Han hade på sig en lång, svart rock och en skärmmössa.

”Ursäkta att det tog tid”, sade han hest. ”Jag köpte samma sak åt alla: några hamburgare, stor pommes frites, stor Cola och äppelpaj. Jag äter min mat ute i bilen.” Han ställde ner maten och gick sedan ut igen. Lukten av snabbmat fyllde lobbyn. Shadow tog papperspåsen och delade ut maten, servetterna, förpackningarna med ketchup.

De åt under tystnad medan ljusen fladdrade och det brinnande stearinet fräste.

Shadow upptäckte att Town satt och blängde på honom. Han vred lite på stolen, så att han hade ryggen mot väggen. Media åt sin hamburgare med en servett vid läpparna, så att hon inte skulle smula.

”Wow. Underbart. Burgarna är nästan kalla”, sade den feta grabben. Han hade fortfarande solglasögonen på sig, vilket Shadow tyckte var meningslöst och dumt med tanke på hur mörkt det var i rummet.

”Ber om ursäkt”, sade Town. ”Närmaste McDonald’s ligger i Nebraska.”

De åt upp sina ljumma hamburgare och kalla pommes frites. Den feta grabben tog en tugga av sin äppelpaj, och fyllningen sprutade ut på hakan. Oväntat nog var fyllningen fortfarande varm. ”Aj”, sade han. Han torkade bort den med handen och slickade fingrarna rena. ”Det bränns ju!” sade han. ”De här pajerna kommer fan att leda till massåtal.”

Shadow ville slå grabben. Han hade velat slå honom sedan killen hade låtit torpeder göra honom illa i limousinen, efter Lauras begravning. Han sköt undan tanken. ”Kan vi inte helt enkelt ta Wednesdays kropp och sticka härifrån?” frågade han.

”Midnatt”, sade mr Nancy och den feta killen på en gång.

”Sådant här måste göras enligt reglerna”, sade Czernobog.

”Jodå”, sade Shadow. ”Men ingen berättar vilka de är. Hela tiden pratar ni om de förbannade reglerna, och jag vet inte ens vad det här ska vara för spel.”

”Det är som att släppa releasedatum”, sade Media glättigt. ”Du vet. När man får börja sälja någonting.”

Town sade: ”Jag tycker att alltihop bara är skit. Men om de blir glada av sina regler, så är min byrå glad och alla är glada.” Han sörplade i sig lite Cola. ”Bara det vore midnatt. Ni tar kroppen och sticker. Vi är så goda vänner så och vinkar adjö till er. Och sedan kan vi fortsätta med att jaga er som de råttor ni är.”

”Hör du”, sade den feta killen till Shadow. ”Det påminner mig om en sak. Jag sade åt dig att säga till din chef att han är historia. Sade du någonsin det till honom?

”Det gjorde jag”, sade Shadow. ”Och vet du vad han sade då? Han sade att om jag någonsin träffade den lilla snorungen igen, så skulle jag säga åt honom att minnas att dagens framtid är morgondagens historia.” Någonting sådant hade Wednesday förvisso aldrig sagt, men de här människorna verkade gilla klyschor. De svarta solglasögonen speglade de fladdrande ljuslågorna mot honom, som ögon.

Den feta grabben sade: ”Det här stället är en sådan jävla håla. Ingen ström. Går inte ens att nå trådlöst. Alltså, om man måste vara uppkopplad, då är man ju på stenåldern igen.” Han sög i sig det sista av Colan med sugröret, släppte muggen på bordet och försvann bort i korridoren.

Shadow sträckte sig fram och lade den feta killens skräp i papperspåsen. ”Jag tänker gå och titta på Amerikas centrum”, tillkännagav han. Han reste sig och gick ut, ut i natten. Mr Nancy följde efter honom. Tillsammans strosade de genom den lilla parken, och de sade ingenting förrän de kom till stenmonumentet. Vinden kom i nyckfulla byar, först från ena hållet och sedan från det andra. ”Jaha”, sade Shadow. ”Och nu då?”

Halvmånen stod blek på den mörka himlen.

”Nu”, sade Nancy, ”borde du gå tillbaka till ditt rum. Lås dörren. Försök få sova lite till. Vid midnatt ger de oss kroppen. Och sedan sticker vi härifrån. Centrum är inte en säker plats för någon.”

”Säger du det, så.”

Mr Nancy tog ett bloss på sin cigarill. ”Det här borde aldrig ha hänt”, sade han. ”Vår sorts folk, vi är …” Han viftade med cigarillen som om han jagade efter ett ord med den, och sedan hötte han med den. ”… exklusiva. Vi är inte sällskapliga. Inte ens jag. Inte ens Bacchus. Inte någon längre tid. Vi håller oss för oss själva eller inom våra egna små grupper. Vi samsas inte väl med andra. Vi gillar att bli beundrade och respekterade och dyrkade – själv gillar jag när de berättar historier om mig, historier om hur listig jag är. Det är en svaghet jag har, jag vet, men jag är sådan. Vi gillar att vara stora. Och i dessa ynkliga tider är vi små. De nya gudarna växer fram och faller och växer fram igen. Men det här är inte ett land som fördrar gudar särskilt länge. Brahma skapar, Vishnu bevarar och Shiva förintar, och sedan är det fritt fram för Brahma att skapa igen.”

”Vad är det du försöker säga?” frågade Shadow. ”Är striderna över nu? Slaget är avgjort?”

Mr Nancy fnös. ”Är du galen? De dödade Wednesday. De dödade honom och de skröt om det. De spred ut det. De visade det på varenda kanal för den som har ögon att se det. Nej, Shadow. Det har just börjat.”

Han böjde sig ner mot stenmonumentets fot, fimpade cigarillen i jorden och lämnade den där, som en offergåva.

”Förut skämtade du”, sade Shadow. ”Det gör du inte längre.”

”Det är svårt att komma på skämt nu. Wednesday är död. Följer du med in?”

”Snart.”

Nancy gick sin väg, tillbaka mot motellet. Shadow sträckte ut handen och rörde vid stenarna i monumentet, drog med fingrarna över den kalla mässingsskivan. Sedan vände han och gick mot det lilla vita kapellet, in genom den öppna dörren och in i mörkret. Han satte sig på närmaste bänkrad, och han slöt ögonen och sänkte huvudet, och han tänkte på Laura, på Wednesday och på att verkligen leva.

Det hördes ett klickande bakom honom och någonting som skrapade mot marken. Shadow rätade på ryggen och vände sig om. Någon stod precis utanför den öppna dörren, en mörk skepnad mot stjärnorna. Månskenet glimmade i någonting av metall.

”Tänker du skjuta mig?” frågade Shadow.

”Jösses – om jag bara fick”, sade mr Town. ”Den här är bara till självförsvar. Jaså, du sitter och ber? Har de fått dig att tro att de är gudar? De är inga gudar.”

”Jag bad inte”, sade Shadow. ”Jag bara tänkte.”

”Vad jag tror”, sade mr Town, ”är att de är mutationer. Evolutionära experiment. Lite förmåga till hypnos och lite hokus-pokus, så kan de få folk att tro vad som helst. Ingenting att hänga i julgranen. De dör ju trots allt som människor.”

”Det har de alltid gjort”, sade Shadow. Han reste sig, och Town tog ett steg bakåt. Shadow gick ut från det lilla kapellet, och mr Town höll sig på behörigt avstånd. ”Du”, sade Shadow. ”Vet du vem Louise Brooks var?”

”Någon du känner?”

”Nej. Hon var en filmstjärna härifrån trakten.”

Town stannade till. ”Hon kanske bytte namn och blev Liz Taylor eller Sharon Stone eller någon”, föreslog han hjälpsamt.

”Kanske det.” Shadow började gå tillbaka mot motellet. Town höll jämna steg med honom.

”Du borde sitta på kåken igen”, sade mr Town. ”Du borde för helvete sitta och vänta på avrättning.”

”Jag dödade inte dina kolleger”, sade Shadow. ”Men jag ska berätta en sak för dig, någonting som en kille berättade för mig när jag satt inne. Jag har aldrig glömt det.”

”Och det är?”

”Det fanns bara en enda person i Bibeln som Jesus personligen lovade en plats tillsammans med honom i paradiset. Inte Petrus, inte Paulus, ingen av dem. Utan en förbrytare, en tjuv som skulle avrättas. Så klanka inte på folk som väntar på avrättning. De kanske vet någonting som du inte vet.”

Chauffören stod vid Humveen. ”Godnatt, mina herrar”, sade han när de gick förbi.

”Godnatt”, sade mr Town. Och sedan sade han till Shadow: ”Personligen ger jag blanka fan i allt det här. Jag gör bara som mr World säger. Det är enklare på det viset.”

Shadow gick genom korridoren till rum 9.

Han låste upp dörren och gick in. Han sade: ”Ursäkta. Jag trodde att det här var mitt rum.”

”Det är det”, sade Media. ”Jag väntade på dig.” Han såg hennes hår i månskenet, och det bleka ansiktet. Hon satt prudentligt på hans säng.

”Jag kan leta rätt på ett annat rum.”

”Jag ska inte stanna länge”, sade hon. ”Jag tänkte bara att det här kanske var ett lämpligt tillfälle att ge dig ett erbjudande.”

”Okej. Få höra erbjudandet.”

”Spänn av”, sade hon. Det fanns ett leende i hennes röst. ”Du är så otroligt lojal. Alltså, Wednesday är död. Du är inte skyldig någon någonting. Var med oss i stället. Dags att komma över till Det vinnande laget.”

Shadow sade ingenting.

”Vi kan göra dig berömd, Shadow. Vi kan ge dig makt över vad folk tror och säger och tar på sig och drömmer. Vill du bli näste Cary Grant? Vi kan göra dig till det. Vi kan göra dig till nästa Beatles.”

”Jag tyckte att det var bättre när du erbjöd mig att få se Lucys tuttar”, sade Shadow. ”Om det nu var du.”

”Ah.”

”Jag vill ha mitt rum tillbaka. Godnatt.”

”Men det förstås”, sade hon utan att röra sig, som om han ingenting hade sagt, ”så kan vi ju alltid vända på det. Vi kan göra det svårt för dig. Du kan bli ett dåligt skämt för all framtid, Shadow. Eller också kan du gå till historien som ett monster. Bli ihågkommen för alltid, men som en Manson, en Hitler … vad skulle du tycka om det?”

”Ursäkta mig, frun, men jag är liksom lite trött”, sade Shadow. ”Jag vore tacksam om du kunde gå nu.”

”Jag har erbjudit dig hela världen”, sade hon. ”När du ligger i rännstenen och dör, så kom ihåg det.”

”Det ska jag göra”, sade han.

När hon hade gått dröjde parfymdoften kvar. Han låg på madrassen och tänkte på Laura, men vad han än tänkte – Laura som kastade frisbee, Laura som åt en glassdrink utan sked, Laura som fnissande visade upp de exotiska underkläder hon hade köpt när hon varit med på en mässa för resebyråanställda i Anaheim – så förvandlades alltihop i hans tanke till Laura som sög av Robbie medan lastbilen kastade dem av vägen och in i förgängelsen. Och sedan hörde han vad hon hade sagt, och det gjorde ont varje gång.

Du är inte död, sade Laura med sin låga röst inne i hans huvud. Men jag är inte säker på att du lever heller.

Det knackade på dörren, och Shadow gick upp och öppnade. Det var den feta grabben. ”De där hamburgarna”, sade han. ”De var ju äckliga. Kan du fatta? Tio mil till McDonald’s. Jag trodde inte att det fanns något ställe i världen som låg tio mil från McDonald’s.”

”Det här rummet är på väg att bli en centralstation”, sade Shadow. ”Och du kom väl hit för att erbjuda mig makt över hela Internet om jag kommer över på er sida. Stämmer det?”

Den feta grabben huttrade. ”Nej. Du är redan dödkött”, sade han. ”Du – du är ett jävla illuminerat gotiskt manuskript. Du skulle inte kunna bli hypertext hur mycket du än försökte. Jag är … jag är synaptisk, medan du är synoptisk …” Han luktade konstigt, upptäckte Shadow. Det hade suttit en kille i cellen mittemot hans. Shadow hade aldrig fått veta vad han hette, men en gång hade han tagit av sig alla kläderna mitt på dagen och sagt till de andra att han var utsänd för att ta dem med sig, de som liksom han var de verkligt goda, i ett silverne rymdskepp till en perfekt värld. Det var sista gången Shadow hade sett honom. Den feta grabben luktade som han.

”Var det något du ville med att komma hit?”

”Jag ville bara prata”, sade den feta killen. Rösten hade en lite lätt gnällig ton. ”Det är läskigt i mitt rum, bara. Det är läskigt där. Tio mil till McDonald’s. Kan du fatta? Jag kanske kunde få vara här inne, hos dig.”

”Men dina vänner från limousinen då? De som slog mig? Ska du inte be dem att vara inne hos dig?”

”Ungarna skulle inte funka här ute. Vi är i en död zon.”

Shadow sade: ”Det är ett tag till midnatt och ännu längre till gryningen. Och du kanske behöver sova. Jag vet att jag behöver det.”

Den feta killen sade ingenting på en stund, och sedan nickade han och gick ut ur rummet.

Shadow stängde dörren och låste den med nyckeln. Han lade sig ner på madrassen igen.

Efter en liten stund började det höras ljud. Det tog ett tag för honom att lista ut vad det var för någonting, och sedan låste han upp dörren och gick ut i korridoren igen. Det var den feta grabben, inne i sitt eget rum igen, och det lät som om han kastade någonting stort mot väggarna i rummet. Av ljuden att döma gissade Shadow att det han kastade var sig själv. ”Det är bara kört!” snyftade han. Eller kanske: ”Det är bara kött.” Shadow hörde inte vilket.

”Tyst!” hördes ett vrål från Czernobogs rum, längre bort i korridoren.

Shadow gick vidare till lobbyn och ut ur motellet. Han var trött.

Chauffören stod fortfarande kvar bredvid Humveen, en mörk gestalt i skärmmössa.

”Kunde ni inte sova?” frågade han.

”Nej”, sade Shadow.

”Cigarrett?”

”Nej tack.”

”Ni har ingenting emot att jag röker?”

”Gärna för mig.”

Chauffören tände en Bics engångständare, och det var i lågans gula sken som Shadow såg mannens ansikte, faktiskt såg det för första gången, och kände igen honom, och började förstå.

Shadow kände igen det magra ansiktet. Han visste att håret under den svarta mössan var kortsnaggat och brandgult. Han visste att när mannen log skulle läpparna dras samman till ett nät av klumpiga ärr.

”Du ser välmående ut, grabben”, sade chauffören.

”Low Key?” Shadow stirrade vaksamt på sin gamle cellkamrat.

Vänskaper i fängelset är bra: de hjälper en igenom svåra stunder och hårda tider. Men en vänskap i fängelset tar slut vid fängelsets portar, och en vän från fängelset som dyker upp igen i ens liv är i bästa fall en blandad välsignelse.

”Jösses. Low Key Lyesmith”, sade Shadow, och sedan hörde han vad han sade och han förstod. ”Loke”, sade han. ”Loke Lögnsmeden.”

”Du är trög”, sade Loke, ”men du kommer fram förr eller senare.” Och hans läppar förvreds till ett ärrat leende, och eldkol dansade i ögonens skuggor.

De satt i Shadows rum i det övergivna motellet, satt på sängen i varsin ände av madrassen. Ljuden från den feta grabbens rum hade mer eller mindre tystnat.

”Det var tur för dig att vi satt inne ihop”, sade Loke. ”Du skulle aldrig ha överlevt det första året utan mig.”

”Kunde du inte bara ha stuckit, om du hade velat?”

”Det är lättare att bara sitta av tiden.” Han tystnade, och sedan sade han: ”En sak måste du förstå om att vara gud. Det är inte magi. Det handlar om att vara sig själv, men den jag som folk tror på. Det handlar om att bli sin egen koncentrerade, förstorade essens. Det handlar om att bli åska, eller kraften hos en galopperande häst, eller vishet. Man tar all tro man får och blir större, häftigare, mer än människa. Man får form.” Han blev tyst igen. ”Och så en dag glömmer de bort en, de tror inte på en längre och de offrar inte, de bryr sig inte, och innan man vet ordet av sitter man och kör billiga korttrick på hörnet av Broadway och Fyrtiotredje.”

”Varför hamnade du i min cell?”

”Slump. Ren, skär slump.”

”Och nu är du chaufför åt andra sidan.”

”Om man nu vill kalla dem så. Det beror på var man står. Jag ser det som så att jag kör på den vinnande sidan.”

”Men du och Wednesday, ni kom från samma, båda är ni …”

”Samma nordiska panteon. Vi kommer båda från den nordiska gudavärlden. Är det vad du försöker säga?”

”Ja.”

”Och?”

Shadow tvekade. ”Ni måste ha varit vänner. En gång.”

”Nej. Vi har aldrig varit vänner. Jag är inte ledsen för att han är död. Han bara höll oss andra tillbaka. När han är borta blir de andra tvungna att erkänna hur det ligger till: förändras eller dö, utvecklas eller gå under. Han är borta. Kriget är över.”

Shadow såg förbryllat på honom. ”Så dum är du inte”, sade han. ”Du som alltid var så skärpt. Wednesdays död kommer inte att göra slut på någonting. Den har bara tvingat alla som satt på gärsgården att ta parti.”

”Blandade metaforer, Shadow. Ful ovana.”

”Hur som helst”, sade Shadow. ”Det är ändå sant. Himmel. När han dog uppnådde han på ett ögonblick allt det som han har ägnat de senaste månaderna åt att försöka åstadkomma. Det enade dem. Det gav dem någonting att tro på.”

”Kanske det”, sade Loke avfärdande. ”Såvitt jag vet tänkte folket på den här sidan av gärsgården att när bråkstaken var ur vägen, så skulle bråken gå över. Fast det är inte min sak. Jag bara kör.”

”Men kan du berätta”, sade Shadow, ”varför alla är så intresserade av mig? De bär sig åt som om jag vore viktig. Varför spelar det någon roll vad jag gör?”

”Fan om jag det vet. Du var viktig för oss för att du var viktig för Wednesday. Och varför … Det är väl bara ett av tillvarons små mysterier.”

”Jag är trött på mysterier.”

”Jaså? Jag tycker att de sätter viss piff på världen. Som salt i en gryträtt.”

”Och du är deras chaufför. Kör du åt dem allihop?”

”Åt den som råkar behöva mig”, sade Loke. ”Det är ett levebröd.”

Han lyfte handen mot ansiktet och tryckte på en knapp på armbandsklockan; urtavlan sken med ett milt, blått ljus, som lyste upp hans ansikte och fick det att se härjat och jagat ut. ”Fem i tolv”, sade Loke. ”Det är dags. Kommer du?”

Shadow tog ett djupt andetag. ”Jag kommer”, sade han.

De gick genom den mörka motellkorridoren tills de kom till rum 5.

Loke tog en tändsticksask ur fickan och tände en sticka mot tumnageln, och den flyktiga lågan gjorde ont i Shadows ögon. En ljusveke glimtade till och fattade eld. Och så en till. Loke tände ännu en tändsticka och fortsatte att tända ljusstumparna: de stod på fönsterbrädorna och på sängens huvudgavel och på handfatet i hörnet av rummet.

Sängen hade dragits ut från sin plats vid väggen mitt i motellrummet, så att det var någon meter över mellan den och väggen på alla sidor. Över sängen var lakan draperade, malätna och fläckiga motellakan. Ovanpå lakanen låg Wednesday, alldeles stilla.

Han var klädd i den ljusa kostym som han haft på sig när han blev skjuten. Höger sida av ansiktet var oskadd, perfekt, obesudlad av blod. Vänster ansiktshalva var en söndersliten sörja, och kavajens vänsteraxel och framsida var nerstänkta med mörka fläckar. Han hade händerna längs sidorna. Uttrycket i detta förödda ansikte var långt ifrån fridfullt: det såg sårat ut – sårat in i själen, genuint sårat ända in, fyllt av hat och vrede och ett hudlöst vansinne. Och det var också på något plan belåtet.

Shadow föreställde sig hur mr Jacquels erfarna händer slätade ut detta hat och denna smärta, åter byggde upp ett ansikte åt Wednesday med en begravningsentreprenörs vax och smink, gav honom en sista frid och värdighet som till och med döden hade nekat honom.

Men kroppen verkade inte mindre i döden. Och den luktade fortfarande svagt av Jack Daniel’s.

Blåsten från slätten tilltog: Shadow hörde hur den tjöt runt det gamla motellet, i Amerikas tänkta mittpunkt. Ljusen på fönsterbrädan rann och lågorna fladdrade.

Han hörde steg ute i korridoren. Någon knackade på dörren och ropade: ”Skynda på, är ni snälla, det är dags”, och så kom de inlunkande med sänkta huvuden.

Town kom först, följd av Media och mr Nancy och Czernobog. Sist kom den feta killen: han hade färska, röda märken i ansiktet och läpparna rörde sig hela tiden, som om han reciterade någonting för sig själv, men han gav inte ett ljud ifrån sig. Shadow kom på sig med att tycka synd om honom.

Självklart, utan att ett ord sades, ställde de upp sig runt kroppen, på armlängds avstånd från varandra. Stämningen i rummet var religiös – djupt religiös, på ett sätt som Shadow aldrig förr hade upplevt. Inte ett ljud hördes utom vinden och ljusens sprakande.

”Vi har samlats här på denna gudlösa plats”, sade Loke, ”för att överlämna kroppen av denna person till dem som vederbörligen ska ta hand om den, enligt alla riter. Om det är någon som vill säga någonting, gör det nu.”

”Inte jag”, sade Town. ”Jag träffade honom aldrig ens på riktigt. Och allt det här gör mig illa till mods.”

Czernobog sade: ”Det som har hänt kommer att få konsekvenser. Det vet ni väl? Det här kan inte bli annat än början till alltihop.”

Den feta grabben började fnissa, ett gällt, flickaktigt läte. Han sade: ”Okej. Okej, nu har jag det.” Och sedan, allt i samma tonläge, reciterade han:

”Kretsande, kretsande i växande cirklar
hör falken ej falkeneraren;

Allt faller samman; mittpunkten brister …”

Och sedan avbröt han sig och rynkade pannan. Han sade: ”Skit också. Förr kunde jag hela”, och så gned han sig i tinningarna och gjorde en grimas och teg.

Och sedan såg allesammans på Shadow. Blåsten skrek nu. Han visste inte vad han skulle säga. Han sade: ”Det här är bara ömkligt. Hälften av er dödade honom eller hade med hans död att göra. Nu ger ni oss hans kropp. Toppen. Han var en hetlevrad gammal jävel, men jag drack hans mjöd och jag jobbar fortfarande åt honom. Jag ville bara säga det.”

Media sade: ”I en värld där människor dör varje dag tycker jag att det viktiga att komma ihåg är att för varje stund av sorg vi känner när människor lämnar denna världen, så kommer det också en motsvarande stund av glädje när ett nytt barn kommer till världen. Det där första skriket – ja, det är väl magiskt, inte sant? Och det kanske är svårt att säga, men glädje och sorg är som kaffe och grädde. Så väl passar de ihop. Jag tycker att vi allihop borde ta en liten stund till att meditera över det.”

Och mr Nancy harklade sig och sade: ”Jaha, då får väl jag säga det, eftersom ingen annan här kommer att göra det. Vi står i mitten av detta land: ett land som inte har någonting till övers för gudar, och här i centrum gillar det oss mindre än någon annanstans. Det är ett ingenmansland, en plats för vapenvila, och här håller vi vår vapenvila. Vi har inget val. Nu ger ni oss kroppen av vår vän, och vi tar emot den. Ni ska få sota för det här, mord för mord, blod för blod.”

Town sade: ”Ja, ja. Ni kunde bespara er en massa besvär om ni åkte hem och sköt er själva i huvudet. Strunta i mellanhänderna.”

”Fan ta dig”, sade Czernobog. ”Fan ta dig och fan ta din morsa och fan ta din farsa och farfar och farfarsfar. Du kommer inte ens att dö i strid. Ingen krigare kommer att smaka ditt blod. Ingen som lever kommer att ta ditt liv. Du kommer att dö en mjuk, ynklig död. Du kommer att dö med en kyss på läpparna och en lögn i hjärtat.”

”Lägg av, gamling”, sade Town.

”Den blodskumma vågen släpps lös”, sade den feta grabben. ”Jag tror att det är det som kommer sedan.”

Vinden tjöt.

”Okej”, sade Loke. ”Han är er. Vi är klara. Ta med er den gamle jäveln härifrån.”

Han gjorde en gest med fingrarna, och Town, Media och den feta killen gick ut ur rummet. Han log mot Shadow. ”Kalla ingen lycklig, va?” sade han. Och sedan gick också han ut.

”Vad händer nu?” frågade Shadow.

”Nu sveper vi honom”, sade Anansi. ”Och sedan tar vi med honom härifrån.”

De lindade in kroppen i motellakanen, höljde den väl i dess provisoriska svepning så att kroppen inte var synlig och så att de kunde bära den. De två gamla männen gick till varsin ände av kroppen, men Shadow sade: ”Låt mig kolla en grej”, och han böjde knäna och lade armarna om den svepta gestalten, lyfte honom och sköt upp honom över axeln. Han rätade på knäna tills han stod, mer eller mindre bekvämt. ”Så där”, sade han. ”Jag har honom. Vi lägger honom bak i bilen.”

Czernobog såg ut som om han tänkte säga emot, men så stängde han munnen. Han spottade sig på tumme och pekfinger och började släcka ljusen med fingertopparna. Shadow hörde hur det fräste om ljusen när han gick ut ur det mörknande rummet.

Wednesday var tung men Shadow klarade att bära honom, ifall han höll en stadig takt. Han hade inget val. För varje steg han tog i korridoren hörde han Wednesdays ord i huvudet, och han kände smaken av det sursöta mjödet i svalget. Du beskyddar mig. Du kör mig från plats till plats. Du springer ärenden. I nödfall, men bara i nödfall, gör du folk illa när de behöver göras illa. För den osannolika händelse att jag dör håller du likvaka för mig …

Mr Nancy öppnade motelldörren åt honom och skyndade sedan fram och ställde sig vid bussens bakdörrar. De fyra andra stod redan vid sin Humvee och såg på dem, som om de inte kunde komma därifrån fort nog. Loke hade tagit på sig uniformsmössan igen. Den kalla blåsten slet i Shadow där han gick, drog i lakanen.

Så varligt han kunde lade han ner Wednesday bak i bussen.

Någon knackade honom på axeln. Han vände sig om. Town stod där med handen utsträckt. Han hade någonting i den.

”Här”, sade mr Town. ”Mr World ville att du skulle ha det här.”

Det var ett emaljöga. En fin spricka löpte längs mitten av det, och en liten flisa hade slagits bort på framsidan.

”Vi hittade det i frimurarsalen när vi städade. Det kanske för tur med sig. Gud ska veta att du kommer att behöva det.”

Shadow slöt handen runt ögat. Han önskade att han kommit på något kvickt och vasst svar, men Town var redan tillbaka vid Humveen och på väg upp i bilen; och fortfarande kunde Shadow inte komma på någonting smart att säga.

De körde österut. Gryningen mötte dem i Princeton, Missouri. Shadow hade fortfarande inte sovit.

Nancy sade: ”Är det något särskilt ställe där du vill bli avsläppt? Om jag vore du skulle jag skaffa ett nytt leg och sticka till Kanada. Eller Mexiko.”

”Jag tänker hålla mig till er”, sade Shadow. ”Det skulle Wednesday ha velat.”

”Du jobbar inte för honom längre. Han är död. När vi väl har lämnat av hans kropp kan du ge dig av vart du vill.”

”Och göra vad då?”

”Hålla dig ur vägen så länge kriget varar”, sade Nancy. Han slog på blinkern och svängde åt vänster.

”Göm dig ett tag”, sade Czernobog. ”Och när sedan det här är över kommer du tillbaka till mig, så kan jag avsluta det hela.”

Shadow sade: ”Vart ska vi med kroppen?”

”Virginia. Det finns ett träd där”, sade Nancy.

”Ett världsträd”, sade Czernobog, dystert belåten. ”Vi hade ett i min del av världen. Men vårt växte under världen, inte ovanför den.”

”Vi lägger honom vid foten av trädet”, sade Nancy. ”Vi lämnar honom där. Vi låter dig ge dig av. Vi kör söderut. Det blir krig. Blod spills. Många dör. Världen förändras en smula.”

”Vill ni inte ha med mig i er strid? Jag är rätt stor. Jag slåss bra.”

Nancy vände sig mot Shadow och log – första gången Shadow hade sett mr Nancy le på riktigt sedan han hade räddat Shadow ur Lumber Countys häkte. ”Det mesta av den här striden kommer att utkämpas på en plats dit du inte kan ta dig och som du inte kommer åt.”

”I människors hjärtan och tankar”, sade Czernobog. ”Som när vi åkte med Wednesday.”

”Va?”

”På karusellen.”

”Jaså”, sade Shadow. ”Bakom kulisserna. Jag förstår. Som i öknen med benen.”

Mr Nancy lyfte på huvudet. ”Varje gång jag tror att du inte är smart nog att knyta skosnörena själv förvånar du mig. Jo, det är där den riktiga striden kommer att äga rum. Allt annat blir bara spel för gallerierna.”

”Berätta för mig om vakan”, sade Shadow.

”Någon måste stanna vid kroppen. Det är en tradition. Vi letar rätt på någon.”

”Han ville att jag skulle göra det.”

”Nej”, sade Czernobog. ”Det kommer att ta livet av dig. Dålig, dålig, dålig idé.”

”Jaså? Skulle det ta livet av mig? Att stanna vid hans kropp?”

”Det är inte vad jag skulle vilja ha på min begravning”, sade mr Nancy. ”När jag dör vill jag bara att de ska gräva ner mig någonstans där det är varmt. Och sedan när det går söta flickor över min grav skulle jag ta tag om vristerna på dem, som i den där filmen.”

”Den filmen har jag aldrig sett”, sade Czernobog.

”Det är klart att du har. Det är precis i slutet. En film om ungdomar. En massa ungar som går på skolbal.”

Czernobog skakade på huvudet.

Shadow sade: ”Filmen heter Carrie, Czernobog. Och nu får någon av er berätta om vakan.”

Nancy sade: ”Berätta du. Jag kör.”

”Jag har aldrig hört talas om någon film som heter Carrie. Du får berätta.”

Nancy sade: ”Den person som håller vakan … blir fastbunden vid trädet. Precis som Wednesday blev. Och sedan hänger han där i nio dagar och nio nätter. Ingen mat, inget vatten. Helt ensam. Sedan tar man ner personen, och om han har överlevt … tja, det skulle ju kunna tänkas. Och Wednesday har fått sin vaka.”

Czernobog sade: ”Allvis kanske kan skicka oss en av de sina. En dvärg kunde överleva det.”

”Jag gör det”, sade Shadow.

”Nej”, sade mr Nancy.

”Jo”, sade Shadow.

De två gamla männen var tysta. Sedan sade Nancy: ”Varför det?”

”För att det är sådant som en levande person skulle göra”, sade Shadow.

”Du är galen”, sade Czernobog.

”Kanske det. Men jag tänker hålla Wednesdays vaka.”

När de stannade för att tanka meddelade Czernobog att han mådde illa och att han ville sitta i framsätet. Shadow hade ingenting emot att flytta bak i bussen. Där kunde han sträcka ut sig mer, och sova.

De körde vidare under tystnad. Shadow tyckte att han hade fattat ett beslut: någonting stort och sällsamt.

”Du, Czernobog”, sade mr Nancy efter en stund. ”Kollade du på tekniknissen där på motellet? Han var inte glad. Han har jävlats med någonting som jävlades tillbaka. Det är det största problemet med de nya killarna – de tror att de vet allting, och man kan inte lära dem någonting, inte annat än den hårda vägen.”

”Bra”, sade Czernobog.

Shadow låg utsträckt i sin fulla längd på baksätet. Han kände sig som två personer, eller fler än två. En del av honom kände sig milt upprymd: han hade gjort någonting, han hade gått framåt. Det skulle inte ha spelat någon roll ifall han inte hade velat leva, men han ville leva, och däri låg hela skillnaden. Han hoppades att han skulle överleva det här, men han var beredd att dö om det var vad som krävdes för att vara levande. Och en sekund tyckte han att alltsammans var komiskt, det absolut roligaste som hade hänt, och han undrade ifall Laura skulle uppskatta skämtet.

En annan del av honom – det kanske var Mike Ainsel, tänkte han, som hade försvunnit ut i intet när de tryckte på en knapp på polisstationen i Lakeside – som fortfarande försökte komma underfund med det hela, försökte se helheten.

”Gömda indianer”, sade han högt.

”Vad?” hördes Czernobogs irriterade kraxning från framsätet.

”Sådana där bilder som man får färglägga när man är liten. ’Ser du de gömda indianerna på den här bilden? Det finns tio indianer på bilden, hittar du allihop?’ Och när man tittar först ser man bara vattenfallet och stenarna och träden, och sedan upptäcker man att om man bara tittar lite på snedden ser en av skuggorna ut som en indian …” Han gäspade.

”Sov”, föreslog Czernobog.

”Men helheten”, sade Shadow. Sedan somnade han och drömde om gömda indianer.

Trädet fanns i Virginia. Det stod långt ifrån allt annat, inne på en gammal bondgård. För att komma till gården måste de köra söderut från Blacksburg i nästan en timme, köra på vägar som hette sådant som Pennywinkle Branch och Rooster Spur. Två gånger blev de tvungna att vända, och mr Nancy och Czernobog blev arga både på varandra och på Shadow.

De stannade för att få vägbeskrivning i en liten lanthandel, som låg längst ner i en backe, just där vägen delade sig. En gammal man kom ut från affärens inre utrymmen och stirrade på dem: han hade på sig en jeansoverall från Oshkosh B’Gosh och ingenting mer, inte ens skor. Czernobog valde ut en inlagd grisfot ur en burk på disken och gick ut för att äta den utomhus, medan mannen i overallen ritade kartor åt mr Nancy på baksidan av servetter, markerade landmärken och avtagsvägar.

De gav sig av igen med mr Nancy bakom ratten och kom fram på tio minuter. På en skylt vid grinden stod det ASK.

Shadow klev ur bussen och öppnade grinden. Bussen körde in och skumpade vidare över ängen. Shadow stängde grinden. Han gick lite bakom bussen, sträckte på benen och småsprang när den kom för långt före honom, och han njöt av känslan av att få röra på sig.

Han hade tappat all känsla för tid på vägen från Kansas. Hade de varit ute i två dagar? Tre? Han visste inte.

Kroppen bak i bussen verkade inte ruttna. Han kände lukten av den – en svag lukt av Jack Daniel’s och utöver den någonting som kunde ha varit sur honung. Men lukten var inte obehaglig. Då och då tog han fram emaljögat ur fickan och tittade på det: det var sprucket långt in, splittrat av vad han föreställde sig var en kula, men frånsett att en flisa slagits ut i kanten av irisen var ytan inte skadad. Det var en kuslig souvenir, men märkligt tröstande; han misstänkte att Wednesday skulle ha blivit road av att hans öga hade hamnat i Shadows ficka.

Huset på gården var mörkt och tillbommat. Ängarna var igenvuxna och verkade övergivna. Hustaket höll på att rasa in på baksidan; det var täckt med svart plast. De skumpade över en liten kulle, och Shadow såg trädet.

Det var silvergrått och det var högre än huset. Det var det vackraste träd Shadow någonsin hade sett: spöklikt men ändå fullkomligt verkligt och nästan perfekt symmetriskt. Det såg också omedelbart välbekant ut; han undrade om han hade drömt om det, och sedan kom han på att nej, han hade sett det många gånger förr, eller en avbild av det. Wednesday hade det på sin slipsnål i silver.

Volkswagenbussen skumpade och skuttade över ängen och stannade drygt fem meter från trädstammen.

Tre kvinnor stod vid trädet. Vid första anblicken trodde Shadow att det var Zoryorna, men de här kvinnorna kände han inte igen. De såg trötta och uttråkade ut, som om de hade stått där mycket länge. Alla tre höll i varsin trästege, och den äldsta hade också en brun säck. De såg ut som en uppsättning ryska dockor: en lång – hon var lika lång som Shadow, eller ännu längre –, en medellång och en kvinna som var så kort och krum att Shadow till en början trodde att hon var ett barn. De tre kvinnorna var så lika varandra att Shadow blev säker på att de måste vara systrar.

Den minsta av kvinnorna neg när bussen kom fram. De två andra bara stirrade. De delade på en cigarrett, och de rökte den ner till filtret innan en av dem fimpade den mot en rot.

Czernobog öppnade bussens bakdörrar och den största av kvinnorna trängde sig förbi honom, och lätt som om den varit en säck mjöl lyfte hon ut Wednesdays kropp ur bussen och bar bort den. Hon lade den framför trädet, ungefär tre meter från stammen. Hon och hennes systrar tog av svepningen. Wednesday såg värre ut i dagsljus än han gjort vid stearinljussken i motellrummet, och efter en snabb blick tittade Shadow bort. Kvinnorna rättade till hans kläder och borstade av kostymen lite, lade honom sedan på hörnet av lakanet och svepte det om honom igen.

Sedan kom kvinnorna fram till Shadow.

”Är det du?” frågade den största av dem.

”Den som ska sörja Allfadern?” frågade den mellersta.

”Den som har valt att hålla vakan?” frågade den minsta.

Shadow nickade. Efteråt kunde han aldrig minnas ifall han faktiskt hade hört deras röster. Kanske hade han bara förstått vad de menade på deras miner och blickar.

Mr Nancy, som hade gått in i huset för att använda toaletten, kom tillbaka ut till trädet. Han rökte en cigarill, och han såg tankfull ut.

”Shadow”, ropade han. ”Du behöver faktiskt inte göra det här. Vi kan leta rätt på någon som passar bättre för det.”

”Jag gör det”, sade Shadow enkelt.

”Och om du dör?” frågade mr Nancy. ”Om det tar livet av dig?”

”Då”, sade Shadow, ”tar det livet av mig.”

Mr Nancy slängde argt ner cigarillen på vägen. ”Jag sade att du har skit till hjärna, och du har fortfarande skit till hjärna. Fattar du inte när folk försöker ge dig en utväg?”

”Tyvärr”, sade Shadow. Han sade inte mer. Nancy gick tillbaka till bussen.

Czernobog kom fram till Shadow, och han såg inte glad ut. ”Du måste klara dig igenom det här levande”, sade han. ”Klara dig igenom det för min skull.” Och så knackade han Shadow lätt i pannan med knogen och sade: ”Bam!” Han kramade om Shadows axel, klappade honom på armen och gick bort till mr Nancy.

Den största kvinnan, som verkade heta Urtha eller Urder – Shadow kunde inte upprepa det så att hon blev nöjd – bad honom med gester att klä av sig.

”Alltihop?”

Den storvuxna kvinnan ryckte på axlarna. Shadow tog av sig allt utom kalsonger och t-shirt. Kvinnorna ställde sina stegar mot trädet. En av stegarna – den var handmålad med små blommor och blad som lindade sig längs stöttorna – pekade de ut åt honom.

Han klättrade uppför de nio pinnarna, och sedan, på deras uppmaning, klev han ut på en låg gren.

Den mellersta kvinnan hällde ut innehållet i säcken på ängens gräs. Den innehöll en härva av tunna rep, bruna av ålder och smuts, och kvinnan började sortera dem och noggrant lägga ut dem på marken bredvid Wednesdays kropp.

Nu klättrade de själva upp på sina stegar och började knyta till repen med invecklade och eleganta knutar, och de lindade repen först runt trädet och sedan runt Shadow. Helt ogenerat, som barnmorskor eller sjuksköterskor eller personer som gör i ordning lik, tog de av honom t-shirt och kalsonger, och de band honom inte hårt, men stadigt och slutgiltigt. Han häpnade över hur bekvämt repen och knutarna bar hans tyngd. Repen löpte under hans armar, mellan hans ben, runt midjan, fotlederna och bröstet, band honom vid trädet.

Det sista repet bands löst runt hans hals. I början var det obehagligt, men hans tyngd var skickligt fördelad och inget av repen skar i honom.

Han hade fötterna halvannan meter över marken. Trädet var kalt och jättelikt; grenarna var svarta mot den grå himlen, barken var slät och silvergrå.

De tog bort stegarna. Ett ögonblick kände han panik när repen tog hela hans tyngd och han sjönk någon decimeter. Ändå gav han inte ett ljud ifrån sig.

Kvinnorna lade kroppen inlindad i dess svepning av motellakan vid trädets fot, och sedan lämnade de honom.

De lämnade honom där ensam.

Kapitel femton

Hang me, O hang me, and I’ll be dead and gone,

Hang me, O hang me, and I’ll be dead and gone,

I wouldn’t mind the hangin’, it’s bein’ gone so long,

It’s lyin’ in the grave so long.

Gammal sång

Den första dag då Shadow hängde i trädet upplevde han bara ett obehag som sakta övergick i smärta och fruktan, och ibland i en känsla som låg någonstans mellan leda och apati: ett grått accepterande, en väntan.

Han hängde.

Det var vindstilla.

Efter flera timmar började flyktiga skurar av färg explodera över synfältet i moln av karmosinrött och guld, och de dunkade och pulserade av ett eget liv.

Smärtan i armar och ben blev småningom outhärdlig. Om han lät dem slappna av, om han lät kroppen bli slapp och dinglande och lät sig sjunka framåt spändes repet han hade om halsen, och världen skimrade och snurrade; då rätade han upp sig mot trädstammen igen. Han kände hur hjärtat arbetade i bröstet, ett dunkande, orytmiskt tapto när det pumpade blodet genom hans kropp …

Smaragder och safirer och rubiner kristalliserades och splittrades inför hans blick. Andhämtningen var bara grunda flämtningar. Trädets bark var skrovlig mot hans rygg. Eftermiddagens kyla mot hans nakna hud fick honom att huttra, gav honom gåshud, stack i skinnet.

Det är lätt, sade någon i bakhuvudet på honom. Det finns ett knep: man gör det eller dör.

Han blev nöjd med tanken och upprepade den om och om igen i bakhuvudet. Delvis mantra och delvis barnramsa, den smattrade i takt med hjärtats trumslag.

Det är lätt, det finns ett knep, man gör det eller dör.

Det är lätt, det finns ett knep, man gör det eller dör.

Det är lätt, det finns ett knep, man gör det eller dör.

Det är lätt, det finns ett knep, man gör det eller dör.

Tiden gick. Mässandet fortsatte. Han hörde det. Någon upprepade orden och slutade inte förrän Shadow blev helt torr i munnen, förrän tungan blev som en skinnbit. Han hävde sig upp och bort från trädet med fötterna, försökte bära sin tyngd på ett sådant sätt att han fortfarande kunde fylla lungorna.

Han andades tills han inte kunde hålla sig uppe längre, och då sjönk han tillbaka ner i repen och hängde mot trädet.

När tjattrandet började – ett argt, skrattande tjatter – stängde han munnen, orolig för att det skulle vara han själv som åstadkom det; men ljudet fortsatte. I så fall är det världen som skrattar åt mig, tänkte Shadow. Hans huvud sjönk åt sidan. Någonting sprang nerför stammen bredvid honom och stannade bredvid hans huvud. Det pladdrade högt i örat på honom, ett enda ord, som lät ungefär som ”ratatosk”. Shadow försökte upprepa det, men tungan fastnade i gommen. Han vände långsamt på sig och såg en ekorres gråbruna huvud och spetsiga öron.

Han fann att på nära håll är ekorrar inte alls lika söta som på avstånd. Djuret var farligt och påminde om en råtta; det var inte gulligt eller charmigt. Och tänderna såg vassa ut. Han hoppades att ekorren inte skulle se honom som ett hot eller som föda. Han trodde inte att ekorrar var köttätare … men å andra sidan var det mycket han hade trott, och som hade visat sig vara annorlunda …

Han sov.

Smärtan väckte honom flera gånger de närmaste timmarna. Den drog upp honom från en mörk dröm där döda barn steg upp och kom till honom, med ögon som var fjällande, svullna pärlor, och de förebrådde honom för att han hade svikit dem. En spindel letade sig över hans ansikte, och han vaknade. Han skakade på huvudet så att den ramlade eller skrämdes bort och återgick sedan till sina drömmar – och nu var det en man med elefanthuvud, med kulmage och en bruten bete, som kom ridande fram mot honom på en ofantlig mus. Den elefanthövdade mannen krökte snabeln mot Shadow och sade: ”Om du hade åkallat mig innan du företog den här resan, så kunde du kanske ha undvikit vissa av dina svårigheter.” Sedan tog elefanten musen, som på något sätt som Shadow inte uppfattat hade blivit väldigt liten samtidigt som den inte alls hade förändrats i storlek, och flyttade den från hand till hand till hand, krökte fingrarna om den medan det lilla djuret kilade från handflata till handflata, och Shadow blev inte alls förvånad när den elefanthövdade guden till slut öppnade alla fyra händerna och visade att de var helt tomma. Han ryckte på ena axeln efter den andra i en egendomligt smidig rörelse och såg outgrundligt på Shadow.

”Den är instängd i asken”, sade Shadow till elefantmannen. Han hade sett när svansspetsen försvann.

Elefantmannen nickade med sitt väldiga huvud och sade: ”Ja. Instängd. Du kommer att glömma mycket. Du kommer att ge bort mycket. Du kommer att förlora mycket. Men förlora inte det”, och sedan började det regna och Shadow kastades, huttrande och våt, från djup sömn till klarvakenhet. Huttrandet tilltog så mycket att det skrämde honom: han huttrade häftigare än han någonsin hade föreställt sig var möjligt, en rad konvulsiviska skälvningar som tog näring från varandra. Han försökte tvinga sig att vara stilla men ändå huttrade han, huttrade så att tänderna slog mot varandra och lemmarna ryckte och rörde sig okontrollerat. Någonstans kände han också en verklig smärta, en djup smärta som av en kniv, och den översållade hans kropp med små, osynliga sår, närgångna och olidliga.

Han öppnade munnen för att fånga regnet när det föll; det fuktade hans spruckna läppar och torra tunga, blötte repen som band honom vid trädstammen. Det kom en blixt så ljusstark att den kändes som ett slag i ögonen, och den förvandlade världen till ett brinnande panorama av sken och eftersken. Sedan kom åskan, ett brak och ett dunder och ett muller, och medan åskan ekade fördubblades regnet. I regnet och natten avtog darrningarna; knivbladen lades undan. Shadow kände inte kylan längre, eller snarare: han kände bara kylan, men nu hade den blivit en del av honom själv.

Shadow hängde i trädet medan blixtarna fladdrade och grenade sig över himlen, och åskan avtog till ett allestädes närvarande muller, med enstaka knallar och vrål som om avlägsna bomber exploderade i natten. Vinden slet i Shadow, försökte dra loss honom ur trädet, hudflängde honom, skar in i benet; i själen förstod Shadow att den verkliga stormen hade börjat.

Då steg en underlig glädje inom honom, och han började skratta medan regnet sköljde över hans nakna hud och blixtarna sken och åskan mullrade så högt att han knappt hörde sitt eget skratt. Han jublade.

Han levde. Han hade aldrig förr känt sig sådan här. Aldrig.

Om han dog, tänkte han, om han dog med en gång, här i trädet, då skulle det vara värt det för att ha fått vara med om detta enda, perfekta, vansinniga ögonblick.

”Hallå!” skrek han åt stormen. ”Hallå! Det är jag! Jag är här!”

Han fångade lite vatten mellan sin nakna axel och trädstammen, och han vred på huvudet och drack av regnvattnet, sög och sörplade i sig det, och han drack mer och han skrattade, skrattade av glädje och hänförelse, inte vansinne, tills han inte orkade skratta mer utan bara hängde där, för utmattad för att kunna röra sig.

Nere på marken vid trädets fot hade lakanet blivit halvgenomskinligt av regnet, och blåsten hade lyft undan det så att Shadow såg Wednesdays döda hand, vaxlik och blek, och huvudets konturer, och han tänkte på Turinsvepningen och han mindes den öppna flickan på Jacquels bord i Cairo, och sedan, liksom för att trotsa kylan, noterade han att han hade det varmt och bekvämt och att barken kändes mjuk, och han somnade igen. Ifall han drömde några drömmar den här gången kunde han inte minnas dem.

Framåt nästa morgon var smärtan inte längre lokal, inte begränsad till de platser där repen skar in i hans kött eller där barken skavde mot huden. Nu var smärtan överallt.

Och han var hungrig, med tomma stick djupt in i sitt innersta. Det bultade i huvudet. Ibland inbillade han sig att han hade slutat andas, att hjärtat hade slutat slå. Då höll han andan tills han hörde hur hjärtat mullrade som ett hav i öronen och han tvingades suga i sig luft, likt en dykare som kommer upp ur djupet.

Det tycktes honom att trädet sträckte sig från helvetet till himlen och att han alltid hade hängt där. En brun hök kretsade runt trädet, landade på en avbruten gren i närheten av honom och flög sedan iväg igen, västerut.

Stormen, som hade avtagit i gryningen, började tillta igen medan dagen gick. Grå, virvlande moln sträckte sig från horisont till horisont; ett långsamt duggregn började falla. Kroppen vid trädets fot såg ut att ha blivit mindre i sitt fläckiga motellakan och sjunkit in i sig själv, som en sockerkaka som har fått stå ute i regnet.

Ibland brann Shadow, ibland frös han.

När åskan satte igång igen föreställde han sig att han hörde trummor som mullrade, stora pukor i åskan och i hans mullrande hjärta, inombords eller utanför, det kunde kvitta vilket.

Han uppfattade smärtan i färger: rött som på en barskylt i neon, grönt som trafikljus en regnig natt, blått som en tom videoskärm.

Ekorren hoppade från trädstammens bark över till Shadows axel, och de vassa klorna borrade sig in i hans hud. ”Ratatosk!” tjattrade den. Nosen rörde vid hans läppar. ”Ratatosk.” Den hoppade över till trädet igen.

Hans hud var full av nålar, ett stickande som täckte hela kroppen. Känslan var outhärdlig.

Hans liv låg utbrett nedanför honom på svepningen från motellet: bokstavligen utbrett, som föremål vid en dadaistisk picknick, en surrealistisk tablå: han såg sin mors förbryllade blick, amerikanska ambassaden i Norge, Lauras ögon på deras bröllopsdag …

Han skrattade med torra läppar.

”Vad är det som är så roligt, valpen?” frågade Laura.

”Vår bröllopsdag”, sade han. ”Du mutade organisten till att byta från att spela bröllopsmarschen till musiken från Scooby Doo när du gick fram till mig på mittgången. Minns du det?”

”Det är klart att jag minns det. ’Och jag skulle ha klarat det också, om det inte hade varit för er snokande ungar.’”

”Jag älskade dig så mycket”, sade Shadow.

Han kände hennes läppar mot hans, och de var varma och våta och levande, inte kalla och döda, så han förstod att det här var ytterligare en hallucination. ”Du är inte här, va?” sade han.

”Nej”, sade hon. ”Men du kallar på mig för sista gången. Och jag är på väg.”

Det var svårare att andas nu. Repen som skar in i köttet var en abstrakt idé, som fri vilja eller evighet.

”Sov, valpen”, sade hon, fast han trodde att han kanske hade hört sin egen röst, och han sov.

Solen var ett mynt av tenn på en himmel av bly. Shadow var, förstod han sakta, vaken, och han frös. Men den del av honom som förstod det tycktes befinna sig mycket långt ifrån resten av honom. Någonstans på håll var han medveten om att det sved smärtsamt i munnen och halsen, och att de var spruckna. Ibland såg han stjärnskott i dagsljuset; andra gånger såg han väldiga fåglar, stora som varubilar, som kom flygande emot honom. Ingenting nådde fram till honom, ingenting rörde vid honom.

”Ratatosk. Ratatosk.” Tjattrandet hade övergått i bannor.

Ekorren landade på hans axel, tungt och med vassa klor, och stirrade honom i ansiktet. Han undrade om han hallucinerade: djuret höll i ett valnötsskal i framtassarna, som en dockskåpskopp. Den tryckte skalet mot Shadows läppar. Shadow kände vattnet, och ofrivilligt sög han in det i munnen, drack ur den lilla koppen. Han fuktade sina spruckna läppar och torra tunga med vattnet. Han vätte munnen och svalde det som var kvar, vilket inte var mycket.

Ekorren hoppade ut i trädet igen och sprang nerför det mot rötterna, och sedan, efter några sekunder, minuter eller timmar, Shadow visste inte vilket (alla klockorna i hans inre var trasiga, tänkte han, och drev och kugghjul och fjädrar var bara ett virrvarr nere i det slingrande gräset), kom ekorren försiktigt klättrande tillbaka med sin dockskåpskopp, och Shadow drack vattnet som den tagit med till honom.

Vattnets smak av lera och järn fyllde munnen, svalkade hans uttorkade strupe. Den lindrade tröttheten och vansinnet.

Efter tredje valnötsskalet var han inte längre törstig.

Då började han kämpa, dra i repen, fäkta med kroppen, försökte ta sig ner, komma loss, komma undan. Han jämrade sig.

Knutarna var bra. Repen var starka och de höll, och snart hade han gjort sig utmattad igen.

I sin feberyra blev Shadow trädet. Rötterna gick djupt ner i jordens mylla, djupt ner i tiden, i dolda källor. Han anade källan som tillhörde den kvinna som hette Urd, det vill säga det förflutna. Hon var vidunderlig, en jättinna, ett underjordiskt berg till kvinna, och det vatten hon vaktade var tidens vatten. Andra rötter sträckte sig till andra platser. Vissa av platserna var hemliga. När han var törstig nu tog han upp vatten med rötterna, tog upp det i sin varelse och sin kropp.

Han hade hundra armar som förgrenade sig i hundratusen fingrar, och alla fingrarna nådde himlen. Himlens tyngd var stor på hans axlar.

Det var inte så att obehaget minskade, men smärtan tillhörde gestalten som hängde i trädet, inte trädet självt. I sitt vansinne var Shadow nu så mycket mer än mannen i trädet. Han var trädet och han var vinden som rasslade bland världsträdets nakna grenar; han var den grå himlen och molnen som vältrade sig; han var ekorren Ratatosk som sprang från de djupaste rötterna till de högsta grenarna; han var höken med den galna blicken som satt på en avbruten gren i trädets topp och blickade ut över världen; han var ormen i trädets hjärta.

Stjärnorna snurrade, och han drog sina hundra händer över de glittrande stjärnorna, palmerade dem, bytte dem, fick dem att försvinna …

Ett ögonblick av klarhet i smärtan och vansinnet: Shadow kände hur han kom upp till ytan. Han visste att det inte skulle bestå länge. Morgonsolen bländade honom. Han slöt ögonen och önskade att han kunnat skugga dem.

Det var inte långt kvar nu. Det visste han också.

När Shadow öppnade ögonen såg han att en ung man satt hos honom i trädet.

Hans hud var mörkbrun. Pannan var hög och det mörka håret lockade sig hårt. Han satt på en gren högt ovanför Shadows huvud. Shadow såg honom tydligt, om han vred på huvudet. Och mannen var vansinnig. Det såg Shadow med en enda blick.

”Du är naken”, sade galningen förtroligt, med sprucken röst. ”Jag är också naken.”

”Jag ser det”, sade Shadow.

Galningen tittade på honom, och sedan nickade han och vred huvudet neråt och runt, som om han försökte bli av med en nackspärr. Till sist sade han: ”Vet du vem jag är?”

”Nej”, sade Shadow.

”Jag vet vem du är. Jag iakttog dig i Cairo. Jag iakttog dig efteråt. Min syster gillar dig.”

”Du är …” Namnet undflydde honom. Äter ihjälkörda djur. Just det. ”Du är Horus.”

Galningen nickade. ”Horus”, sade han. ”Jag är gryningens falk, eftermiddagens hök. Jag är solen, precis som du. Och jag vet Ras sanna namn. Mamma berättade det för mig.”

”Det var väl jättebra”, sade Shadow artigt.

Galningen stirrade uppmärksamt ner i marken nedanför dem utan att säga någonting. Sedan föll han ner från trädet.

En hök föll till marken som en sten, girade ut ur störtdykningen, slog tungt med vingarna och flög tillbaka till trädet med en kaninunge i klorna. Den landade på en gren nära Shadow.

”Är du hungrig?” frågade galningen.

”Nej”, sade Shadow. ”Det borde jag väl vara, men det är jag inte.”

”Jag är hungrig”, sade galningen. Han åt kaninen snabbt, slet sönder den, sög, rev, drog. När han hade gnagt av benen släppte han dem och pälsen på marken. Han gick längre ut på grenen tills han bara var på armlängds avstånd från Shadow och såg sedan ogenerat på honom, inspekterade honom nogsamt och vaksamt, från fötterna till huvudet. Han hade kaninblod på hakan och bröstet, och han torkade bort det med handryggen.

Shadow tyckte att han måste säga någonting. ”Hör du”, sade han.

”Hör du”, sade galningen. Han reste sig upp på grenen, vände sig bort från Shadow och lät en båge av mörk urin strömma ut på ängen nedanför. Det pågick en lång stund. När han var klar hukade han sig på grenen igen.

”Vad kallas du?” frågade Horus.

”Shadow”, sade Shadow.

Galningen nickade. ”Du är skuggan. Jag är ljuset”, sade han. ”Allt som finns kastar en skugga.” Sedan sade han: ”Snart kommer de att börja striden. Jag såg på dem när de började anlända.”

Och sedan sade galningen. ”Du är döende. Inte sant?”

Men Shadow kunde inte tala längre. En hök flög iväg och kretsade sakta uppåt, red på vindarna upp i morgonen.

Månsken.

En hostning skakade Shadows hela kropp, en plågsam, smärtsam hosta som skar i bröstet och strupen. Han försökte få luft.

”Du, valpen”, ropade en röst han kände igen.

Han tittade ner.

Månskenet brann vitt mellan trädgrenarna, klart som på dagen, och en kvinna stod i månskenet på marken nedanför honom; hennes ansikte var en blek oval. Vinden skallrade i trädgrenarna.

”Hej, valpen”, sade hon.

Han försökte svara men hostade i stället, djupt ner i bröstet, en lång stund.

”Vet du”, sade hon hjälpsamt, ”det där låter inte alls bra.”

Han kraxade: ”Hej, Laura.”

Hon såg upp på honom med död blick, och hon log.

”Hur hittade du mig?” frågade han.

Hon var tyst en lång stund i månskenet. Sedan sade hon: ”Du är det närmaste ett liv jag har. Du är det enda jag har kvar, det enda som inte är dystert och platt och grått. Man kunde sätta ögonbindel på mig och släppa mig i det djupaste av hav, och jag skulle veta var du finns. Man kunde begrava mig hundra mil under marken, och jag skulle veta var du är.”

Han tittade ner på kvinnan i månskenet, och det stack i ögonen av tårar.

”Jag ska skära ner dig”, sade hon efter en stund. ”Jag slösar bort alldeles för mycket tid på att rädda dig, va?”

Han hostade igen. ”Nej”, sade han sedan. ”Lämna mig här. Jag måste göra det här.”

Hon tittade upp på honom och skakade på huvudet. ”Du är tokig”, sade hon. ”Du är döende där uppe. Eller också kommer du att bli invalidiserad, om du inte redan är det.”

”Kanske det”, sade han. ”Men jag lever.”

”Ja”, sade hon efter en stund. ”Det gör du nog.”

”Du sade det ju till mig”, sade han. ”På kyrkogården.”

”Det känns som om det var väldigt länge sedan, valpen”, sade hon. Och sedan sade hon: ”Jag mår bättre här. Det gör inte lika ont. Förstår du hur jag menar? Men jag är så uttorkad.”

Vinden avtog, och nu kände han hennes lukt: en stank av ruttet kött och sjukdom och förmultning, genomsyrande och obehaglig.

”Jag blev av med jobbet”, sade hon. ”Det var ett nattjobb, men de sade att folk hade klagat. Jag sade att jag var sjuk och de sade att det brydde de sig inte om. Jag är så törstig.”

”Kvinnorna”, sade han. ”De har vatten. I huset.”

”Valpen …” Hon lät rädd.

Det vita ansiktet stirrade upp på honom. ”Jag borde gå”, sade hon. Sedan hostade hon hackande och gjorde en grimas, och så spottade hon ut någonting vitt i gräset. Det gick sönder när det slog i marken och slingrade sedan bort.

Det var nästan omöjligt att andas. Bröstet kändes tungt och huvudet svajade.

”Stanna”, sade han med en andhämtning som nästan var en viskning, osäker på om hon kunde höra honom. ”Snälla, gå inte.” Han började hosta. ”Stanna över natten.”

”Jag stannar en stund”, sade hon. Och sedan sade hon, som en mor till ett barn: ”Ingen ska få göra dig illa så länge jag är här. Vet du det?”

Shadow hostade igen. Han slöt ögonen – bara en liten stund, trodde han, men när han öppnade dem igen hade månen gått ner och han var ensam.

Ett muller och ett bultande i huvudet, långt värre än en migrän, långt bortom all smärta. Allt löstes upp i små fjärilar som kretsade runt honom likt en mångfärgad dammstorm och dunstade sedan ut i natten.

Det vita lakan som var lindat runt kroppen vid trädets fot flaxade högljutt i morgonvinden.

Bultandet avtog. Allt saktade in. Det fanns ingenting kvar som kunde få honom att fortsätta andas. Hjärtat slutade att slå i bröstet.

Det mörker han denna gång hade trätt in i var djupt och lystes upp av en enda stjärna, och det var slutgiltigt.

Kapitel sexton

Jag vet att det är riggat. Men det finns inget annat att spela här.

Canada Bill Jones

Trädet var borta, och världen var borta, och den morgongrå himlen ovanför honom var borta. Nu hade himlen midnattsfärg. En ensam, kall stjärna sken högt ovanför honom; ett lågande, blinkande ljus, och ingenting mer. Han tog ett enda steg och snavade nästan.

Shadow tittade ner. Trappsteg var uthuggna ur klippan: de ledde neråt, trappsteg så väldiga att han inte kunde tro annat än att jättar hade huggit ut dem och gått nerför dem för länge sedan.

Han klättrade ner, till hälften hoppade, till hälften svingade sig från steg till steg. Det värkte i kroppen, men det var det slags värk som kommer av att man inte har rört på sig, inte den plågade värken i en kropp som har hängt i ett träd tills den har dött.

Utan förvåning lade han märke till att han nu var helt påklädd, i jeans och vit t-shirt. Han var barfota. Han upplevde ett ögonblick av yttersta déjà vu: detta var vad han varit klädd i när han stod i Czernobogs lägenhet den natt då Zorya Polunochnaya hade kommit till honom och berättat om stjärnbilden som kallades Odens vagn. Hon hade tagit ner månen från himlen åt honom.

Med ens visste han vad som skulle hända därnäst. Zorya Polunochnaya skulle vara där.

Hon väntade på honom i slutet av trappan. På himlen fanns ingen måne, men hon var ändå översköljd av månsken; hennes vita hår var månblekt, och hon var klädd i samma nattlinne av spets och bomull som hon burit den där natten i Chicago.

Hon log när hon fick se honom och tittade ner, liksom för ögonblicket generad. ”Hej”, sade hon.

”Hejsan”, sade Shadow.

”Hur mår du?”

”Jag vet inte”, sade han. ”Jag undrar om det här kanske kan vara ytterligare en konstig dröm uppe i trädet. Jag har haft sjuka drömmar sedan jag kom ut från fängelset.”

Hennes ansikte färgades i silver av månskenet (men himlen var plommonsvart, och nu, vid foten av trappan, hade också den ensamma stjärnan försvunnit utom synhåll), och hon såg både högtidlig och sårbar ut. Hon sade: ”Alla dina frågor kan besvaras, om det är vad du vill. Men när du väl har fått dina svar kan du aldrig mer vara okunnig om dem.”

Bakom henne delade sig vägen. Han skulle bli tvungen att välja vilken väg han skulle ta, det visste han. Men först var det en sak han måste göra. Han stack handen i jeansfickan och blev lättad när han kände den välbekanta tyngden av myntet där, längst ner i den. Han lirkade upp det och höll det mellan tumme och pekfinger: en silverdollar med Frihetsgudinnan från 1922. ”Den här är din”, sade han.

Så mindes han att hans kläder egentligen låg vid foten av trädet. Kvinnorna hade lagt hans kläder i säcken som de tagit repen ur och knutit ihop den, och den största av kvinnorna hade lagt en stor sten på den, så att den inte skulle blåsa bort. Och alltså visste han att silverdollarn i verkligheten låg i en ficka i den säcken, under stenen. Men den var ändå tung i hans hand, där vid ingången till underjorden.

Hon tog den ur hans handflata med slanka fingrar.

”Tack. Den har köpt frihet åt dig två gånger”, sade hon. ”Och nu ska den lysa upp din väg in i de mörka platserna.”

Hon slöt handen om dollarn, och sedan höjde hon handen och satte myntet i luften, så högt upp hon nådde, och släppte det sedan. I stället för att falla svävade myntet uppåt tills det befann sig några decimeter ovanför huvudet på Shadow. Men det var inte längre ett silvermynt. Frihetsgudinnan och hennes taggiga krona var borta. Det ansikte han såg på myntet nu var månens obestämda anlete på sommarhimlen.

Shadow kunde inte bestämma sig för om han tittade på en måne i samma storlek som en dollar, tre decimeter ovanför huvudet på honom, eller om han tittade på en måne stor som Stilla havet, många hundra mil borta. Inte heller visste han om det var någon skillnad på dessa båda ting. Det kanske bara handlade om hur man såg på saken.

Han tittade på vägen, som delade sig i två stigar framför honom.

”Vilken väg ska jag ta?” frågade han. ”Vilken är riskfri?”

”Tar du den ena, så kan du inte ta den andra”, sade hon. ”Men ingen av vägarna är riskfri. Vilken väg vill du helst gå – de hårda sanningarnas väg, eller de fina lögnernas?”

”Sanningarnas”, sade han. ”Jag har kommit för långt för fler lögner.”

Hon såg sorgsen ut. ”Då måste du betala ett pris”, sade hon.

”Då betalar jag det. Vad är det?”

”Ditt namn”, sade hon. ”Ditt riktiga namn. Du måste ge det till mig.”

”Hur då?”

”Så här”, sade hon. Hon sträckte fram en perfekt hand mot hans huvud. Han kände hur hennes fingrar nuddade hans hud och sedan kände han hur de trängde igenom den, genom skallen, kände hur de letade sig djupt ner i hans huvud. Någonting kittlade, i skallen och hela vägen ner i ryggraden. Hon drog ut handen ur hans huvud. En låga – som en ljuslåga, men den brann med ett klart, magnesiumvitt sken – fladdrade på hennes pekfinger.

”Är det mitt namn?” frågade han.

Hon slöt handen, och ljuset försvann. ”Det var det”, sade hon. Hon sträckte ut handen och pekade på den högra stigen. ”Den vägen”, sade hon. ”För tillfället.”

Namnlös gick Shadow nerför den högra stigen i månskenet, och när han vände sig om för att tacka henne såg han ingenting utom mörker. Det tycktes honom att han var långt under jorden, men när han tittade upp i mörkret ovanför såg han fortfarande den lilla månen.

Han gick runt ett hörn.

Om det här var livet efter detta, tänkte han, så påminde det mycket om Huset på Klippan: till en del diorama, till en del mardröm.

Han såg sig själv deppa ihop i fängelset, på fängelsedirektörens kontor, när denne berättade för honom att Laura hade dött i en bilolycka. Han såg sin egen uppsyn – han såg ut som om han blivit övergiven av hela världen. Det smärtade honom att se denna nakenhet och fruktan. Han skyndade vidare, trängde sig genom direktörens grå kontor, och fann att han stod och tittade på en videofirma i utkanten av Eagle Point. Tre år sedan. Ja.

Inne butiken spöade han just skiten ur Larry Powers och B.J. West, det visste han, och han slog sönder knogarna med det; snart skulle han gå ut därifrån och ha med sig en brun snabbköpskasse full av tjugodollarsedlar. Pengarna skulle de aldrig kunna bevisa att han hade tagit: hans andel av bytet och lite mer därtill, för de borde inte ha försökt blåsa honom och Laura på det där viset. Han hade bara kört bilen, men han hade gjort sin del, gjort allt som hon bett honom om …

Vid rättegången var det ingen som nämnde bankrånet, fastän alla ville. De kunde inte bevisa någonting, så länge ingen sade någonting. Och det gjorde ingen. I stället blev åklagaren tvungen att hålla sig till den kroppsskada som Shadow hade vållat Powers och West. Han visade fotografier av hur de båda männen sett ut när de kommit till ortens sjukhus. Shadow försvarade sig knappt i rätten: det var enklare på det sättet. Varken Powers eller West verkade kunna komma ihåg vad slagsmålet hade handlat om, men båda sade att det varit Shadow som angripit dem.

Ingen hade sagt någonting om pengarna.

Ingen hade ens nämnt Laura, och det var allt Shadow ville.

Shadow undrade om det hade varit bättre att gå de bekväma lögnernas stig. Han gick bort därifrån och följde stenvägen ner i vad som såg ut som ett sjukhusrum, ett offentligt sjukhus i Chicago, och han kände hur gallan steg i strupen. Han stannade. Han ville inte titta. Han ville inte gå vidare.

I sjukhussängen var hans mor döende igen, som hon varit när han var sexton, och jo, där var han, en stor, klumpig sextonåring med acne som gjorde hans mockafärgade hud gropig; han satt bredvid hennes säng men kunde inte titta på henne, och han läste en pocketbok. Shadow undrade vad det var för bok, så han gick runt sjukhussängen för att ta en närmare titt på den. Han ställde sig mellan sängen och stolen och såg från den ena till den andra, från den store pojken som satt böjd i stolen med näsan i Gravitationens regnbåge, försökte fly från sin mors död in i London under blitzen, och bokens fiktiva vansinne var ingen flykt och ingen ursäkt.

Hans mor hade ögonen slutna i morfinets frid: det som hon hade trott bara var ännu en kris, ytterligare en smärta som måste uthärdas, hade alltför sent visat sig vara lymfcancer. Hennes hud hade en citrongul anstrykning. Hon var strax över trettio, men hon såg mycket äldre ut.

Shadow ville ruska om sig själv, den tafatte pojke som han en gång varit, få honom att ta hennes hand, prata med henne, göra någonting innan hon gick bort, vilket han visste att hon skulle göra. Men han kunde inte nå sig själv, så han läste vidare, och hans mor dog medan han satt i stolen bredvid henne och läste i en tjock bok.

Därefter hade han mer eller mindre slutat läsa. Man kunde inte lita på skönlitteratur. Vad var det för vits med böcker om de inte kunde skydda en från en sådan händelse?

Shadow gick ut ur sjukrummet, iväg i den vindlande korridoren och djupt in i jordens inre.

Han ser sin mor först och han kan inte fatta att hon är så ung, tjugofem skulle han tro, före sjukpensioneringen. De befinner sig i sin lägenhet, ännu en av ambassadernas hyrlägenheter någonstans i Nordeuropa. Han ser sig om efter någonting som kan säga honom var, och han ser sig själv: en liten tanig unge med stora, blekgrå ögon och mörkt hår. De grälar. Utan att höra orden vet Shadow vad de grälar om: det var trots allt det enda de grälade om.

”Berätta om pappa.”

”Han är död. Fråga inte om honom.”

”Men vem var han?”

”Glöm honom. Död och borta, och du gick inte miste om någonting.”

”Jag vill se ett foto på honom.”

”Jag har inget foto”, brukade hon säga då, och hennes röst brukade bli låg och häftig, och han visste att om han fortsatte att fråga skulle hon börja skrika eller till och med slå honom, och han visste att han inte skulle sluta fråga, så han vände sig därifrån och gick vidare i tunneln.

Den väg han följde vindlade och slingrade och krökte sig i sicksack, och det fick honom att tänka på ormskinn och inälvor och djupa, djupa trädrötter. Till vänster om honom låg en damm; han hörde vatten som droppade ner i den någonstans långt in i tunneln, men droppandet krusade knappt dammens spegelblanka yta. Han sjönk ner på knä och drack, förde vattnet till läpparna med händerna. Sedan gick han vidare tills han stod bland de glittrande, svävande ljusmönstren från en diskokula. Det var som att stå precis mitt i universum med alla stjärnorna och alla planeterna kretsande omkring sig, och han hörde ingenting, inte musiken, inte de samtal som skreks över musiken, och nu stirrade han på en kvinna som såg ut precis så som hans mamma aldrig hade sett ut under de år han känt henne, hon är trots allt inte stort mer än ett barn …

Och hon dansar.

Shadow upptäckte att han inte blev det minsta förvånad när han kände igen den man som dansar med henne. Så mycket hade han inte förändrats på trettiotre år.

Hon är berusad: det ser Shadow med en enda blick. Hon är inte mycket berusad, men hon är inte van att dricka, och om en vecka eller så ska hon åka till Norge. De har druckit margaritor, och hon har salt på läpparna och salt som klibbar fast vid handryggen.

Wednesday har inte kostym och slips, men slipsnålen i form av ett silverträd som han bär över skjortans bröstficka glittrar och blänker när diskokulans ljus faller på den. De är ett stiligt par, trots åldersskillnaden. I Wednesdays rörelser finns en vargliknande elegans.

En långsam dans. Han drar henne tätt intill sig och hans väldiga näve kröker sig härsklystet om hennes bakdel, drar henne tätt intill. Andra handen kupar han om hennes haka, lyfte den upp mot sitt ansikte, och där på golvet kysser de varandra, medan de glittrande ljusen leder in dem i världsalltets mitt.

Strax därpå går de därifrån. Hon svajar mot honom, och han leder henne ut ur danslokalen.

Shadow begravde huvudet i händerna och följde inte efter dem. Han ville inte eller kunde inte bevittna hur han själv avlades.

De glittrande ljusen var borta, och nu kom den enda belysningen från den lilla måne som stod högt ovanför hans huvud.

Han gick vidare. Vid en krök på stigen stannade han till ett ögonblick för att hämta andan.

Han kände hur en hand ömt drogs uppför hans rygg, och ömma fingrar rufsade om honom i nackhåret.

”Hejsan”, viskade en hes, kattaktig röst över axeln på honom.

”Hej”, sade han och vände sig om mot henne.

Hon hade brunt hår och brun hud, och hennes ögon hade samma djupa, bärnstensgyllene färg som god honung. Hennes pupiller var vertikala springor. ”Känner jag dig?” frågade han förbryllat.

”Mycket väl”, sade hon och log. ”Jag brukade sova på din säng. Och mitt folk har hållit ögonen på dig för min räkning.” Hon vände sig mot stigen framför honom och pekade på de tre vägar han kunde välja. ”Okej”, sade hon. ”En stig gör dig vis. En stig gör dig hel. Och en stig tar livet av dig.”

”Jag är redan död, tror jag”, sade Shadow. ”Jag dog uppe i trädet.”

Hon gjorde en grimas. ”Det finns död”, sade hon, ”och så finns det död, och så finns det död. Det är relativt.” Sedan log hon igen. ”Det där skulle man kunna vitsa om, vet du. Någonting om sådant som är relativt dött.”

”Nej”, sade Shadow. ”Det behövs inte.”

”Jaha”, sade hon. ”Vilken väg vill du ta?”

”Jag vet inte”, medgav han.

Hon lade huvudet på sned i en helt och hållet kattaktig gest. Plötsligt mindes Shadow klösmärkena han haft på axeln, och han kände hur han började rodna. ”Om du litar på mig”, sade Bast, ”så kan jag välja åt dig.”

”Jag litar på dig”, sade han utan tvekan.

”Vill du veta vad det kommer att kosta dig?”

”Jag har redan förlorat mitt namn”, sade han.

”Namn kommer och går. Var det värt det?”

”Ja. Kanske det. Det var inte lätt. Som avslöjande betraktat var det ganska personligt.”

”Alla avslöjanden är personliga”, sade hon. ”Det är därför alla avslöjanden är suspekta.”

”Jag förstår inte.”

”Nej”, sade hon, ”det gör du inte. Jag tar ditt hjärta. Vi kommer att behöva det senare”, och så stack hon in handen djupt in i hans bröst och drog ut den igen, och hon höll någonting rubinrött och pulserande mellan sina vassa naglar. Det hade samma färg som duvblod, och det var gjort av rent ljus. Rytmiskt utvidgades det och drogs samman igen.

Hon slöt handen, och det var borta.

”Ta mellersta vägen”, sade hon.

Shadow nickade och gick vidare.

Stigen började bli hal nu. Stenen var täckt av is. Månen ovanför honom glittrade genom iskristallerna i luften. Runt månen syntes en ring, en månbåge, som spred ljuset. Det var vackert, men det var svårare att gå. Stigen var förrädisk.

Han kom till platsen där stigen delade sig.

Han tittade på den första stigen med en känsla av igenkännande. Den ledde in mot ett väldigt rum, eller många rum, som ett mörkt museum. Han kände redan till det. Han kunde höra långa ekon av små ljud. Han kunde höra ljudet av damm som kommer till vila.

Det var den plats han hade drömt om den där första natten då Laura kommit till honom på motellet, för så länge sedan: den ändlösa minnessalen med de gudar ingen längre dyrkade och de gudar som ingen längre mindes.

Han tog ett steg bakåt.

Han gick till den bortre stigen och tittade framför sig. Tunneln ingav lite känsla av Disneyland: svarta plexiglasväggar med belysning i. De färgade ljusen blinkade och blixtrade i en illusion av ordning utan något skäl, som ljusen på ett manöverbord på ett teve-rymdskepp.

Shadow hörde någonting där också: ett djupt, vibrerande basbrummande, som han kände ner i maggropen.

Han stannade och såg sig om. Ingen av stigarna kändes rätt. Inte nu längre. Han var klar med stigar. Mellersta vägen, den väg som kattkvinnan hade sagt åt honom att gå, det var hans väg. Han gick fram mot den.

Månen ovanför honom började blekna: dess kanter blev sakta skära och den var på väg in i en förmörkelse. Vägen ramades in av en ofantlig dörröppning.

Shadow gick genom valvet, in i mörker. Luften var varm och luktade vått damm, som en stadsgata efter det första sommarregnet.

Han var inte rädd.

Inte nu längre. All fruktan hade dött vid trädet, liksom Shadow själv hade dött. Kvar fanns ingen fruktan, inget hat, ingen smärta. Ingenting fanns kvar utom det innersta.

Någonting stort plaskade stillsamt på avstånd, och plaskandet ekade ut i den väldiga rymden. Han kisade men såg ingenting. Det var för mörkt. Och sedan, från det håll där plaskandet hördes, skimrade ett spöksken och världen tog form: han befann sig i en grotta, och framför honom, slät som en spegel, låg en sjö.

De plaskande ljuden kom närmare och ljuset blev starkare, och Shadow väntade på stranden. Snart kom en låg, flat båt inom synhåll; en fladdrande, vit lykta brann i den höga fören, en annan speglades i det glasaktiga, svarta vattnet flera meter under den. Båten stakades fram av en högväxt gestalt, och det plaskande ljud som Shadow hade hört var ljudet av båtstaken som lyftes och rörde sig när den sköt farkosten över den underjordiska sjöns vatten.

”Hallå där!” ropade Shadow. Med ens omgavs han av ekon av orden: han kunde föreställa sig att en hel kör av människor välkomnade honom och ropade till honom, och att var och en av dem hade en röst.

Personen som stakade båten svarade inte.

Båtkarlen var lång och mycket mager. Han – om det nu var en han – var klädd i en osmyckad vit klädnad, och det bleka huvud som krönte den var så fullkomligt omänskligt att Shadow var säker på att det måste vara ett slags mask: det var ett fågelhuvud, litet på en lång hals, med lång och hög näbb. Shadow var säker på att han hade sett den förr, denna spöklika, fågelliknande gestalt. Han letade efter minnet och kom sedan besviket på att han föreställde sig myntautomaten i Huset på Klippan och den bleka, fågelliknande, halvskymtade figur som hade glidit ut bakom kryptan för att ta rucklarens själ.

Vatten droppade och ekade från båtstaken och fören, och skeppets kölvatten fick det glasaktiga vattnet att krusas. Båten var gjord av vass, hopbunden i knippor.

Båten kom nära stranden. Båtföraren lutade sig på båtstaken. Den vände sakta på huvudet, tills den såg på Shadow. ”Hej”, sade den utan att röra sin långa näbb. Rösten var en mansröst, och i likhet med allt annat i Shadows liv efter döden var den välbekant. ”Kom ombord. Du kommer att blöta ner fötterna, är jag rädd, men det finns ingenting att göra åt den saken. Det här är gamla båtar, och om jag kommer längre in kan jag riva upp botten i den.”

Shadow tog av sig skorna och steg ut i vattnet. Det nådde honom halvvägs upp på vadorna, och efter den första, våta chocken var det förvånansvärt varmt. Han kom fram till båten, och båtkarlen sträckte ner en hand och drog ombord honom. Vassbåten gungade en aning och vatten stänkte över dess låga sidor, och sedan blev den stadig igen.

Båtkarlen stakade ut från stranden, Shadow stod där och tittade, och det droppade om byxbenen.

”Jag känner dig”, sade han till varelsen i fören.

”Det gör du sannerligen”, sade båtkarlen. Oljelampan som hängde i båtens för gungade mer ostadigt, och röken från lampan fick Shadow att hosta. ”Du har arbetat för mig. Tyvärr fick vi lov att begrava Lila Goodchild utan dig.” Tonen var beskäftig och bestämd.

Röken stack Shadow i ögonen. Han torkade bort tårarna med handen, och genom röken tyckte han sig se en lång man i kostym och med guldbågade glasögon. Röken klarnade, och åter var båtkarlen en halvmänsklig varelse med en flodfågels huvud.

”Mr Ibis?”

”Trevligt att se dig”, sade varelsen med mr Ibis röst. ”Vet du vad en psykopomp är?”

Shadow trodde att han kunde ordet, men det var för länge sedan. Han skakade på huvudet.

”Det är ett fint ord för en eskort”, sade mr Ibis. ”Allihop har vi så många funktioner, så många olika existenser. Som jag ser på mig själv är jag en lärd man som lever ett stilla liv och skriver mina små berättelser och drömmer om ett förflutet som kanske eller kanske inte har existerat. Och så långt är det förvisso också sant. Men jag är också, liksom så många av de personer du har valt att umgås med, en psykopomp. Jag eskorterar de levande till de dödas värld.”

”Jag trodde att det här var de dödas värld”, sade Shadow.

”Nej. Inte i sig. Det är snarare en förberedelse.”

Båten gled fram på den underjordiska sjöns spegelblanka yta. Och sedan sade mr Ibis utan att röra näbben: ”Ni talar om de levande och de döda som om det vore två oförenliga kategorier. Som om man inte kunde ha en flod som också är en väg eller en sång som också är en färg.”

”Det kan man inte”, sade Shadow. ”Eller kan man?” Ekona viskade hans egna ord åt honom från andra sidan sjön.

”Det du måste komma ihåg”, sade mr Ibis retligt, ”är att liv och död är olika sidor av samma mynt. Som krona och klave.”

”Och om jag hade ett mynt med krona på båda sidorna?”

”Det har du inte.”

Shadow kände en rysning då, när de for över det mörka vattnet. Han föreställde sig att han kunde se barnansikten som förebrående stirrade upp på honom under den blanka vattenytan: deras ansikten var vattensjuka och uppmjukade, deras blinda ögon var förmörkade. I denna underjordiska grotta fanns ingen vind som kunde störa sjöns svarta yta.

”Jaså, nu är jag död”, sade Shadow. Han började vänja sig vid tanken. ”Eller också kommer jag att vara död.”

”Vi är på väg till De dödas sal. Jag bad att jag skulle få bli den som hämtade dig.”

”Varför det?”

”Du arbetar bra. Varför inte?”

”För att …” Shadow samlade tankarna. ”För att jag aldrig har trott på dig. För att jag inte vet mycket om egyptisk mytologi. För att jag inte väntade mig det här. Vad hände med Sankte Per och pärleportarna?”

Det vita huvudet med den långa näbben skakade allvarligt från sida till sida. ”Det gör detsamma att du inte har trott på oss”, sade mr Ibis. ”Vi trodde på dig.”

Båten fick bottenkänning. Mr Ibis steg över kanten ner i dammen och sade åt Shadow att göra samma sak. Sedan tog han en lina från båtens för och gav lyktan åt Shadow, så att han kunde bära dem. Den hade formen av en månskära. De gick i land, och mr Ibis gjorde fast båten vid en metallring i stengolvet. Sedan tog han lyktan från Shadow och gick snabbt framåt; han höll lampan högt medan han gick, och de kastade väldiga skuggor över stengolvet och de höga stenväggarna.

”Är du rädd?” frågade mr Ibis.

”Inte särskilt.”

”Försök ändå att uppamma en känsla av verklig bävan och andlig fruktan på vägen. Det är de tillbörliga känslorna i den situation vi befinner oss i.”

Shadow var inte rädd. Han var nyfiken och ängslig, men inte värre än så. Han var inte rädd för det skiftande mörkret eller för att vara död, och han var inte ens rädd för den varelse, stor som en silo och med hundhuvud, som stirrade på dem när de kom framåt. Den morrade djupt ner i strupen, och då kände Shadow hur nackhåren reste sig.

”Shadow”, sade den. ”Domens stund är inne.”

Shadow tittade upp på varelsen. ”Mr Jacquel?” sade han.

Anubis sänkte händerna, jättelika, mörka händer, och de lyfte upp Shadow och höll honom nära.

Schakalhuvudet skärskådade honom med klara, glittrande ögon; undersökte honom lika lidelsefritt som mr Jacquel hade undersökt den döda flickan på bordet. Shadow visste att alla hans fel, alla hans tillkortakommanden, alla hans svagheter togs fram och vägdes och mättes; att han på något sätt blev dissekerad, skuren i skivor och smakad på.

Vi minns inte alltid det som inte länder oss till heder. Vi urskuldar sådant, höljer det i ljusa lögner eller med glömskans tjocka damm. Allt det som Shadow hade gjort i livet och som han inte var stolt över, allt det som han önskade att han gjort på annat sätt eller låtit vara ogjort, kom nu över honom i en virvlande storm av skuld och ånger och skam, och han hade ingenstans att gömma sig för det. Han var lika naken och öppen som ett lik på ett bord, och mörke Anubis, schakalguden, var obducent och åklagare på en gång.

”Snälla”, sade Shadow. ”Snälla, sluta.”

Men undersökningen tog inte slut. Alla lögner han någonsin hade yttrat, varje föremål han hade stulit, varje gång han sårat en annan människa, alla de små brott och små mord som kantar varje dag, allt detta drogs nu fram och hölls upp i ljuset av de dödas schakalhövdade domare.

I den mörke gudens hand började Shadow gråta. Han var ett litet barn igen, så hjälplös och maktlös som han någonsin hade varit.

Och utan förvarning var det sedan över. Shadow flämtade och snyftade, och snoret rann ur näsan; han kände sig fortfarande hjälplös, men händerna satte ner honom på stengolvet, försiktigt och nästan ömt.

”Vem har hans hjärta?” morrade Anubis.

”Det har jag”, spann en kvinnoröst. Bast stod där bredvid den varelse som inte längre var mr Ibis, och hon höll Shadows hjärta i höger hand. Det lyste upp hennes ansikte med ett rubinrött sken.

”Ge det till mig”, sade Thoth, guden med ibishuvudet, och han tog hjärtat i händerna, som inte var människohänder, och gled framåt.

Anubis ställde en guldvåg framför dem.

”Är det här vi får veta vad det blir för mig?” viskade Shadow till Bast. ”Himlen? Helvetet? Skärselden?”

”Om vågskålarna väger lika”, sade hon, ”så får du välja ditt eget öde.”

”Och om inte?”

Hon ryckte på axlarna, som om ämnet berörde henne illa. Sedan sade hon: ”Då ger vi ditt hjärta och din själ till Ammet, själaätaren …”

”Kanske”, sade han. ”Kanske kan jag få något slags lyckligt slut.”

”Det är inte nog med att det inte finns några lyckliga slut”, sade hon, ”utan det finns inte ens några slut.”

I en av vågskålarna lade Anubis försiktigt och vördnadsfullt en fjäder.

Anubis lade Shadows hjärta i den andra vågskålen. Någonting rörde sig i skuggorna under vågen, någonting som Shadow blev olustig av och inte ville titta alltför nära på.

Det var en tung fjäder, men Shadow hade ett tungt hjärta, och vågskålarna gungade och vickade oroväckande.

Men de vägde jämnt, i slutänden, och varelsen i skuggorna smög missbelåten iväg.

”Så var det med det”, sade Bast tankfullt. ”En skalle till att lägga på högen. Vad synd. Jag hade hoppats att du skulle kunna göra lite nytta under oroligheterna som pågår nu. Det är som att se en bilkrock i ultrarapid och inte kunna göra någonting för att förhindra den.”

”Du kommer inte att vara där?”

Hon skakade på huvudet. ”Jag gillar inte att andra väljer mina strider åt mig”, sade hon.

Då föll tystnad, i dödens väldiga sal, där det ekade av vatten och av mörker.

Shadow sade: ”Och nu får jag välja vart jag ska ta vägen?”

”Välj”, sade Thoth. ”Eller också kan vi välja åt dig.”

”Nej”, sade Shadow. ”Det går bra. Jag väljer.”

”Nå?” röt Anubis.

”Jag vill vila nu”, sade Shadow. ”Det är vad jag vill. Jag vill inte ha någonting. Inte himlen, inte helvetet, ingenting. Låt det bara ta slut.”

”Är du säker?” frågade Thoth.

”Ja”, sade Shadow.

Mr Jacquel öppnade den sista dörren för Shadow, och utanför den dörren fanns ingenting. Inte mörker. Inte ens glömska. Bara ingenting.

Shadow accepterade det, fullkomligt och utan förbehåll, och han gick genom dörren till ingenting med en underlig, häftig glädje.

Kapitel sjutton

Allt är i mycket stor skala på den här kontinenten. Floderna är ofantliga, klimatet häftigt i både hetta och kyla, utsikterna magnifika och åskan och blixten fantastiska. De oroligheter som hör till landet får varje konstitution att skälva. Här finns våra egna misstag, våra oskick, vår vanheder och vårt förfall i stor skala.

Lord Carlisle till George Selwyn 1778

Den viktigaste platsen i sydöstra Förenta staterna annonseras ut på hundratals åldrande ladtak i hela Georgia och Tennessee och upp i Kentucky. På en vindlande skogsväg kommer man att köra förbi en ruttnande, röd lada och se att det på taket står målat

SE ROCK CITY VÄRLDENS ÅTTONDE UNDERVERK
och på taket till ett fallfärdigt mjölkskjul i närheten står det målat med vita tryckbokstäver

SE SJU STATER FRÅN ROCK CITY ETT UNDERVERK

Detta leder bilföraren att tro att Rock City ligger precis runt hörnet, inte att det är en dags körning därifrån, på Lookout Mountain – en hårsmån förbi statsgränsen till Georgia, precis sydväst om Chattanooga i Tennessee.

Lookout Mountain är inte mycket till berg. Det påminner om en omöjligt hög och dominerande kulle. Chickamauga, ett av cherokeefolken, levde här när de vita männen kom; de kallade berget för Chattotonoogee, vilket har översatts till Berget som reser sig till en spets.

På artonhundratrettiotalet fördrevs de från sitt land av Andrew Jackson genom tvångsförflyttning – alla choctawer och chickamauger och cherokeer och chicksawer – och amerikanska soldater tvingade alla som de fick tag i att gå över hundra mil till de nya indianterritorierna i det som en dag skulle bli Oklahoma, gå en väg av tårar: ett nonchalant folkmord. Tusentals män, kvinnor och barn dog på vägen. När man har vunnit har man vunnit, och det kan ingen säga emot.

För den som kontrollerade Lookout Mountain kontrollerade landet; så sade legenden. Det var trots allt en helig plats, och en hög plats. Under inbördeskriget stod ett slag där: slaget ovan molnen, det var den första dagen av strider, och sedan gjorde unioniststyrkorna det omöjliga och svepte utan order uppför Missionary Ridge och intog den. Nordstaterna tog Lookout Mountain och nordstaterna vann kriget.

Det finns tunnlar och grottor, somliga mycket gamla, under Lookout Mountain. Till största delen är de igentäppta nu, även om en affärsman i trakten grävde ut ett underjordiskt vattenfall, som han kallade Ruby Falls. Man kommer dit med hiss. Det är en turistattraktion, även om den största turistattraktionen av dem allihop ligger på toppen av Lookout Mountain. Det är Rock City.

Rock City började som en prydnadsträdgård på bergssluttningen: besökarna går längs en stig som leder dem genom klippor, över klippor, mellan klippor. De slänger in mat i en inhägnad för hjortar, korsar en hängbro och tittar i en betalkikare på en utsikt som lovar dem vyn över sju stater de sällsynta, soliga dagar då luften är helt klar. Och som ett fall ner i ett egendomligt helvete leder stigen besökarna, miljoner och åter miljoner varje år, därifrån och ner i grottor, där de får stirra på dockor i motljus, dockor uppställda i dioramor föreställande barnkammarrim och sagor. När de går därifrån är de förvirrade, osäkra på varför de kom dit, på vad de har sett och ifall de har haft en lyckad utflykt eller ej.

De kom till Lookout Mountain från hela USA. De var inte turister. De kom i bil och de kom i flyg och med buss och med tåg och till fots. Somliga av dem flög – de flög lågt och bara i nattens mörker. Flera av dem färdades på sina egna vägar under jorden. Många av dem liftade, tiggde till sig skjuts av nervösa bilförare eller lastbilschaufförer. De som hade bilar eller lastbilar fick syn på dem som inte hade det där de gick längs vägarna eller på rastplatser och restauranger på vägen, och de kände igen dem för vad de var och erbjöd dem skjuts.

Dammiga och trötta kom de fram till foten av Lookout Mountain. När de tittade upp mot den trädklädda sluttningens höjder kunde de se, eller föreställa sig att de såg, gångarna och trädgårdarna och vattenfallen i Rock City.

En skamfilad lastbil körde fram och spydde ut ett antal färdtrötta vila och rusalka, med sminket utsmetat, maskor i strumporna och tunga, trötta uppsyner.

I en träddunge nedanför kullen försökte en åldrad wampyr bjuda en apliknande varelse täckt med tovig, brandgul päls på en Marlboro. Den tog älskvärt emot den, och de rökte under tystnad, sida vid sida.

En Toyota Previa körde in vid vägkanten, och sju kinesiska män och kvinnor steg ur. De såg mest av allt rena ut, och de var klädda i den sortens mörka kostymer som i vissa länder bärs av mindre betydande regeringstjänstemän. En av dem hade en skrivskiva, och han prickade av inventarieförteckningen medan de lastade ur stora golfbagar ur bilen: bagarna innehöll utsirade svärd med lackerade fästen, snidade käppar och speglar. Vapnen delades ut, prickades av, kvitterades.

En komiker som en gång varit berömd och som antogs ha dött på tjugotalet klev ur sin rostiga bil och fortsatte med att ta av sig kläderna: hans ben var en gets och svansen var en kort getsvans.

Fyra mexikaner kom dit, idel leenden, med mycket svart och blänkande hår: mellan sig skickade de en flaska som de höll gömd i en brun papperspåse, och innehållet var en blandning av kakaopulver, sprit och blod.

En liten, mörkskäggig man med svart plommonstop på huvudet, lockiga payess vid tinningarna och en sliten, fransig bönesjal kom emot dem till fots över ängarna. Han gick flera meter framför sitt sällskap, som var dubbelt så lång som han och hade samma släta, grå färg som bra polsk lera: ordet som stod inskrivet i hans panna betydde sanning.

De kom, fler och fler. En taxi körde fram och ett antal rakshasas, demoner från den indiska subkontinenten, klev ur, myllrade omkring och stirrade på folket vid kullens fot utan att säga någonting, tills de hittade Mama-ji, som satt med ögonen slutna men rörde läpparna i en bön. Hon var det enda här som var bekant för dem, men de tvekade ändå att närma sig henne; de mindes gamla strider. Med händerna gned hon det halsband av skallar hon hade på sig. Hennes bruna hud blev långsamt svart, så glasaktigt svart som gagat, som obsidian: läpparna kröktes och hennes långa, vita tänder var mycket vassa. Hon öppnade alla ögonen, vinkade till sig rakshaserna och hälsade dem som hon skulle ha hälsat sina egna barn.

De senaste dagarnas stormar, i norr och i öster, hade inte på något sätt lindrat känslan av tryck och olust i luften. Meteorologer i trakten hade börjat varna för celler som kunde ge upphov till tornador, för högtrycksområden som inte rörde på sig. Det var varmt där om dagarna, men på nätterna var det kallt.

De klumpade ihop sig i informella grupper, slog sig ihop ibland efter nationalitet, efter ras, efter temperament, till och med efter art. De såg ängsliga ut. De såg trötta ut.

Somliga av dem pratade. Det hördes skratt ibland, men det var dämpat och sporadiskt. Sexpack med öl skickades runt.

Flera män och kvinnor från trakten kom gående över ängarna, och deras kroppar rörde sig på underliga vis; när de talade var det med rösterna hos de loa som red dem; en lång, svart man talade med Papa Legbas röst, Papa Legba som öppnar portarna; medan baron Samedi, dödens herre i voudon -kulten, hade tagit över kroppen hos en tonårig depprockartjej från Chattanooga, möjligen för att hon hade en egen svart, hög hatt, som satt käckt på svaj på hennes mörka hår. Hon talade med baronens djupa röst, rökte en jättelik cigarr och anförde tre stycken gédé, de dödas loa. Dessa tre gédé hade tagit över kropparna hos tre medelålders bröder. De hade hagelbössor och drog skämt som var så häpnadsväckande snuskiga att bara de själva skrattade åt dem, och det gjorde de, hest och högt.

Två tidlösa chickamaugakvinnor i oljefläckiga blåjeans och slitna läderjackor gick omkring och såg på personerna och på stridsförberedelserna. Ibland pekade de och skakade på huvudet. De hade inte för avsikt att delta i den stundande konflikten.

Månen växte och steg i öster, en dag ifrån fullmåne. Den verkade hälften så stor som himlen där den gick upp, djupt rödorange, precis ovanför kullarna. När den korsade himlen tycktes den krympa och blekna tills den stod högt på himlen likt en lykta.

De var så många som väntade där i månskenet vid foten av Lookout Mountain.

Laura var törstig.

Ibland brann levande människor stadigt som ljus i hennes tankar, och ibland lågade de som facklor. Därmed blev de lätta att undvika, och ibland gjorde det dem också lätta att hitta. Shadow hade brunnit så egendomligt där uppe i trädet, med ett eget ljus.

En gång hade hon förebrått honom, när de gick och höll varandra i handen, för att han inte var levande. Då hade hon hoppats på att få se en gnista av hudlös känsla. Att få se någonting.

Hon mindes hur hon hade gått bredvid honom och önskat att han kunde förstå vad hon försökte säga.

Men när Shadow var döende uppe i trädet hade han varit helt och hållet levande. Hon hade betraktat honom medan livet rann ur honom, och han hade varit koncentrerad och verklig. Och han hade bett henne att stanna hos honom, att stanna hela natten. Han hade förlåtit henne … kanske hade han förlåtit henne. Det spelade ingen roll. Han hade förändrats, det var allt hon visste.

Shadow hade sagt åt henne att gå till bondgården och att de skulle ge henne vatten där. Inga lampor var tända inne i huset, och hon hade ingen känsla av att det var någon där. Men han hade sagt att de skulle ta hand om henne. Hon tryckte på dörren till huset och den öppnades; de rostiga gångjärnen protesterade hela tiden.

Någonting rörde sig i hennes vänstra lunga, någonting som tryckte på och krälade och fick henne att hosta.

Nu stod hon inne i en trång hall, där vägen nästan spärrades av ett högt och dammigt piano. Inne i huset luktade det gammal fukt. Hon trängde sig förbi pianot, sköt upp en dörr och stod sedan inne i en förfallen salong, fylld av skrangliga möbler. En oljelampa brann på spiselkransen. I eldstaden under den brann en kolbrasa, men hon hade varken sett eller känt lukten av rök utanför huset. Kolbrasan förjagade inget av kylan hon kände inne i rummet, men det, medgav Laura gärna, var kanske inte rummets fel.

Döden gjorde Laura ont, även om detta onda huvudsakligen bestod av sådant som saknades: en brännande törst som torkade ur varenda cell i kroppen, en fullkomlig frånvaro av värme in i märgen. Ibland kom hon på sig med att undra ifall de friska, sprakande lågorna i ett bål skulle värma henne, eller jordens mjuka, bruna filt; ifall det kalla havet kunde släcka hennes törst …

Det var inte tomt i rummet, upptäckte hon.

Tre kvinnor satt på en gammal soffa, som en matchande uppsättning till någon märklig utställning. Soffan var klädd i trådsliten sammet, en bleknad brun färg som för hundra år sedan kanske hade varit klart ljusgul. De följde henne med blicken när hon steg in i rummet, och de sade ingenting.

Laura hade inte vetat att de skulle vara där.

Någonting slingrade sig och föll i näshålan. Laura trevade efter en näsduk i ärmen, och sedan snöt hon sig. Hon kramade ihop näsduken och slängde in den och dess innehåll i brasan, såg hur den skrumpnade ihop och svartnade och blev en brandgul spets. Hon såg hur maskarna krympte och blev bruna och brann upp.

När det var gjort vände hon sig mot kvinnorna på soffan igen. De hade inte rört sig sedan hon kom in, inte en muskel, inte ett hårstrå. De stirrade på henne.

”Hej. Är det här er bondgård?” frågade hon.

Den största av kvinnorna rörde sig. Hennes händer var synnerligen röda och hennes ansikte uttryckslöst.

”Shadow – det är killen som hänger där ute i trädet. Han är min man – han sade att jag skulle säga till er att han vill att ni ska ge mig vatten.” Någonting stort rörde sig i hennes mage. Det slingrade till och blev stilla.

Den minsta kvinnan kravlade ner från soffan. Förut hade hon inte nått ner med fötterna till golvet. Hon kilade ut ur rummet.

Laura hörde hur dörrar öppnades och stängdes, genom hela huset. Och sedan hörde hon en rad långa knarrningar utifrån. Vart och ett följdes av vatten som plaskade.

Snart kom den lilla kvinnan tillbaka. Hon hade med sig ett brunt lerkrus med vatten. Hon ställde försiktigt ner det på bordet och drog sig tillbaka till soffan. Med en krängning och en vickning hävde hon sig upp i den och satt så bredvid sina systrar igen.

”Tack.” Laura gick fram till bordet och såg sig om efter en kopp eller ett glas, men ingenting sådant fanns att se. Hon tog upp kruset. Det var tyngre än det såg ut för. Vattnet i det var alldeles rent.

Hon lyfte kruset till läpparna och började dricka.

Vattnet var kallare än hon någonsin kunde ha föreställt sig att flytande vatten kunde vara. Det fick tungan och tänderna och strupen att frysa. Men ändå drack hon, oförmögen att sluta, och kände hur vattnet fryskallt letade sig ner i magen, i buken, i hjärtat, i ådrorna.

Vattnet rann in i henne. Det var som flytande is.

Hon upptäckte att kruset var tomt, och förvånad ställde hon ner det på bordet.

Kvinnorna iakttog henne utan att röra en min. Sedan Laura dog hade hon inte tänkt i metaforer: saker och ting fanns, eller de fanns inte. Men när hon nu tittade på kvinnorna i soffan kom hon på sig med att tänka på en jury eller på vetenskapsmän som observerar ett försöksdjur.

Plötsligt skakade hon krampaktigt. Hon sträckte ut en hand mot bordet för att ta stöd, men bordet halkade och krängde, och det undgick nästan hennes grepp. När hon lade handen på bordet började hon kräkas. Hon fick upp galla och formalin, tusenfotingar och maskar. Och sedan kände hon hur hon började tömma tarmen och blåsan: häftigt och vått trycktes deras innehåll ur henne. Hon skulle ha skrikit om hon hade kunnat, men de dammiga golvplankorna kom upp och mötte henne så snabbt och hårt att de skulle ha slagit andan ur henne, om hon hade andats.

Tiden rusade över henne och in i henne, snurrande som en sandvirvel. Tusen minnen började spelas upp på en gång: hon var vilse på ett varuhus veckan före jul och hennes pappa syntes ingenstans till; och nu satt hon i baren på Chi-Chi’s, beställde en jordgubbsdaiquiri och kollade sin blindträff, den stora, allvarliga barnmannen, och undrade hur han kysstes; och nu var hon i bilen när den krängde och skakade på ett vidrigt vis, och Robbie skrek åt henne tills järnstolpen äntligen fick bilen att sluta röra sig, men inte bilens innehåll …

Tidens vatten som kommer från ödets källa, Urds källa, är inte livets vatten. Inte riktigt. Men det livnär världsträdets rötter. Och det finns inget vatten som är som det.

När Laura vaknade i den tomma bondgården huttrade hon, och det rykte faktiskt om hennes andedräkt i morgonluften. På baksidan av handen hade hon ett skrapsår och en våt fläck, klarröd som färskt blod.

Och hon visste vart hon måste ta vägen. Hon hade druckit av tidens vatten, som kommer från ödets källa. Hon kunde se berget för sin inre syn.

Hon slickade av blodet från baksidan av handen och förundrades över hinnan av saliv, och sedan började hon gå.

Det var en våt marsdag; det var osedvanligt fuktigt och de föregående dagarnas storm hade piskat sig över de södra staterna, vilket innebar att det inte var många riktiga turister i Rock City på Lookout Mountain. Julljusen hade tagits ner, sommarturisterna hade ännu inte hunnit dit.

Men det fanns ändå folk där. Det fanns till och med en turistbuss som körde fram på morgonen och släppte av ett dussin män och kvinnor med perfekta solbrännor och blänkande, lugnande leenden. De såg ut som nyhetsankare, och man kunde nästan föreställa sig att de hade någonting fosforprickigt över sig: de verkade bli milt suddiga när de rörde sig. En svart Humvee stod på parkeringen framför Rock City.

Tevefolket gick uppmärksamt genom Rock City och placerade sig i närheten av den balanserande stenen, där de samtalade med varandra med behagliga, resonliga röster.

De var inte de enda i denna våg av besökare. Om man hade gått på gatorna i Rock City den dagen skulle man ha upptäckt folk som såg ut som filmstjärnor och folk som såg ut som utomjordingar, och ett antal personer som mest av allt såg ut som idén om en person och inte alls som en verklig sådan. Man kunde ha sett dem, men det troligaste är att man aldrig ens skulle ha fått syn på dem.

De kom till Rock City i långa limousiner och små sportbilar och överdimensionerade stadsjeepar. Många av dem hade solglasögon på det sätt folk har om de av vana bär solglasögon både inomhus och utomhus och inte tar dem av sig godvilligt eller obesvärat. Där syntes solbrännor och kostymer och leenden och blänganden. De förekom i alla storlekar och varianter, alla åldrar och utseenden.

Det enda de hade gemensamt var en uppsyn, en mycket speciell uppsyn. Den sade: du känner igen mig, eller kanske: du borde känna igen mig. En omedelbar förtrolighet som också skapade ett avstånd, en blick eller en attityd – vissheten om att världen existerade för deras skull, att den välkomnade dem och att de var avgudade.

Den feta grabben gick bland dem, lufsande som en person som trots att han helt saknar social förmåga har blivit långt mer framgångsrik än han drömt om. Hans svarta rock flaxade i vinden.

Någonting som stod bredvid läskkiosken Gåsmors gård hostade för att dra till sig hans uppmärksamhet. Det var kolossalt, och skalpellblad stack ut från dess ansikte och fingrar. Ansiktet var en kräftsvulst. ”Det blir en mäktig strid”, sade det till honom med klibbig röst.

”Det blir ingen strid”, sade den feta killen. ”Det enda vi står inför här är ett jävla paradigmskifte. Det är en razzia. Modaliteter som en strid är så satans Lao Tse.”

Cancervarelsen blinkade åt honom. ”Väntar”, var allt den sade till svar.

”Som du vill”, sade den feta killen. ”Jag letar efter mr World. Har du sett till honom?”

Varelsen kliade sig med en skalpell, en tumörartad underläpp stack ut i koncentration. Sedan nickade den. ”Där borta”, sade den.

Utan att säga tack gick den feta grabben iväg åt det håll dit varelsen pekat. Cancertingesten väntade utan att säga någonting tills han var utom synhåll.

”Det blir en strid”, sade cancervarelsen till en kvinna vars ansikte var fläckigt av fosforprickar.

Hon nickade och lutade sig närmare den. ”Och hur känns det?” frågade hon med sympati i stämman.

Den blinkade, och sedan började den berätta det.

Towns Ford Explorer hade ett instrument för lägesbestämning, en liten skärm som kände av satelliter och visade bilen var den befann sig, men han körde ändå vilse när han väl var söder om Blacksburg och kom ut på småvägarna; de vägar han åkte på tycktes inte ha mycket koppling till härvan av linjer på skärmens karta. Till slut stannade han bilen på en liten biväg, vevade ner vindrutan och frågade en fet, vit kvinna som släpades runt av en varghund på tidig morgonpromenad efter vägen till Ashtrees gård.

Hon nickade och pekade och sade någonting till honom. Han förstod inte vad hon hade sagt, men han sade tusen tack och vevade upp rutan och körde iväg åt ungefär det håll dit hon hade pekat.

Han fortsatte i fyrtio minuter till, den ena lilla vägen efter den andra, och ingen av dem var den väg han letade efter. Town började tugga sig i underläppen.

”Jag är för gammal för den här skiten”, sade han högt och njöt av replikens världsvana filmstjärnekänsla.

Han närmade sig femtio. Största delen av sitt arbetsliv hade han tillbringat i ett ämbetsverk som bara kallades vid sina initialer, och huruvida han hade lämnat detta ämbetsverk för tio år sedan för en anställning i den privata sektorn kunde diskuteras; vissa dagar trodde han det ena, andra dagar det andra. Hur som helst var det bara svennar som verkligen trodde att det var någon skillnad.

Han var på gränsen att ge upp om att hitta gården när han kom över en kulle och såg den handmålade skylten på grinden. Där stod det bara – precis som han fått veta att det skulle – ASK. Han parkerade Ford Explorern, steg ur och lindade upp ståltråden som höll grinden stängd. Så satte han sig i bilen igen och körde in.

Det var som att tillaga en groda, tänkte han. Man stoppar grodan i vattnet och sedan sätter man på plattan. Och när grodan väl märker att någonting inte är som det ska, så är den redan tillagad. Den värld han arbetade i var alldeles för konstig. Han hade ingen fast mark under fötterna; vattnet i kastrullen stormkokade redan.

När han hade förflyttats till byrån hade allt verkat så lätt. Nu var alltihop så … inte komplicerat, kom han fram till; bara bisarrt. Klockan två på morgonen hade han suttit på mr Worlds kontor och fått veta vad han skulle göra. ”Uppfattat?” sade mr World och gav honom kniven i dess mörka läderslida. ”Skär en pinne åt mig. Den behöver inte vara längre än en meter.”

”Uppfattat”, sade han. Och sedan sade han: ”Och varför ska jag göra det?”

”För att jag säger det”, sade mr World bryskt. ”Leta rätt på trädet. Skär pinnen. Möt mig nere i Chattanooga. Slösa inte med tiden.”

”Och skitstöveln då?”

”Shadow? Om du ser honom, så undvik honom bara. Rör honom inte. Bråka inte ens med honom. Jag vill inte att du gör honom till en martyr. Det finns ingen plats för martyrer i vår nuvarande strategi.” Så log han sitt ärrade leende. Mr World var lättroad, det hade mr Town lagt märke till vid flera tillfällen. Trots allt hade det roat honom att spela chaufför i Kansas.

”Alltså …”

”Inga martyrer, Town.”

Och Town hade nickat och tagit kniven i dess slida, och vreden som vällde upp inom honom hade han tryckt undan, djupt och långt.

Mr Towns hat mot Shadow hade blivit en del av honom. När han somnade kunde han se Shadows högtidliga ansikte, leendet som inte var ett leende, Shadows sätt att le utan att le som hade fått Town att vilja sätta knytnäven i karlens mage, och till och med när han somnade kände han hur käkarna bets ihop, tinningarna spändes, svalget sved.

Han körde Ford Explorern över ängen, förbi ett övergivet hus. Han kom över en höjd och såg trädet. Han parkerade bilen ett litet stycke ifrån det och slog av motorn. Klockan på instrumentbrädan visade 06:38. Han lämnade nycklarna i bilen och gick fram mot trädet.

Trädet var stort, knappt mätbart enligt andra måttstockar än dess egen. Town kunde inte ha sagt om det var tjugo meter högt eller femtio. Barken var grå som en vacker sidenscarf.

En liten bit ovanför marken var en naken man fastbunden vid stammen med ett nätverk av rep, och någonting som var inlindat i ett lakan låg vid trädets fot. När Town gick förbi begrep han vad det var, och han knuffade på lakanet med foten. Wednesdays förstörda, halva ansikte stirrade ut på honom.

Town kom fram till trädet. Han gick en liten bit runt den tjocka stammen, bort från husets oseende ögon, och sedan drog han ner gylfen och pissade mot trädstammen. Han drog upp gylfen igen. Han gick tillbaka bort till huset, hittade en utskjutningsstege i trä och tog den med sig till trädet. Han lutade den noggrant mot stammen. Sedan klättrade han upp på den.

Shadow hängde slapp i de rep som band fast honom vid trädet. Town undrade ifall han alls levde: bröstet varken steg eller sjönk. Men död eller nästan död kunde kvitta.

”Hej, skitskalle”, sade Town. Shadow rörde sig inte.

Town klättrade högst upp på stegen och sedan drog han fram kniven. Han hittade en liten gren som såg ut som om den uppfyllde mr Worlds krav och hackade vid dess fäste med kniven, skar av den till hälften och bröt sedan av den med handen. Den var ungefär nittio centimeter lång.

Han stack in kniven i skidan igen och började sedan klättra tillbaka nerför stegen. När han kom i jämnhöjd med Shadow stannade han till. ”Gud, jag hatar dig”, sade han. Han önskade att han hade fått ta fram en pistol och bara skjuta honom, men han visste att han inte fick det. Och sedan hötte han med pinnen i luften mot den hängande mannen, i en stickande rörelse. Det var en instinktiv gest, som rymde all den frustration och vrede Town hade inom sig. Han föreställde sig att han höll i ett spjut och vred om det i Shadows mage.

”Kom igen”, sade han högt. ”Dags att sätta fart.” Sedan tänkte han: Första tecknet på vansinne. Pratar med dig själv. Han klättrade ner några stegpinnar till och hoppade sedan sista biten till marken. Han tittade på pinnen och kände sig som en liten pojke, som håller en käpp som om den vore ett spjut eller ett svärd. Jag kunde ha skurit en gren från vilket träd som helst, tänkte han. Det behövde inte vara det här trädet. Vem fan skulle ha märkt någonting?

Och sedan tänkte han: Mr World skulle ha märkt det.

Han bar tillbaka stegen till huset. Ur ögonvrån tyckte han sig se någonting som rörde sig, och han tittade in genom fönstret, in i det mörka rummet fullt av trasiga möbler och puts som flagade från taket, och ett ögonblick, liksom i en dröm, kom det för honom att han såg tre kvinnor sitta i den mörka salongen.

En av dem stickade. En av dem stirrade rakt på honom. En av dem såg ut som om hon sov. Kvinnan som stirrade på honom började le, ett väldigt leende som liksom klöv hennes ansikte på tvären, ett leende från öra till öra. Sedan lyfte hon ett finger, satte det mot halsen och drog det mjukt från ena sidan av halsen till den andra.

Det var vad han tyckte sig se, under ett kort ögonblick, i detta tomma rum, men vid en andra anblick såg han att där inte fanns annat än multnande gamla möbler och flugprickiga gravyrer och torröta. Det var ingen där inne alls.

Han gned sig i ögonen.

Town gick tillbaka till sin bruna Ford Explorer och satte sig i den. Han slängde ner pinnen på passagerarsätets vita läder. Han vred om nyckeln i tändningslåset. Klockan på instrumentbrädan visade 06:37. Town rynkade pannan och tittade på armbandsklockan, som blinkade 13:58.

Toppen, tänkte han. Antingen var jag uppe i trädet i åtta timmar, eller i minus en minut. Det var vad han tänkte, men vad han trodde var att båda klockorna av en ren slump hade börjat uppföra sig konstigt.

Uppe i trädet började Shadows kropp blöda. Såret satt i sidan. Det blod som rann ur det var trögt och tjockt och svart som mörk sirap.

Moln täckte Lookout Mountains topp.

Easter satt en liten bit ifrån folksamlingen vid bergets fot och såg på gryningen ovanför kullarna i öster. Hon hade en kedja av blå förgätmigejer tatuerade runt vänster handled, och hon gned förstrött på dem med höger tumme.

Ännu en natt hade kommit och gått, och ingenting hade hänt. Fortfarande anlände folk, ensamma eller i par. Under natten hade ett antal varelser kommit från sydväst, bland dem två småpojkar, stora som ett äppelträd, och någonting som hon bara hade skymtat men som hade sett ut som ett huvud utan kropp och stort som en Volkswagenbubbla. De hade försvunnit in bland träden vid bergets fot.

Ingen besvärade dem. Ingen från yttervärlden tycktes ens ha lagt märke till att de var där; hon föreställde sig hur turisterna i Rock City stirrade ner på dem genom sina betalkikare, stirrade rakt på ett rangligt läger av ting och personer vid bergets fot, men utan att se annat än träd och buskar och stenar.

Hon kände röklukten från en kokeld i den kyliga gryningsvinden, lukten av bacon som stektes. Någon i bortre änden av lägret började spela munspel, vilket fick henne att ofrivilligt rysa till och le. Hon hade en pocketbok i ryggsäcken, och hon väntade på att himlen skulle bli så ljus att hon kunde läsa.

Två prickar syntes på himlen, precis under molnen: en större och en mindre. Regnstänk nuddade hennes ansikte i morgonvinden.

En barfota flicka kom ut från lägret och gick fram mot henne. Hon stannade vid ett träd, hissade upp kjolarna och satte sig på huk. När hon var klar hälsade Easter på henne. Flickan kom fram.

”Godmorgon”, sade hon. ”Nu börjar striden snart.” Hennes rosa tungspets nuddade de scharlakansröda läpparna. Hon hade en kråkvinge fastknuten i en läderrem på axeln och en kråkfot i en kedja om halsen. Armarna var tatuerade med blå linjer och mönster och invecklade knutar.

”Hur vet du det?”

Flickan log brett. ”Jag är Macha, en Morrigan. När kriget kommer känner jag lukten i luften. Jag är en krigsgudinna, och jag säger att blod kommer att spillas i dag.”

”Jaså”, sade Easter. ”Ja, i så fall, så.” Hon satt och tittade på den mindre pricken på himlen när den tumlade ner mot dem, föll som en sten.

”Och vi ska strida mot dem och vi ska döda dem, allihop”, sade flickan. ”Och vi ska ta huvudena till troféer och kråkorna ska få ögonen och liken.” Pricken hade blivit en fågel med utsträckta vingar, som red på den byiga morgonvinden ovanför dem.

Easter lade huvudet på sned. ”Är det någon förborgad kunskap som krigsgudinnor har?” frågade hon. ”Allt det där med vem som kommer att vinna? Vem som får vems huvud?”

”Nej”, sade flickan. ”Jag känner lukten av striden, men det är allt. Men vi kommer att vinna. Inte sant? Vi måste. Jag såg vad de gjorde med Allfadern. Det är de eller vi.”

”Jo”, sade Easter. ”Det är väl det.”

Flickan log igen, i halvljuset, och letade sig tillbaka till lägret. Easter sänkte handen och rörde vid ett grönt skott som stack upp ur jorden likt ett knivblad. När hon rörde vid det växte det, öppnades och vred sig, förändrades tills hon höll handen mot en grön tulpanknopp. När solen kommit högre skulle blomman slå ut.

Easter tittade upp på höken. ”Kan jag hjälpa dig?” sade hon.

Höken kretsade runt några meter ovanför henne, sakta, och sedan gled den ner och landade på marken i närheten. Den såg på henne med vansinnig blick.

”Hejsan, sötnos”, sade hon. ”Och hur ser du ut på riktigt, då?”

Höken hoppade osäkert fram mot henne, och sedan var den inte längre en hök utan en ung man. Han såg på henne och tittade sedan ner i gräset. ”Du?” sade han. Blicken flackade omkring mot gräset, mot himlen, mot buskarna. Inte henne.

”Jag”, sade hon. ”Vad är det med mig?”

”Du.” Han tystnade. Det verkade som om han försökte samla tankarna; underliga miner fladdrade och for över hans ansikte. Han har varit fågel alldeles för länge, tänkte hon. Han har glömt hur man är människa. Hon väntade tålmodigt. Till slut sade han: ”Följer du med mig?”

”Kanske det. Vart vill du att jag ska gå?”

”Mannen i trädet. Han behöver dig. Ett spöksår i sidan. Blodet rann, sedan avstannade det. Jag tror att han är död.”

”Det är krig. Jag kan inte bara springa ifrån det.”

Den nakne mannen sade ingenting utan flyttade bara vikten från ena foten till den andra, som om han var osäker på sin tyngd, som om han var van att vila i luften eller på en svajande gren, inte på fasta marken. Sedan sade han: ”Om han är borta för alltid, då är allt slut.”

”Men kriget …”

”Om han är borta kvittar det vem som vinner.” Han såg ut som om han behövde en filt, en kopp sött kaffe och någon som kunde ta med honom någonstans där han kunde få huttra och babbla tills han fick förståndet tillbaka. Han höll armarna stelt längs sidorna.

”Var är han? I närheten?”

Han stirrade på tulpanplantan och skakade på huvudet. ”Långt bort.”

”Men”, sade hon, ”jag behövs här. Och jag kan inte bara sticka. Och hur ska jag ta mig dit? Jag kan inte flyga som du, vet du.”

”Nej”, sade Horus. ”Det kan du inte.” Så tittade han allvarligt upp och pekade på den andra pricken som hade kretsat runt dem, och som nu sjönk från de mörknande molnen och växte sig allt större. ”Han kan.”

Ytterligare några timmars meningslös körning, och vid det här laget hatade Town instrumentet för lägesbestämning nästan lika mycket som han hatade Shadow. Men det fanns ingen glöd i hatet. Han hade tyckt att det var svårt att hitta vägen till gården och till den stora, silverne asken; att hitta vägen därifrån var mycket värre. Det tycktes inte spela någon roll vilken väg han tog eller vilken riktning han körde på de vindlande småvägarna – de avsides vägar i Virginia som från början, det var han säker på, måste ha varit viltstigar och kostigar. Det slutade ändå med att han körde förbi gården igen, den och den handmålade skylten: ASK.

Men det var väl vansinne? Han behövde bara köra tillbaka samma väg som han kommit, svänga åt vänster för var gång han svängt åt höger på vägen hit, och åt höger för var gång han svängt åt vänster.

Det var bara det att så hade han gjort sist, och nu var han tillbaka på gården igen. Tunga, mörka stormmoln var på väg in, det mörknade fort, det kändes som natt och inte morgon, och han hade en lång körning framför sig: han skulle aldrig hinna till Chattanooga före eftermiddagen med den här farten.

På mobilen fick han bara ett meddelande om att det inte gick att ringa ut. Den hopvikta kartan i handskfacket visade alla de stora vägarna, alla motorvägar och riktiga huvudvägar, men enligt den fanns det ingenting annat.

Inte heller fanns det någon han kunde fråga. Husen låg ett stycke in från vägen; inga välkomnande lampor sken i dem. Bensinmätaren började leta sig ner mot Tom. Han hörde ett avlägset åskmuller, och en ensam regndroppe plaskade tungt ner mot rutan.

När Town fick syn på kvinnan som gick längs vägkanten kom han alltså på sig med att le ofrivilligt. ”Tack gode gud”, sade han högt, saktade in bredvid henne och vevade ner fönstret. ”Jo, ursäkta mig? Jag har nog kommit vilse. Vet du hur man kommer till highway åttioett härifrån?”

Hon såg på honom genom passagerarfönstret och sade: ”Vet du, jag tror inte att jag kan förklara det. Men jag kan visa, om du vill.” Hon var blek, och hennes långa hår var mörkt och vått.

”Kliv in”, sade Town. Han tvekade inte ens. ”Men allra först måste vi tanka.”

”Tack”, sade hon. ”Jag behövde lift.” Hon satte sig i bilen; hennes ögon var häpnadsväckande blå. ”Det ligger en pinne här på sätet”, sade hon förbryllat.

”Släng över den i baksätet bara. Vart är du på väg?” frågade han. ”Om du kan hjälpa mig att hitta en bensinmack och sedan ut på en motorväg igen, så kör jag dig hela vägen till ytterdörren.”

Hon sade: ”Tack, men jag ska nog längre än du. Om du kan hjälpa mig ut till en motorväg, så kanske jag kan få lift med någon lastbilschaufför.” Och så log hon ett snett, beslutsamt leende. Leendet avgjorde saken.

”Du”, sade han, ”kan få bättre lift med mig än med någon lastbilschaufför.” Han kände lukten av hennes parfym. Den var berusande och tung, en överlastad doft som av magnolior eller syrener, men det spelade ingen roll.

”Jag ska till Georgia”, sade hon. ”Det är långt dit.”

”Jag ska till Chattanooga. Jag kör dig så långt jag kan.”

”Mm”, sade hon. ”Vad heter du?”

”Jag kallas Mack”, sade mr Town. När han snackade med kvinnor på barer följde han ibland upp det med: ”Och de som känner mig riktigt väl brukar kalla mig Big Mack.” Det fick vänta. Med en lång biltur framför sig skulle de få många timmar i varandras sällskap till att lära känna varandra. ”Vad heter du?”

”Laura”, sade hon.

”Jaha, Laura”, sade han, ”jag är säker på att vi kommer att komma riktigt bra överens.”

Den feta killen hittade mr World i Regnbågsrummet – en del av stigen som omgavs av väggar, med fönster vars glas var täckta av ark med grön och röd och gul plastfilm. Han gick otåligt från fönster till fönster och stirrade i tur och ordning ut över en gyllene värld, en röd värld och en grön värld. Hans hår var rödorange och kortsnaggat. Han hade en Burberryrock på sig.

Den feta killen hostade. Mr World tittade upp.

”Ursäkta mig? Mr World?”

”Ja? Går allt enligt schemat?”

Den feta grabben var torr i munnen. Han slickade sig om läpparna och sade: ”Jag har ordnat allting. Jag har ingen bekräftelse på helikoptrarna.”

”Helikoptrarna kommer hit när vi behöver dem.”

”Bra”, sade den feta killen. ”Bra.” Han stod där utan att säga någonting, utan att gå sin väg. I pannan hade han ett blåmärke.

Efter en stund sade mr World: ”Var det någonting mer jag kunde stå till tjänst med?”

En paus. Killen svalde och nickade. ”Någonting mer”, sade han. ”Ja.”

”Skulle det kännas bättre om vi pratade om saken mellan fyra ögon?”

Killen nickade igen.

Mr World tog honom med sig tillbaka till sin ledningscentral: en fuktig grotta där det fanns ett diorama med berusade pixier som gjorde hembränt i en destillationsapparat. På en skylt utanför varnades turisterna för att gå in så länge renoveringen pågick. De båda männen satte sig ner i varsin plaststol.

”Och vad kan jag hjälpa till med?” frågade mr World.

”Jo. Okej. Alltså, två grejor. Okej. Ett. Vad väntar vi på? Och två. Två är svårare. Alltså. Vi har vapnen. Ja. Vi har eldkraften. De har. De har för satan svärd och knivar och jävla hammare och stenyxor. Och, ja, kofötter. Vi har fan smarta bomber.”

”Som vi inte ska använda”, påpekade den andre.

”Jag vet. Det har ni redan sagt. Jag vet det. Och det går att göra. Men. Alltså, ända sedan jag gjorde jobbet med den jävla subban i L.A. har jag varit …” Han tystnade, gjorde en grimas, verkade ovillig att fortsätta.

”Du har oroat dig för problem?”

”Ja. Bra sätt att uttrycka saken. Problem. Som ett hem för problemungar. Lustigt. Jo.”

”Och exakt vad är det som oroar dig?”

”Ja, om vi slåss, så vinner vi.”

”Och det är ett skäl till oro? Själv tycker jag att det är ett skäl till triumf och förtjusning.”

”Men. De kommer ändå att dö ut. De är vandringsduvor och pungvargar. Jaha? Vem bryr sig? På det här sättet blir det blodbad.”

”Ah.” Mr World nickade.

Han hängde med. Det var bra. Den feta killen sade: ”Alltså, jag är inte ensam om att känna så här. Jag har kollat med gänget på Radio Modern och de är helt och hållet för en fredlig uppgörelse, och de immateriella vill nog allra helst låta marknadskrafterna ta hand om saken. Jag försöker vara. Ni vet. Förnuftets röst här.”

”Det är du förvisso. Men tyvärr finns det information du inte har tillgång till.” Det leende som följde var förvridet och ärrat.

Killen blinkade. Han sade: ”Mr World? Vad har hänt med era läppar?”

World suckade. ”Sanningen är”, sade han, ”att någon en gång sydde ihop dem. För länge sedan.”

”Whoa”, sade den feta killen. ”Seriöst jävla omertà -stuk.”

”Ja. Vill du veta vad vi väntar på? Varför vi inte slog till i går kväll?”

Den feta killen nickade. Han svettades, men det var kallsvett.

”Vi har inte slagit till ännu därför att jag väntar på en pinne.”

”En pinne?”

”Just det. En pinne. Och vet du vad jag tänker göra med den pinnen?”

En huvudskakning. ”Okej. Jag nappar. Vad då?”

”Det kunde jag berätta för dig”, sade mr World nyktert. ”Men då skulle jag bli tvungen att döda dig.” Han blinkade, och spänningen i rummet löstes upp.

Den feta killen började fnissa, ett lågt, snörvlande skratt i strupen och långt bak i näsan. ”Okej”, sade han. ”Hi. Hi. Okej. Hi. Fattat. Budskapet uppfattat på Teknikplaneten. Klart och tydligt. Frågan besvaras nekande.”

Mr World skakade på huvudet. Han lade en hand på den feta grabbens axel. ”Du”, sade han. ”Vill du verkligen veta?”

”Visst.”

”Ja”, sade mr World, ”eftersom vi nu är vänner, så är svaret det här: jag tänker ta pinnen, och jag tänker kasta den över arméerna när de möts. När jag kastar den kommer den att förvandlas till ett spjut. Och sedan, när spjutet viner över striden, så tänker jag skrika: ’Jag viger denna strid åt Oden.’ ”

”Va?” sade den feta grabben. ”Varför det?”

”Kraft”, sade mr World. Han kliade sig på hakan. ”Och mat. En kombination av dem. Du förstår, slagets utgång är inte viktig. Det som är viktigt är kaoset och slakten.”

”Jag förstår inte.”

”Låt mig visa dig. Det kommer att bli så här”, sade mr World. ”Titta nu!” Han tog sin jaktkniv ur regnrocksfickan, och med en enda smidig rörelse stack han in knivbladet i det mjuka hullet under killens haka; han tryckte på uppåt, hårt, mot hjärnan. ”Jag viger denna död åt Oden”, sade han när kniven sjönk in.

Över hans hand sipprade någonting som inte riktigt var blod, och bakom killens ögon hördes ett fräsande, sprakande ljud. Lukten i luften var som av brinnande kabelisolering.

Det ryckte spasmodiskt i den feta grabbens hand, och sedan ramlade han. Hans min uttryckte förvirring och översiggivenhet. ”Titta på honom”, sade mr World i samtalston rakt ut i luften. ”Han ser ut som om han just har sett en sekvens nollor och ettor förvandlas till en flock färgglada fåglar och flyga sin väg.”

Det kom inget svar från den tomma stenkorridoren.

Mr World hivade upp kroppen över axeln, som om den inte hade vägt särskilt mycket, och han öppnade pixiedioramat, släppte kroppen bredvid destilleringsapparaten och täckte över den med den långa, svarta regnrocken. Han skulle göra sig av med den på kvällen, beslöt han, och han log sitt ärrade leende: det skulle nästan bli för lätt att gömma en kropp på ett slagfält. Ingen skulle någonsin märka det. Ingen skulle bry sig.

En liten stund rådde tystnad där inne. Och sedan hördes en harkling inne i skuggorna, och en barsk röst som inte var mr Worlds sade: ”Bra början.”

Kapitel arton

De försökte hålla soldaterna på avstånd, men männen sköt och dödade dem båda två. Så sången har fel vad gäller fängelset, men det finns mer där för poesins skull. Man kan inte alltid säga som det är i poesi. Poesi är inte vad man skulle kalla sanning. Det finns inte plats nog i verserna.

En sångares kommentar till ”The Ballad of Sam Bass” ur A Treasure of American Folklore

Inget av det här kan faktiskt hända. Om man blir bättre till mods av det, så kan man helt enkelt se det som en metafor. Trots allt är religioner definitionsmässigt metaforer: gud är en dröm, ett hopp, en kvinna, en ironiker, en far, en stad, en boning med många rum, en urmakare som har lämnat sin bästa kronometer ute i öknen, någon som älskar en – och kanske, trots alla bevis på motsatsen, till och med en himmelsk varelse som inte intresserar sig för något annat än att se till att ens fotbollslag, armé, företag eller äktenskap blomstrar, frodas och triumferar över allt motstånd.

Religioner är platser att stå på, platser från vilka man kan se och verka, utsiktsplatser från vilka man kan betrakta världen.

Alltså händer inget av det här. Sådant här kan inte hända. Inte ett ord av det är bokstavligt sant. Men ändå, det som hände därnäst gick till på det här viset:

Vid foten till Lookout Mountain stod män och kvinnor samlade runt en liten brasa i regnet. De stod under träden, som inte gav mycket skydd, och de grälade.

Kali, med sin bläcksvarta hud och sina vita, vassa tänder, sade: ”Det är dags.”

Anansi, med sina ljusgula handskar och sitt silverhår, skakade på huvudet. ”Vi kan vänta”, sade han. ”Så länge vi kan vänta, så ska vi vänta.”

Det hördes ett mummel av invändningar från skaran.

”Nej, hör på. Han har rätt”, sade en gammal man med järngrått hår: Czernobog. Han höll i en liten slägga, vilade dess huvud mot axeln. ”De befinner sig högre upp än vi. Och vädret är emot oss. Det är vansinne att sätta igång det här nu.”

Någonting som påminde lite om en varg och lite mer om en människa grymtade till och spottade på marken. ”När är det bättre att gå till anfall då, dedushka? Ska vi vänta tills det har klarnat upp och de väntar sig att vi anfaller? Jag säger att vi ska göra det nu. Jag säger att vi ska slå till.”

”Det är moln mellan oss och dem”, påpekade ungrarnas Isten. Han hade en tunn, svart mustasch, en stor och dammig svart hatt och det slags leende som män har om de säljer fasadbeklädnader och nya tak och takrännor av aluminium till pensionärer men alltid lämnar staden dagen efter att checken är inlöst, vare sig arbetet är gjort eller ej.

En man i elegant kostym som hittills inte hade sagt någonting satte händerna mot varandra, steg fram i eldskenet och framlade sin åsikt tydligt och koncist. Det följdes av nickar och instämmande muttranden.

En röst hördes från en av de tre krigarkvinnor som utgjorde Morrigan, och som stod så tätt intill varandra i skuggorna att de hade blivit ett arrangemang av blåtatuerade lemmar och dinglande kråkvingar. Hon sade: ”Det spelar ingen roll ifall det här är ett bra tillfälle eller ett dåligt. Det här är tillfället. De har dödat oss. Det är bättre att dö tillsammans vid anfallet, som gudar, än att dö en och en och på flykt, som råttor i en källare.”

Ännu ett mummel, denna gång innerligt instämmande. Hon hade sagt vad alla tänkte. Detta var tillfället.

”Det första huvudet är mitt”, sade en mycket lång kinesisk man med ett rep med små skallar om halsen. Långsamt och målmedvetet började han gå uppför bergssidan, och över axeln bar han en stav med en krökt klinga i änden, som en silvermåne.

Inte ens Ingenting kan vara för evigt.

Han hade kanske varit där i Ingenstans i tio minuter, och kanske i tiotusen år. Det kvittade: tid var ett begrepp han inte längre hade behov av.

Han kunde inte minnas sitt riktiga namn längre. Han kände sig tom och renad, på denna plats som inte var en plats.

Han var utan form och tom.

Han var ingenting.

Och in i detta ingenting sade en röst: ”Hallåj där, kusin. Vi måste pratas vid.”

Och någonting som en gång kanske hade varit Shadow sade: ”Whisky Jack?”

”Ja”, sade Whisky Jack i mörkret. ”Det är svårt att leta rätt på dig när du är död. Du gav dig inte av till något av de ställen jag trodde att du skulle gå till. Jag var tvungen att leta överallt innan jag kom på tanken att titta här. Hör du, hittade du någonsin din stam?”

Shadow kom ihåg mannen och flickan på diskot, under den snurrande diskokulan. ”Jag tror att jag hittade min familj. Men min stam hittade jag aldrig.”

”Ledsen att jag är tvungen att störa dig.”

”Låt mig vara. Jag har fått vad jag ville ha. Jag är klar.”

”De kommer och hämtar dig”, sade Whisky Jack. ”De tänker återuppliva dig.”

”Men jag är klar”, sade Shadow. ”Allt är över och slut nu.”

”Något sådant finns inte”, sade Whisky Jack. ”Aldrig någonsin. Vi åker hem till mig nu. Vill du ha en öl?”

Han tänkte att han nog ville ha en öl, faktiskt. ”Jo, gärna.”

”Ta en åt mig också. Det finns en kylare utanför dörren”, sade Whisky Jack, och så pekade han. De var i hans lilla stuga.

Shadow öppnade dörren till stugan med händer som han en sekund innan inte hade haft. Där ute stod en kylare fylld med isbitar från floden, och i isen låg ett dussin burkar Budweiser. Han tog upp ett par av dem och satte sig sedan i dörröppningen och tittade ut över dalen.

De var högst upp på en kulle, i närheten av ett vattenfall, forsande av smältsnö. Det föll i etapper – kanske tjugo meter nedanför dem, kanske trettio. Solen speglades i isen som klädde träden nere vid vattenfallet.

”Var är vi?” frågade Shadow.

”Där du var sist”, sade Whisky Jack. ”Hos mig. Hade du tänkt sitta och hålla i min Bud tills den blir varm?”

Shadow reste sig och gav honom ölburken. ”Du hade inget vattenfall utanför huset sist jag var här”, sade han.

Whisky Jack sade ingenting. Han öppnade ölburken och drack hälften i en enda, lång klunk. Sedan sade han: ”Kommer du ihåg min brorson? Harry Bluejay? Poeten? Han bytte sin Buick mot er Winnebago. Minns du honom?”

”Jo, visst. Jag visste inte att han var poet.”

Whisky Jack lyfte på huvudet och såg stolt ut. ”Bästa jävla poeten i Amerika”, sade han.

Han drack ur resten av ölet, rapade och tog en burk till medan Shadow öppnade sin egen burk, och sedan satte sig de båda männen utomhus i morgonsolen på en sten, vid de ljusgröna ormbunkarna, och de såg på vattnet som strömmade ner och de drack sin öl. Snön låg fortfarande kvar på marken, på de platser där skuggorna aldrig lyftes.

Jorden var lerig och våt.

”Harry var diabetiker”, fortsatte Whisky Jack. ”Sådant händer. För ofta. Ni kom till Amerika, ni tog våra sockerrör och potatisen och majsen, och nu säljer ni potatischips och kolapopcorn till oss, och det är vi som blir sjuka.” Han smuttade fundersamt på ölet. ”Han hade vunnit ett par priser för sina dikter. Det fanns folk i Minnesota som ville publicera dikterna i en bok. Han var på väg till Minnesota i en sportbil för att prata med dem. Han hade bytt er Winnebago mot en gul Miata. Läkarna sade att de trodde att han föll i koma medan han körde, och for av vägen och rakt in i en av era vägskyltar. Ni är för lata för att se efter var ni är, för att läsa bergen och molnen, ni ska alltid ha skyltar överallt. Och så försvann Harry Bluejay för alltid och gav sig av för att leva tillsammans med broder Varg. Och då sade jag: Ingenting håller kvar mig där längre. Jag begav mig norrut. Det är bra fiske här uppe.”

”Det var tråkigt att höra om din brorson.”

”Tycker jag också. Så nu bor jag här uppe i norr. Långt ifrån den vite mannens sjukdomar. Den vite mannens vägar. Den vite mannens vägskyltar. Den vite mannens gula Miator. Den vite mannens kolapopcorn.”

”Den vite mannens öl?”

Whisky Jack tittade på burken. ”När ni äntligen ger upp och åker hem, så kan ni lämna kvar Budweiserbryggerierna åt oss”, sade han.

”Var är vi?” frågade Shadow. ”Är jag i trädet? Är jag död? Är jag här? Jag trodde att allting var slut. Vad är verkligt?”

”Ja”, sade Whisky Jack.

”’Ja?’ Vad är ’Ja’ för svar?”

”Det är ett bra svar. Ett sant svar dessutom.”

Shadow sade: ”Är du också en gud?”

Whisky Jack skakade på huvudet. ”Jag är en kulturhero”, sade han. ”Vi gör samma saker som gudar, vi bara klantar oss mer och ingen dyrkar oss. Man berättar historier om oss, men man berättar historier som får oss att verka dumma tillsammans med dem där det gick hyfsat för oss.”

”Jag förstår”, sade Shadow. Och han förstod, på ett ungefär.

”Hör du”, sade Whisky Jack. ”Det här är inte ett bra land för gudar. Mitt folk listade ut det på ett tidigt stadium. Det finns skaparandar som hittade jorden eller gjorde den eller sket ut den, men tänk på det här: vem skulle dyrka Coyote? Han älskade med Piggsvinskvinnan och fick pitten så full av taggar att han var som en nåldyna. Han brukade diskutera med stenar, och stenarna vann.

Så mitt folk kom på att det kanske finns någonting bakom alltsammans, en skapare, en stor ande, och den säger vi tack till, för det är alltid bra att säga tack. Men vi byggde aldrig kyrkor. Det behövde vi inte. Landet var kyrkan. Landet var religionen. Landet var äldre och visare än människorna som vandrade i det. Det gav oss lax och majs och bison och vandringsduvor. Det gav oss indianris och gös. Det gav oss meloner och squash och kalkon. Och vi är landets barn, precis som piggsvinet och skunken och blåskrikan.”

Han drack upp sin andra öl och gjorde en gest mot floden, nedanför vattenfallet. ”Om du följer den där floden ett stycke, så kommer du till sjöarna där indianriset växer. Under risets årstid kan man åka ut i kanoten med en vän, och man lägger indianriset i kanoten och lagar till det sedan, och lagrar det, och det kan man leva länge på. På olika ställen växer olika typer av mat. Kommer man tillräckligt långt söderut finns det apelsinträd, citronträd och de där mosiga gröna prylarna, ser ut som päron …”

”Avokado.”

”Avokado”, instämde Whisky Jack. ”Just det. De växer inte här uppe. Det här är indianristrakter. Älgtrakter. Vad jag försöker säga är att det är sådant Amerika är. Det är inte ett bra land att odla gudar i. De växer inte bra här. De är som avokado som försöker växa i indianristrakter.”

”De kanske inte växer så bra”, sade Shadow, för nu mindes han, ”men de drar i krig.”

Det var enda gången han såg Whisky Jack skratta. Det var nästan ett skällande, och det fanns inte mycket glädje i det. ”Du, Shadow”, sade Whisky Jack. ”Ifall alla dina vänner hoppade utför ett stup, skulle du också göra det?”

”Kanske.” Shadow mådde bra. Han trodde inte att det bara var ölet. Han kunde inte minnas när han sist hade känt sig så levande eller så samlad.

”Det kommer inte att bli något krig.”

”Vad blir det då?”

Whisky Jack mosade ölburken mellan händerna, tryckte ihop den tills den blev platt. ”Titta”, sade han och pekade mot vattenfallet. Solen stod så högt att den gnistrade i vattendropparna som stänkte; det stod en regnbågsnimbus i luften. Shadow tyckte att det var det vackraste han någonsin hade sett.

”Det blir ett blodbad”, sade Whisky Jack uttryckslöst.

Då förstod Shadow. Han begrep alltihop, såg den enkla sanningen tydligt. Han skakade på huvudet, och sedan började han fnissa, och sedan skakade han på huvudet lite till, och fnissandet blev ett skallande skratt.

”Hur är det fatt?”

”Bara bra”, sade Shadow. ”Jag såg just de gömda indianerna. Inte allihop. Men jag såg dem ändå.”

”I så fall är det antagligen Ho Chunk. De har aldrig kunna gömma sig ett förbannade dugg.” Han tittade upp på solen. ”Dags att gå tillbaka”, sade han. Han reste sig upp.

”Det är ett tvåmansbedrägeri”, sade Shadow. ”Det är inget krig alls, va?”

Whisky Jack klappade Shadow på armen. ”Du är inte så dum”, sade han.

De gick tillbaka till Whisky Jacks hus. Han öppnade dörren. Shadow tvekade. ”Jag önskar att jag kunde stanna här hos dig”, sade han. ”Det här verkar vara ett trevligt ställe.”

”Det finns många trevliga ställen”, sade Whisky Jack. ”Det är ungefär det som är poängen. Hör du, gudar dör när de blir bortglömda. Människor också. Men landet finns kvar. De bra ställena och de dåliga ställena. Landet kommer inte att ta vägen någonstans. Och det tänker inte jag heller.”

Shadow stängde dörren. Någonting drog i honom. Han var ensam i mörkret igen, men mörkret blev ljusare och ljusare, tills det brann som solen.

Och sedan tog smärtan vid.

Easter gick över ängen, och vårblommor slog ut där hon hade gått förbi.

Hon gick förbi en plats där det för länge sedan hade legat en bondgård och ett hus. Ännu i dag stod flera av väggarna; de stack upp ur ogräset och ängens höga gräs som ruttna tänder. Ett tunt duggregn föll. Molnen var mörka och låga, och det var kallt.

Ett litet stycke bortom platsen där huset hade legat stod ett träd, ett jättelikt, silvergrått träd som tycktes vinterkalt och avlövat, och i gräset framför det låg uppfransade stycken av färglöst tyg. Kvinnan stannade vid tyget, böjde sig ner och tog upp någonting brunvitt: det var ett avgnagt fragment av ben som kanske en gång hade varit en del av ett människokranium. Hon slängde ner det i gräset igen.

Sedan såg hon på mannen i trädet, och hon log torrt. ”De är aldrig lika intressanta nakna”, sade hon. ”Att packa upp dem är ju halva nöjet. Som med presenter och med ägg.”

Mannen med hökhuvudet som gick bredvid henne tittade ner på sin penis och tycktes, för första gången, lägga märke till att han själv var naken. Han sade: ”Jag kan titta på solen utan att ens blinka.”

”Det är hemskt duktigt av dig”, sade Easter berömmande. ”Nu ska vi ta ner honom därifrån.”

De våta rep som hållit fast Shadow vid trädet hade för länge sedan nötts sönder och ruttnat, och de lossade med lätthet när de två personerna drog i dem. Kroppen i trädet halkade och gled ner mot rötterna. De fångade honom när han föll och lyfte upp honom, och trots att han var en mycket storvuxen man bar de honom utan svårighet och lade sedan ner honom på den grå ängen.

Kroppen i gräset var kall, och den andades inte. I sidan hade den en fläck av torkat, svart blod, som om någon hade stuckit den med ett spjut.

”Och nu då?”

”Nu”, sade hon, ”värmer vi honom. Du vet vad du ska göra.”

”Jag vet. Jag kan inte.”

”Om du inte tänker hjälpa till, så borde du inte ha tagit hit mig.”

Hon sträckte ut en vit hand mot Horus och rörde vid hans svar ta hår. Han blinkade uppmärksamt mot henne. Sedan skimrade han till, liksom i ett dis av hetta.

Höken flög upp i luften, svingade sig uppåt, kretsade och steg i en spiral, cirklade runt på den plats bland de grå molnen där solen kanske kunde tänkas befinna sig, och när höken flög uppåt blev den först en fläck och sedan en prick, och sedan blev den för blotta ögat ingenting alls, någonting som man bara kunde föreställa sig. Molnen började tunnas ut och dunsta bort, skapade en flik av blå himmel genom vilken solen gassade. Den ensamma, klara solstråle som trängde ner mellan molnen var vacker, men denna åsyn bleknade bort allteftersom fler moln försvann. Snart sken morgonsolen ner över ängen som en sommarsol mitt på dagen, brände vattenångan från morgonens regn till ett dis och brände diset till ingenting alls.

Den gyllene solen badade kroppen som låg på ängen med sin strålglans och sin hetta. Rosa och varmt bruna nyanser rörde vid den döde mannen.

Kvinnan drog högerhandens fingrar lätt över mannens bröst. Hon tyckte sig kunna känna en rysning i bröstet – någonting som inte var ett hjärtslag, men ändå … Hon lät handen bli kvar där, på hans bröst, precis ovanför hjärtat.

Hon sänkte läpparna mot Shadows läppar och hon andades in i hans lungor, andades varligt in och ut, och sedan blev andningen en kyss. Hennes kyss var mild, och den smakade vårregn och ängsblommor.

Såret i hans sida började åter rinna av blod – ett högrött blod som likt flytande rubiner sipprade ut i solskenet, och sedan upphörde blödningen.

Hon kysste hans kind och panna. ”Kom nu”, sade hon. ”Dags att kliva upp. Nu har alltihop satt igång. Du vill säkert inte missa det.”

Hans ögonlock fladdrade till och sedan öppnade han ögonen, grå som kvällshimlen, och såg på henne.

Hon log, och sedan tog hon bort handen från hans bröst.

Han sade: ”Du kallade tillbaka mig.” Han sade det långsamt, som om han hade glömt hur man talar engelska. I rösten fanns någonting sårat och förbryllat.

”Ja.”

”Jag var klar. Jag var dömd. Det var över. Du kallade mig tillbaka. Du vågade.”

”Ja. Förlåt.”

”Ja.”

Han satte sig långsamt upp. Han grinade illa och rörde vid sidan. Sedan såg han förbryllad ut: det fanns pärlor av vått blod där, men inget sår under dem.

Han sträckte ut en hand, och hon lade armen om honom och hjälpte honom upp på fötter. Han såg ut över ängen som om han försökte minnas namnet på de saker han tittade på: blommorna i det höga gräset, det förfallna huset, det skimmer av gröna knoppar som gjorde det jättelika silverträdets grenar disiga.

”Minns du?” frågade hon. ”Minns du vad du fick veta?”

”Jag förlorade mitt namn och jag förlorade mitt hjärta. Och du hämtade tillbaka mig.”

”Förlåt”, sade hon. ”De kommer snart att börja slåss. De gamla gudarna och de nya.”

”Vill du att jag ska slåss på er sida? Du slösar bara bort tid.”

”Jag hämtade tillbaka dig för att det var vad jag var tvungen att göra”, sade hon. ”Vad du gör nu är det som du måste göra, vad det nu är. Ditt kall. Jag har gjort mitt.”

Plötsligt kom hon på att han var naken, och hon rodnade, brännande och högrött, och hon tittade ner och bort.

I regnet och molnen rörde sig skuggor uppför bergssidan, upp till gångarna av sten.

Vita rävar tassade uppför backen i sällskap med rödhåriga män i gröna jackor. En minotaur med tjurhuvud gick bredvid en daktyl med järnfingrar. En gris, en apa och en ghul med vassa tänder kravlade upp tillsammans med en blåhyad man med en brinnande båge, en björn med blommor inflätade i pälsen och en man i gyllene ringbrynja som bar ett svärd av ögon.

Sköne Antinous, som var Hadrianus älskare, gick uppför backen i spetsen för ett sällskap läderbögar, vilkas armar och bröst med steroider skulpterats till perfektion.

En gråhyad man, vars enda cyklopöga var en kolossal, polerad smaragd, gick stel upp före ett antal satta, svartmuskiga män, vilkas lidelsefria anleten var lika regelbundna som aztekiska skulpturer: de kände till de hemligheter som djungeln hade svalt.

En krypskytt högst upp på kullen siktade noga på en vit räv och sköt. Det blev en explosion och ett moln av kordit, och den fuktiga luften luktade krut. Liket var en ung japansk kvinna med magen sönderskjuten, och ansiktet var helt blodigt. Sakta började liket tona bort.

De andra fortsatte uppför backen, på två ben, på fyra ben, på inga ben alls.

Färden genom Tennessees bergstrakter hade varit anslående vacker var gång det blivit uppehåll i ovädret och nervslitande när regnet hade öst ner. Town och Laura hade pratat och pratat och pratat hela vägen. Han var så glad att han hade träffat henne. Det var som att träffa en gammal vän, en riktigt god gammal vän som man bara aldrig hade träffat förr. De pratade om historia och film och musik, och det visade sig att hon var den enda han träffat, den enda han någonsin hade träffat som hade sett en utländsk film (mr Town var säker på att den var spansk, medan Laura var lika säker på att den var polsk) från sextiotalet som hette Saragossamanuskriptet, en film som han hade börjat tro att han hade hallucinerat.

När Laura pekade ut den första ladan där det stod SE ROCK CITY för honom skrockade han och medgav att det var dit han var på väg. Hon sade att det var så häftigt. Hon hade alltid velat åka till ställen som det, men hon hade aldrig tagit sig tid och hon hade alltid ångrat sig senare. Det var därför hon var ute och rörde på sig just nu. Hon ville uppleva äventyr.

Hon jobbade på resebyrå, sade hon. Var separerad från sin man. Hon erkände att hon inte trodde att de någonsin skulle hitta tillbaka till varandra och sade att det var hennes fel.

”Det kan jag inte tro på.”

Hon suckade. ”Det är sant, Mack. Jag är helt enkelt inte längre den kvinna han gifte sig med.”

Tja, sade han, folk förändras ju, och innan han visste ordet av berättade han allt han kunde berätta om sitt eget liv, han berättade till och med om Woody och Stoner, att de tre varit de tre musketörerna och att två av dem hade blivit dödade, alltså, man kunde ju tro att man skulle bli härdad mot sådant om man jobbade med det han jobbade med men det blev man aldrig.

Och hon sträckte ut handen – den var så kall att han vred upp värmen i bilen – och kramade hårt om hans hand.

Till lunch åt de dålig japansk mat medan ett åskväder sänkte sig över Knoxville, och Town brydde sig inte om att det tog tid innan maten kom in, att misosoppan var kall eller att sushin var varm.

Han tyckte att det var helt underbart att hon var ute med honom på äventyr.

”Du förstår”, anförtrodde Laura honom, ”jag ville helt enkelt inte känna mig så instängd. Jag höll bara på att ruttna bort där jag var. Så jag gav mig av utan bil och utan kreditkort. Jag bara förlitar mig på främlingar och deras vänlighet.”

”Är du inte rädd?” frågade han. ”Jag menar, du kunde ju bli strandsatt, du kunde bli rånad, du kunde svälta ihjäl.”

Hon skakade på huvudet. Och sedan sade hon, med ett tveksamt leende: ”Jag träffade ju dig, inte sant?” Och då kom han inte på någonting att säga.

När de hade ätit upp sprang de genom åskvädret ut till hans bil, och de höll tidningar på japanska över sig för att skydda sig mot regnet. De skrattade där de sprang, som skolbarn.

”Hur långt kan jag köra dig?” frågade han när de kom in i bilen igen.

”Jag åker med så långt som du åker, Mack”, sade hon blygt.

Han var glad att han inte hade kört det där med Big Mack. Den här kvinnan var inget krogragg, det kände mr Town ända in i själen. Det må ha tagit honom femtio år att hitta henne, men här hade han det äntligen, det här var den rätta, denna vilda, magiska kvinna med det långa, mörka håret.

Det här var kärlek.

”Hör du”, sade han när de närmade sig Chattanooga. Vindrutetorkarna fick regnet att skvalpa över vindrutan, gjorde stadens gråtoner suddiga. ”Vad sägs om att jag letar upp ett motellrum åt dig i natt? Jag betalar för det. Och när jag väl har gjort min leverans, så kan vi … Tja, vi kan ta ett varmt bad tillsammans, till att börja med. Värma upp dig.”

”Det låter underbart”, sade Laura. ”Vad är det du ska leverera?”

”Den där pinnen”, sade han och skrattade. ”Den som ligger i baksätet.”

”Okej”, sade hon, gjorde honom till viljes. ”Berätta inte då, mystiske Mack.”

Han sade att det vore bäst om hon väntade i bilen på parkeringen på Rock City medan han gjorde leveransen. Han körde uppför Lookout Mountain i det piskande regnet, inte över fyrtiofem kilometer i timmen och med strålkastarna på.

De parkerade längst bak på parkeringsplatsen. Han stängde av motorn.

”Du, Mack. Får jag inte en kram innan du går ur bilen?” frågade Laura med ett leende.

”Det får du absolut”, sade mr Town, och han lade armarna om henne och hon kröp intill honom medan regnet smattrade ett tapto på Ford Explorerns tak. Han kände lukten av hennes hår. Det var någonting som luktade lite obehagligt under parfymdoften. Men så där blev det alltid när man reste. Badet var ett måste för dem båda två, kom han fram till. Han undrade om det fanns någonstans i närheten av Chattanooga där han kunde köpa en sådan där badbomb med lavendeldoft som hans första fru hade tyckt så mycket om. Laura lutade huvudet mot hans, och med handen följde hon förstrött konturen av hans hals.

”Mack … Jag kan inte sluta tänka på en sak. Du måste väl verkligen vilja veta vad som hände dina båda vänner?” frågade hon. ”Woody och Stone. Eller hur?”

”Jo”, sade han och sänkte munnen mot hennes för en första kyss. ”Det är klart att jag vill.”

Så hon visade honom.

Shadow gick över ängen, gick i långsamma cirklar runt trädstammen, cirklar som efter hand vidgades. Ibland stannade han och tog upp någonting: en blomma, eller ett blad, eller en liten sten, eller en kvist, eller ett grässtrå. Han undersökte dem minutiöst och koncentrerade sig helt på kvistens kvistighet, på bladets bladighet.

Easter kom på sig med att tänka på ett spädbarns blick när det lär sig att fokusera blicken.

Hon vågade inte prata med honom. Just nu hade det varit ett helgerån. Hon såg på honom, fast hon var så utmattad, och hon funderade.

Ungefär sex meter ifrån trädets fot, halvt övervuxen av högt ängsgräs och slingerväxter, hittade han en säck av segelduk. Shadow tog upp den, knöt upp knutarna i säckens övre ände, lossade dragskon.

De kläder han tog fram var hans egna. De var gamla, men de gick fortfarande att använda. Han vände på skorna i händerna. Han strök över tyget i skjortan, över tröjans ylle, stirrade på dem som om han tittade på dem från en miljon års håll.

Ett efter ett tog han på sig plaggen.

Han stack händerna i fickorna och såg förbryllad ut när han tog upp ena handen. I den höll han något som för Easters blick såg ut som en gråvit stenkula.

Han sade: ”Inga mynt.” Det var det första han hade sagt på flera timmar.

”Inga mynt?” upprepade Easter.

Han skakade på huvudet. ”De gav mig någonting att göra med händerna.” Han böjde sig ner för att ta på sig skorna.

När han väl var påklädd såg han mer normal ut. Men allvarlig. Hon undrade hur långt han hade färdats och vad det hade kostat honom att komma tillbaka. Hans återkomst var inte den första hon hade tagit initiativet till; och hon visste att snart skulle den där blicken som var miljoner år bort blekna, och minnena och drömmarna som han haft med sig från trädet skulle träda tillbaka för den mer påtagliga verkligheten. Så gick det alltid.

Hon gick före honom till andra änden av ängen. Hennes riddjur väntade bland träden.

”Den kan inte bära oss båda två”, sade hon. ”Jag tar mig hem själv.”

Shadow nickade. Det såg ut som om han försökte komma ihåg någonting. Sedan öppnade han munnen, och han gav till ett skri av välkomnande och glädje.

Åskfågeln öppnade sin otäcka näbb och skrek välkommande åt honom.

I alla fall på ytan påminde den om en kondor. Fjädrarna var svarta med ett purpuraktigt skimmer, och om halsen hade den ett vitt band. Näbben var svart och grym: en rovfågels näbb, gjord för att slita sönder. När den stod på marken med vingarna infällda var den stor som en svartbjörn, och huvudet var i jämnhöjd med Shadows eget.

Horus sade stolt: ”Jag tog hit honom. De lever i bergen.”

Shadow nickade. ”Jag drömde om åskfåglar en gång”, sade han. ”Konstigaste dröm jag någonsin har haft.”

Åskfågeln öppnade näbben och gav till ett förvånansvärt milt läte, crawroo? ”Hörde du också min dröm?” frågade Shadow.

Han sträckte fram handen och gned den mjukt mot fågelns huvud. Åskfågeln tryckte sig mot honom som en tillgiven ponny. Han kliade den från nacken upp till hjässan.

Shadow vände sig till Easter. ”Red du hit på honom?”

”Ja”, sade hon. ”Du kan rida på honom på vägen tillbaka, om han låter dig göra det.”

”Hur rider man på honom?”

”Det är lätt”, sade hon. ”Om du inte ramlar av. Som att rida på åskan.”

”Ses vi där borta?”

Hon skakade på huvudet. ”Jag är klar, vännen”, sade hon. ”Gör du vad du nu måste göra. Jag är trött. Lycka till.”

Shadow nickade. ”Whisky Jack. Jag träffade honom. Efter att jag hade gått bort. Han kom och letade rätt på mig. Vi drack en öl tillsammans.”

”Jo”, sade hon. ”Det tror jag säkert.”

”Kommer vi någonsin att ses igen?” frågade Shadow.

Hon såg på honom med ögon så gröna som mognande majs. Hon sade ingenting. Sedan skakade hon abrupt på huvudet. ”Det betvivlar jag”, sade hon.

Shadow kravlade klumpigt upp på åskfågelns rygg. Han kände sig som en mus som satt på en hök. I munnen hade han en smak av ozon, metallisk och blå. Någonting sprakade. Åskfågeln bredde ut vingarna och började flaxa hårt med dem.

När marken sjönk under dem höll Shadow sig fast, och hjärtat bultade i bröstet som ett vilddjur.

Det var precis som att rida på blixten.

Laura tog pinnen från bilens baksäte. Hon lämnade mr Town i Fordens framsäte, klev ur bilen och gick genom regnet mot Rock City. Biljettkassan var stängd. Dörren till presentaffären var inte låst och hon gick in genom den, förbi kandisockret och aviarierna, in i Världens åttonde underverk.

Ingen hejdade henne, fastän hon gick förbi flera män och kvinnor på gången i regnet. Många av dem såg aningen artificiella ut; flera av dem var halvgenomskinliga. Hon gick över en gungande repbro. Hon gick förbi trädgården med de vita hjortarna och trängde sig genom Den fetes prövning, där stigen gick mellan två klippväggar.

Och till sist klev hon över en kedja, på vilken det satt en skylt där det stod att den här delen av sevärdheten var stängd, och fortsatte in i en grotta, och hon såg en man som satt på en plaststol framför ett diorama med berusade småknytt. Han läste Washington Post i skenet från en liten elektrisk lykta. När han såg henne vek han ihop tidningen och lade den under stolen. Han reste sig, en lång man med snaggat, brandgult hår och dyr regnrock, och han bugade sig en aning för henne.

”Jag förmodar att mr Town är död”, sade han. ”Välkommen, spjutbärare.”

”Tack. Jag beklagar det där med Mack”, sade hon. ”Var ni vänner?”

”Inte alls. Han borde ha hållit sig vid liv om han ville ha kvar jobbet. Men du har kommit hit med hans pinne.” Han såg på henne uppifrån och ner med ögon som glimmade likt de gulröda kolen i en döende brasa. ”Tyvärr vet jag inte vem du är. Jag kallas mister World här uppe på kullens topp.”

”Jag är Shadows fru.”

”Självklart. Den sköna Laura”, sade han. ”Jag borde ha känt igen dig. Han hade flera foton av dig uppsatta ovanför sängen, i cellen som vi en gång delade. Och om du inte tar illa upp för att jag säger det, så är du fortfarande vackrare än du har rätt att vara. Borde inte du ha nått längre på vägen till förruttnelsen vid det här laget?”

”Det hade jag”, sade hon okonstlat. ”Men kvinnorna, där på gården, de gav mig vatten ur sin källa.”

Ett ögonbryn höjdes. ”Urds källa? Omöjligt.”

Hon pekade på sig själv. Hennes hud var blek och ögonhålorna mörka, men hon var påtagligt hel: om hon faktiskt var ett vandrande lik, så hade hon dött nyligen.

”Det kommer inte att bestå”, sade mr World. ”Nornorna gav dig en liten smak av det förflutna. Den kommer snart att lösas upp i nuet, och då kommer dina vackra, blå ögon att rulla ut ur sina hålor och rinna nerför de där vackra kinderna, som vid det laget förstås inte är så vackra längre. Förresten har du min pinne. Skulle jag kunna få den, tack?”

Han drog fram ett paket Lucky Strike, tog upp en cigarrett och tände den med en svart engångständare.

Hon sade: ”Kan jag få en sådan där?”

”Ja, visst. Du får en cigarrett, om jag får min pinne.”

”Om du vill ha den, så är den värd mer än en simpel cigarrett.”

Han sade ingenting.

Hon sade: ”Jag vill ha svar. Jag vill veta.”

Han tände en cigarrett och gav den till henne. Hon tog emot den och tog ett bloss. Så blinkade hon till. ”Jag känner nästan smaken av den här”, sade hon. ”Jo, det tror jag att jag kanske gör.” Hon log. ”Mm. Nikotin.”

”Ja”, sade han. ”Varför gick du till kvinnorna i huset?”

”Shadow sade åt mig att gå till dem”, sade hon. ”Han sade att jag skulle be dem om vatten.”

”Jag undrar om han visste vad det skulle medföra. Antagligen inte. Men det är ändå det bästa med att ha honom död där uppe i trädet. Nu vet jag var han håller hus hela tiden. Han är försatt ur spel.”

”Du lurade min man”, sade hon. ”Ni lurade honom ända från början, du och de andra. Han är godhjärtad, vet du det?”

”Ja”, sade mr World. ”Jag vet. När allt det här är över får jag väl vässa en mistelten, gå till trädet och sticka den genom ögat på honom. Kan jag nu få min pinne, tack.”

”Varför vill du ha den?”

”Den är en souvenir från hela den här sorgliga historien”, sade mr World. ”Oroa dig inte, det är inte mistel.” Han log ett blixtrande leende. ”Den symboliserar ett spjut, och i denna ynkliga värld är symbolen det som den symboliserar.”

Ljuden utifrån blev allt högre.

”Vilken sida är du på?” frågade hon.

”Det handlar inte om sidor”, upplyste han. ”Men eftersom du frågar, så är jag på den vinnande sidan. Alltid.”

Hon nickade, men hon släppte inte taget om pinnen.

Hon vände sig bort från honom och tittade ut genom grottöppningen. Långt nedanför, inne bland stenarna, såg hon någonting som glödde och pulserade. Det hade lindat sig runt en mager, skäggig man, som var högröd i ansiktet och slog efter det med en gummiskrapa, det slags skrapa människor som han använder till att skrapa bilrutor rena vid trafikljus. Det hördes ett skrik, och sedan försvann båda två utom synhåll.

”Okej. Jag ska ge dig pinnen”, sade hon.

Mr Worlds röst hördes bakom henne. ”Duktig flicka”, sade han lugnande, på ett sätt som slog henne som både nedlåtande och odefinierbart manligt. Det fick det att krypa i skinnet på henne.

Hon väntade i dörröppningen tills hon hade hans andedräkt i örat. Hon måste vänta tills han var tillräckligt nära, så mycket hade hon listat ut.

Ritten gjorde honom inte bara upprymd; den var elektrisk.

De svepte genom stormen likt ljungeldar, blixtrade från moln till moln; de rörde sig som åskmuller, som orkanens svall och kraft. Det var en sprakande, omöjlig resa. Han kände ingen fruktan: bara stormens kraft, allt uppslukande och omöjlig att hejda, och glädjen i flykten.

Shadow borrade in fingrarna i åskfågelns fjädrar, kände hur den statiska elektriciteten stack honom i huden. Blå gnistor ringlade över hans händer som små ormar. Regnet sköljde över ansiktet.

”Det här är bäst”, skrek han över stormens dån.

Som om fågeln förstod honom började den stiga högre upp; varje vingslag var som en åskskräll. Den svepte ner, dök och tumlade genom de mörka molnen.

”I drömmen jagade jag dig”, sade Shadow, och orden slets bort av vinden. ”I drömmen var jag tvungen att hämta en fjäder.”

Ja. Ordet var som ett statiskt sprakande i hans inre. De kom till oss för att hämta fjädrar, för att bevisa att de var män; och de kom till oss för att skära ut stenarna ur våra huvuden och ge sina döda våra liv i gåva.

Då fylldes hans sinne av bilden av en åskfågel – en hona, förmodade han, för hennes fjäderdräkt var brun, inte svart – som nyss hade dött och låg vid sidan av ett berg. Bredvid fågeln stod en kvinna. Hon slog sönder skallen på fågeln med en liten bit flinta. Hon letade igenom de våta benskärvorna och hjärnsubstansen tills hon hittade en slät, ren sten, samma gulbruna färg som granat, och i dess djup fladdrade ett opalsken. Örnstenar, tänkte Shadow. Kvinnan skulle ta med den till sin lille son som dött för tre nätter sedan och lägga den på hans kalla bröst. I soluppgången skulle pojken leva och skratta igen, och juvelen skulle vara grå och töcknig och lika död som fågeln hon stulit den från.

”Jag förstår”, sade Shadow till fågeln.

Fågeln kastade huvudet bakåt och kraxade, och dess rop var åskans.

Världen under dem blixtrade förbi i en underlig dröm.

Laura tog ett bättre grepp om pinnen, och hon väntade på att den man hon kände som mr World skulle komma till henne. Hon stod vänd ifrån honom, tittade ut på stormen och de mörkgröna kullarna nedanför.

I denna ynkliga värld, tänkte hon, är symbolen det som den symboliserar. Ja.

Hon kände hur hans hand slöt sig mjukt om hennes högra axel.

Bra, tänkte hon. Han vill inte skrämma mig. Han är rädd att jag ska slänga ut hans pinne i stormen och att den ska rulla nerför bergssidan, så att han förlorar den.

Hon lutade sig bakåt en liten aning, bara tills hon rörde vid hans bröst med ryggen. Hans vänsterarm krökte sig runt henne. Det var en intim gest. Han hade vänsterhanden öppen framför henne. Hon slöt båda händerna om övre änden av pinnen, andades ut, koncentrerade sig.

”Min pinne, tack”, sade han i örat på henne.

”Ja”, sade hon. ”Den är din.” Och sedan, utan att veta om det skulle betyda någonting, sade hon: ”Jag viger denna död åt Shadow”, och hon stack pinnen i bröstet, precis under bröstbenet, kände hur den vred sig och förvandlades i hennes händer när den blev ett spjut.

Gränsen mellan förnimmelse och smärta hade suddats ut sedan hon dog. Hon kände hur spjutspetsen stack in i hennes bröst och sedan gick ut i ryggen. Ett ögonblicks motstånd – hon tryckte hårdare – och spjutet fortsatte in i mr World. Hon kände hans varma andedräkt mot nacken när han gav till en klagan av smärta och förvåning, spetsad på spjutet.

Hon kände inte igen de ord han sade eller språket han talade. Hon tryckte spjutet längre in, tvingade det genom sin egen kropp, in i och genom hans.

Hon kände hur hans varma blod sprutade över hennes rygg.

”Subba”, sade han på engelska. ”Din jävla subba.” Rösten hade en våt och gurglande ton. Hon gissade att spjutspetsen hade gått in i ena lungan. Mr World rörde sig nu, eller försökte röra sig, och varje rörelse han gjorde fick också henne att gunga: de var förenade av spjutskaftet, spetsade tillsammans som två fiskar på ett enda ljuster. Nu hade han en kniv i ena handen, såg hon, och han stack henne vilt och slumpmässigt i bröstet med den, oförmögen att se vad han gjorde.

Hon brydde sig inte om det. Vad betyder skärsår för ett lik?

Hon sänkte knytnäven hårt mot hans viftande handled, så att kniven flög ner på grottans golv. Hon sparkade bort den.

Och nu grät han och jämrade sig. Hon kände hur han tryckte sig mot henne, hur han med händerna famlade bakom ryggen på henne och hans heta tårar föll på hennes nacke. Hans blod gjorde henne våt på ryggen, sprutade nerför baksidan av benen.

”Det här måste se väldigt ovärdigt ut”, sade hon med en hes viskning, men inte utan att vara bistert road.

Hon kände hur mr World vacklade bakom henne, och hon vacklade också, och sedan halkade hon i blodet – alltihop var hans – som samlades i pölar på grottgolvet, och båda två ramlade de.

Åskfågeln landade på parkeringsplatsen vid Rock City. Regnet vräkte ner. Shadow kunde knappt se tre meter framför sig. Han släppte taget om åskfågelns fjädrar och halvt gled, halvt tumlade ner på den våta asfalten.

En blixt glimmade till, och fågeln försvann.

Shadow tog sig upp på fötter.

Parkeringsplatsen var till tre fjärdedelar tom, och Shadow började gå mot ingången. Han gick förbi en brun Ford Explorer, som stod parkerad vid en stenmur. Det var någonting synnerligen bekant med bilen, och han tittade nyfiket upp på den; han såg mannen inuti den, hopsjunken över ratten som om han sov.

Shadow drog upp dörren på förarsidan.

Sist han såg mr Town stod denne utanför motellet i Amerikas centrum. Hans uppsyn var förvånad; han hade fått nacken skickligt knäckt. Shadow rörde vid hans ansikte. Fortfarande varmt.

Shadow kände en doft inne i bilen: den var svag, som en parfymdoft efter någon som för flera år sedan har lämnat ett rum, men Shadow skulle ha känt igen den var som helst. Han slog igen dörren till Explorern och gick över parkeringsplatsen.

Medan han gick kände han en hugg i sidan, en skarp, stickande smärta som bara varade en sekund eller mindre, och sedan försvann den.

Det var ingen där som sålde biljetter. Han gick genom huset och ut i Rock Citys trädgårdar.

Åskan mullrade, och den fick trädgrenarna att skaka och de väldiga klippblocken att darra djupt in, och regnet föll med kall kraft. Det var sent på eftermiddagen, men det var mörkt som på natten.

En blixt skar som ett spjut över molnen, och Shadow undrade om det var åskfågeln som återvände till sina höga bergstoppar eller bara ännu en atmosfärisk urladdning, eller om de båda sakerna på någon nivå var ett och detsamma.

Och självklart var de det. Det var trots allt hela poängen.

Någonstans ropade en mansröst. Shadow hörde den. De enda ord han kände igen eller tyckte sig känna igen var: ”… till Oden!”

Shadow skyndade över gården med flaggor från de sju staterna, där regnvattnet nu rann i strömmar över stenläggningen. En gång halkade han på de hala stenarna. Ett tjockt lager av moln omgav berget, och i skumrasket och stormen utanför gården såg han inga stater alls.

Inte ett ljud hördes. Platsen verkade fullkomligt övergiven.

Han ropade och inbillade aig att han hörde någonting som svarade. Han gick mot stället varifrån han trodde att ljudet hade kommit.

Ingen. Ingenting. Bara en kedja som kungjorde att ingången var förbjuden för besökare.

Shadow klev över kedjan.

Han såg sig om, kikade in i mörkret. Det stack i skinnet.

En röst bakom honom, i skuggorna, sade mycket lågt: ”Du har aldrig gjort mig besviken.”

Shadow vände sig inte om. ”Det är konstigt”, sade han. ”Jag gör mig själv besviken hela tiden. Varenda gång.”

”Inte alls”, sade rösten. ”Du gjorde allt som det var meningen att du skulle göra, och mer därtill. Du drog till dig allas uppmärksamhet, så att de aldrig tittade på den hand där myntet var. Du var med och vilseledde dem. Och det finns kraft i att offra en son – kraft så att räcker, och ännu mer, för att sätta bollen i rullning. Om sanningen ska fram är jag stolt över dig.”

”Det var riggat”, sade Shadow. ”Alltihop. Inget av det var på riktigt. Det var bara en fälla för att ställa till en massaker.”

”Just det”, sade Wednesday, en röst ur skuggorna. ”Det var riggat. Men det var det enda som fanns att spela.”

”Jag vill ha tag i Laura”, sade Shadow. ”Jag vill ha tag i Loke. Var är de?”

Bara tystnad följde. En skur av regndroppar kom blåsande mot honom. Åskan mullrade någonstans på nära håll.

Han gick längre in.

Loke Lögnsmeden satt på marken med ryggen mot en metallbur. Inne i buren övervakade berusade pixier sin hembränningsapparat. Han var täckt med en filt. Bara ansiktet syntes, och hans händer, vita och långa, stack fram och höll om filten. På en stol bredvid honom stod en elektrisk lykta. Batterierna var på upphällningen, och ljuset var svagt och gult.

Han såg blek ut, och han såg härjad ut.

Men hans ögon. Hans ögon lågade fortfarande, och han blängde på Shadow när denne gick genom grottan.

När Shadow var några steg ifrån Loke stannade han.

”Du kommer för sent”, sade Loke. Hans röst var skrovlig och våt. ”Jag har kastat spjutet. Jag har vigt striden. Det har börjat.”

”Det var som fan”, sade Shadow.

”Ja, det är som fan”, sade Loke. ”Så det spelar ingen roll vad du gör längre.”

Shadow var tyst och tänkte. Sedan sade han: ”Spjutet var du tvungen att kasta för att sätta igång striden. Som allt det där i Uppsala. Det här är den strid ni ska livnära er på. Har jag rätt?”

Tystnad. Han hörde hur Loke andades, en otäck, rosslande inandning.

”Jag listade ut det”, sade Shadow. ”På ett ungefär. Jag vet inte riktigt när jag kom på det. Kanske när jag hängde i trädet. Kanske innan. Och med hjälp av något som Wednesday sade till mig i julas.”

Loke bara stirrade på honom från golvet och sade ingenting.

”Det är ett bedrägeri för två personer”, sade Shadow. ”Som biskopen med diamanthalsbandet och snuten som griper honom. Som killen med fiolen och killen som vill köpa fiolen. Två män som verkar vara på varsin sida, men som spelar samma spel.”

Loke viskade: ”Du är löjlig.”

”Hur så? Jag gillade det du gjorde vid motellet. Det var smart. Du måste vara med och se till att allting gick efter planerna. Jag såg dig. Jag förstod till och med vem du var. Och jag fattade ändå aldrig att du var mr World.”

Shadow höjde rösten. ”Du kan komma fram”, sade han in mot grottan. ”Var du än är. Visa dig.”

Vinden tjöt i grottöppningen, och den drev in en skur av regnvatten mot dem. Shadow huttrade.

”Jag är bara less på att bli grundlurad hela tiden”, sade Shadow. ”Visa dig. Låt mig få se dig.”

Det kom en förändring i skuggorna längst in i grottan. Någonting blev mer solitt; någonting rörde på sig. ”Du har fattat alldeles för mycket, min pojke”, sade Wednesday med sitt välbekanta muller.

”De dödade dig aldrig, alltså.”

”De dödade mig”, sade Wednesday ur skuggorna. ”Inget av det här skulle ha funkat annars.” Hans röst var svag – inte egentligen låg, men det var någonting med den som fick Shadow att tänka på en gammal radio inställd på en avlägsen station, men inte riktigt rätt inställd. ”Om jag inte hade dött på riktigt skulle vi aldrig ha fått hit dem”, sade Wednesday. ”Kali och Morrigan och de jävla albanerna och – tja, du har sett dem allihop. Det var min död som samlade dem här. Jag blev offerlammet.”

”Nej”, sade Shadow. ”Du blev Judas.”

Vålnaden inne i skuggorna virvlade och vred på sig. ”Alls icke. Det antyder att jag svek de gamla gudarna för de nya. Vilket inte var vad vi gjorde.”

”Inte alls”, viskade Loke.

”Det förstår jag”, sade Shadow. ”Ni två svek inte någondera sidan. Ni svek båda sidorna.”

”Jo, det gjorde vi nog, ja”, sade Wednesday. Han lät självbelåten.

”Ni vill ha en massaker. Ni behövde ett blodsoffer. Ett gudaoffer.”

Vinden blev starkare; tjutet över dörren till grottan blev ett skrik, som av en ofantligt stor och plågad varelse.

”Och varför i helvete inte? Jag har varit fångad i det här förbannade landet i nästan tolvhundra år. Mitt blod är tunt. Jag är hungrig.”

”Och du livnär dig på död”, sade Shadow.

Han trodde att han kunde se Wednesday nu. Han var en gestalt skapad av mörker, som blev mer verklig bara när Shadow tittade bort från honom; han tog form i utkanten av synfältet. ”Jag livnär mig på den död som är vigd åt mig”, sade Wednesday.

”Som min död i trädet”, sade Shadow.

”Det”, sade Wednesday, ”var ett specialfall.”

”Livnär du dig också på död?” frågade Shadow och såg på Loke.

Loke skakade på huvudet, kraftlöst.

”Nej, naturligtvis inte”, sade Shadow. ”Du livnär dig på kaos.”

Det log Loke åt, ett flyktigt, smärtat leende, och brandgula lågor dansade i hans ögon och fladdrade som brinnande spets under hans bleka hud.

”Vi hade aldrig klarat det utan dig”, sade Wednesday i utkanten av Shadows synfält. ”Jag hade varit tillsammans med så många kvinnor …”

”Du behövde en son”, sade Shadow.

Wednesdays spökröst ekade. ”Jag behövde dig, min pojke. Ja. Min egen pojke. Jag visste att din mor var med barn, men hon lämnade landet. Det tog oss så lång tid att hitta dig. Och när vi gjorde det satt du i fängelse. Vi var tvungna att få veta hur du var hopskruvad. Vilka knappar vi kunde trycka på för att få igång dig. Vem du var.” Loke såg för ett ögonblick ut som om han var nöjd med sig själv. ”Och du hade en hustru att åka hem till. Det var olyckligt, men inte oöverstigligt.”

”Hon var inte bra för dig”, viskade Loke. ”Du har det bättre utan henne.”

”Om det ändå kunde ha gått till på något annat sätt”, sade Wednesday, och den här gången förstod Shadow vad han menade.

”Och om hon hade haft … vänligheten … att förbli död”, flämtade Loke. ”Wood och Stone … var bra karlar. Du skulle ha … fått lov att rymma … när tåget kom in i Dakota …”

”Var är hon?” frågade Shadow.

Loke sträckte ut en blek arm och pekade inåt grottan.

”Hon försvann ditåt”, sade han. Och sedan sjönk han utan förvarning ihop framåt, rasade ihop på golvet i grottan.

Shadow såg det som filten hade gömt för honom; blodpölen, hålet genom Lokes rygg, den gulbruna regnrocken som var genomvåt av blod. ”Vad hände?” frågade han.

Loke sade ingenting.

Shadow trodde inte att han skulle säga någonting mer.

”Din fru hände honom, min pojke”, hördes Wednesdays avlägsna röst. Han hade blivit svårare att se, som om han tonade ut i etern igen. ”Men striden kommer att hämta tillbaka honom. Liksom striden kommer att hämta tillbaka mig för gott. Jag är ett spöke och han är ett lik, men vi har ändå vunnit. Spelet var riggat.”

”Inget är så lätt att vinna över som fusk”, sade Shadow, för nu mindes han.

Det kom inget svar. Ingenting rörde sig i skuggorna.

Shadow sade: ”Hejdå”, och sedan sade han: ”Pappa.” Men vid det laget fanns det inte ett spår av någon annan i grottan, inte av någon alls.

Shadow gick tillbaka upp till gården med de sju flaggorna, men han såg ingen och hörde ingenting utom flaggornas smällande och snärtande i stormvinden. Det fanns inga varelser med svärd vid den balanserande tusentonsstenen, inga försvarare vid hängbron. Han var ensam.

Det fanns ingenting att se. Platsen var övergiven. Det var ett tomt slagfält.

Nej. Inte övergiven. Inte riktigt.

Det här var Rock City. Denna plats hade varit föremål för vördnad och dyrkan i tusentals år; de miljoner turister som i dag gick genom trädgårdarna och ostadigt tog sig över hängbron hade samma inverkan som vatten som drev en miljon bönekvarnar runt. Verkligheten var tunn här. Och Shadow förstod var striden måste äga rum.

Och därmed började han gå. Han mindes hur han hade känt sig på karusellen, försökte känna sig sådan …

Han mindes hur han hade svängt Winnebagon, vänt den i nittio graders vinkel mot allting. Han försökte återvinna den känslan …

Och sedan, obesvärat och perfekt, hände det.

Det var som att tränga genom ett membran, som att från djupt vatten störta upp mot luften. Med ett steg hade han flyttat sig från turistleden på berget till …

Till någon verklig plats. Han var bakom kulisserna.

Han var kvar uppe på bergets topp, så mycket var sig likt. Men det var så mycket mer än det. Denna bergstopp var platsens kvintessens, hjärtat av saker sådana de verkligen var. Jämfört med den var det Lookout Mountain han hade lämnat en målning, en fondkuliss, en papier-machémodell visad i teve – bara en representation av platsen, inte platsen i sig.

Detta var den verkliga platsen.

Klippväggarna bildade en naturlig amfiteater. Gångar av sten lindade sig runt och över den, bildade naturliga, Escheraktiga broar som gick genom och över klippväggarna.

Och himlen …

Himlen var mörk. Men både den och världen under den lystes upp av en brinnande, grönvit strimma, klarare än solen, som löpte vansinnigt över himlen från horisont till horisont, likt en vit reva mot det mörka.

Det var en blixt, förstod Shadow. En blixt som stannat i ett stelnat ögonblick, vilket sträckte sig in i evigheten. Ljuset som det kastade var hårt och oförsonligt: det blekte ur ansikten, gröpte ur ögon till mörka hålor.

Detta var stormens stund.

Paradigmen skiftade. Han kände det. Den gamla världen, en värld som var oändligt stor, en värld vars tillgångar och framtid var obegränsade, som möttes av någonting annat – ett nät av energi, av åsikter, av klyftor.

Människor tror, tänkte Shadow. Det är vad människor gör. De tror. Och sedan tar de inget ansvar för sin tro; de trollar fram saker och litar inte på det som de har trollat fram. Människor befolkar mörkret: med spöken, med gudar, med elektroner, med berättelser. Människor diktar upp saker och människor tror på dem: och det är denna tro, denna berggrundsfasta tro, som får saker och ting att hända.

Bergstoppen var en arena, det förstod han med en gång. Och nu såg han dem uppställda på var sida om arenan.

De var för stora. På denna plats var allting för stort.

Där fanns gamla gudar: gudar med hud så brun som gamla svampar, rosa som kycklingkött, gul som höstlöv. Somliga var vansinniga och somliga vid sina sinnens fulla bruk. Shadow kände igen de gamla gudarna. Han hade redan träffat dem, eller också hade han träffat andra som påminde om dem. Där var ifriter och piskier, jättar och dvärgar. Han såg kvinnan han hade träffat i det mörklagda sovrummet i Rhode Island, såg hårets ringlande, gröna ormslingor. Han såg Mama-ji, från karusellen, och hon hade blod på händerna och ett leende i ansiktet. Han kände igen dem allihop.

Han kände igen de nya gudarna också.

Där var någon som måste vara en järnvägsmagnat, i en gammalmodig kostym och med klockkedjan över bröstet. Han såg ut som om han hade sett bättre dagar. Det ryckte i hans panna.

Där var flygplanens stora, grå gudar, arvtagare till alla drömmar om resande.

Där var bilgudarna: en mäktig, allvarsam kontingent, med blod på sina svarta handskar och kromtänder: mottagare av människooffer i en skala som ingen drömt om sedan aztekernas tid. Till och med de såg olustiga ut. Världar förändras.

Andra hade ansikten gjorda av suddig fosfor; de glödde milt, liksom skapade av sitt eget ljus.

Shadow tyckte synd om dem allihop.

Alla de nya utstrålade någonting arrogant, det såg Shadow. Men man kunde märka att de också var rädda.

De var rädda att om de inte höll jämna steg med en värld i förändring, om de inte skapade om, ritade om och byggde om världen till sin egen avbild, så skulle deras tid redan vara ute.

De båda sidorna mötte varandra med mod. För båda sidorna var motståndarna demoner, monster, fördömda.

Shadow kunde se att en förberedande skärmytsling redan hade ägt rum. Det fanns blod på stenarna.

De beredde sig på den riktiga striden, på det riktiga kriget. Det var nu eller aldrig, tänkte han. Om han inte ingrep nu skulle det vara för sent.

I Amerika pågår allting för alltid, sade en röst i hans bakhuvud. Femtiotalet bestod i tusen år. Du har all tid i världen.

Shadow gick, till hälften släntrande och till hälften kontrollerat snavande, in på mitten av arenan.

Han kände blickar på sig, blickar ur ögon och annat än ögon. Han rös.

Bisonrösten sade: Du klarar det utmärkt.

Shadow tänkte: Jo, för fan. Jag kom tillbaka från de döda i morse. Efter det borde allting vara en enkel match.

”Vet ni”, sade Shadow rätt ut i luften och i vanlig samtalston, ”det här är inte ett krig. Det här var aldrig tänkt att bli ett krig. Och om någon av er tror att det är ett krig, så lurar ni bara er själva.” Han hörde muttrande ljud från båda håll. Han hade inte gjort intryck på någon.

”Vi slåss för vår överlevnad”, bölade en minotaur från ena sidan av arenan.

”Vi slåss för vår existens”, ropade en mun i en pelare av glittrande rök från den andra.

”Det här är ett dåligt land för gudar”, sade Shadow. Som inledningsfras var det inte i klass med Vänner, romare, landsmän, men det fick duga. ”Det har ni antagligen upptäckt allihop, var och en på sitt sätt. De gamla gudarna är glömda. De nya gudarna blir lika snabbt upphöjda som de blir övergivna, slängs åt sidan för nästa stora nyhet. Antingen har ni blivit glömda, eller också är ni rädda för att ni kommer att bli föråldrade, eller också börjar ni kanske bara tröttna på att existera enbart genom människors nycker.”

Muttrandena var färre nu. Han hade sagt någonting som de höll med om. Nu, medan de lyssnade, måste han berätta historien för dem.

”Det var en gud som kom hit från ett fjärran land, och vars makt och inflytande avtog allteftersom tron på honom avtog. Han var en gud som tog sin kraft från offer och från död, och särskilt från krig. Om män stupade i strid vigdes deras död åt honom – hela slagfält, som i den gamla världen hade givit honom makt och näring.

Nu var han gammal. Han hankade sig fram som bedragare, och han samarbetade med en annan gud från sitt panteon, en gud över kaos och svek. Tillsammans duperade de godtrogna personer. Tillsammans skinnade de folk på allt de hade.

Någonstans på vägen – kanske för femtio år sedan, kanske hundra år sedan – började de arbeta på en plan, en plan som kunde skapa en kraftreservoar som de båda kunde tappa av. Någonting som kunde göra dem starkare än de någonsin hade varit. Och vad kunde vara mer kraftfullt än ett slagfält täckt av döda gudar? Vad de ville var att få er att slåss med varandra.

Förstår ni?

Den strid ni kom hit för är ingenting som någon av er kan vinna eller förlora. Vinnarna och förlorarna är oviktiga för honom, för dem. Vad som är viktigt är att tillräckligt många av er dör. Var och en av er som dör i strid ger honom kraft. Var och en av er som dör ger honom näring. Förstår ni?”

Det mullrande, brusande ljudet från någonting som fattade eld ekade över arenan. Shadow tittade mot platsen som ljudet kom ifrån. En jättelik man, med naket bröst och hy mörkbrun som mahogny och med hög hatt och en cigarr som käckt stack ut ur munnen, tog till orda med en röst djup som graven. Baron Samedi sade: ”Okej. Men Oden. Han dog. Vid fredsförhandlingarna. De jävlarna dödade honom. Han dog. Jag kan döden. Ingen kan lura mig när det gäller den.”

Shadow sade: ”Ja, självklart. Han var tvungen att dö på riktigt. Han offrade sin fysiska kropp för att få igång kriget. Efter striden skulle han ha varit mäktigare än han någonsin har varit.”

Någon ropade: ”Vem är du?”

”Jag är – jag var – jag är hans son.”

En av de nya gudarna – Shadow misstänkte att det var en drog, med tanke på hur den log och glittrade – sade: ”Men mr World sade …”

”Det fanns ingen mister World. Det har aldrig funnits en sådan person. Han var bara en av er, och en som försökte livnära sig på det kaos han skapade.”

De trodde honom, och i deras ögon såg han hur sårade de var.

Shadow skakade på huvudet. ”Vet ni”, sade han, ”jag tror att jag hellre är människa än gud. Vi behöver ingen som tror på oss. Vi bara lever vidare ändå. Det är vad vi gör.”

Det blev tyst på den stora arenan.

Och sedan, med en skrämmande skräll, brakade blixten som frusit fast på himlen ner på bergstoppen, och arenan blev helt svart.

De glödde, många av dessa varelser, i mörkret.

Shadow undrade om de skulle säga emot honom, anfalla honom, försöka döda honom. Han väntade på något slags reaktion.

Och sedan märkte Shadow att ljusen slocknade. Gudarna lämnade platsen – först i smågrupper, sedan i dussin, slutligen i hundratal.

En spindel stor som en rottweiler skuttade tungt fram mot honom på sju ben: dess ögonklasar glödde svagt.

Shadow höll stånd, fast han mådde aningen illa.

När spindeln kom tillräckligt nära sade den med mr Nancys röst: ”Det där var bra gjort. Stolt över dig. Du har gjort bra ifrån dig, pojk.”

”Tack”, sade Shadow.

”Vi borde ta hem dig. Stannar du för länge här kommer du att bli konstig.” Den vilade ett brunhårigt spindelben mot Shadows axel …

… och på gården med de sju flaggorna hostade mr Nancy. Han hade höger hand på Shadows axel. Det hade slutat regna. Mr Nancy höll sig i sidan med vänster hand, som om han hade ont. Shadow frågade hur det var med honom.

”Jag är seg som gammalt läder”, sade mr Nancy. ”Segare.” Han lät inte glad. Han lät som en gammal man som har ont.

Det var många där; de stod eller satt på marken eller på bänkarna. Några av dem såg ut att vara svårt skadade.

Shadow hörde ett smattrande ljud på himlen; det närmade sig söderifrån. Han såg på mr Nancy. ”Helikoptrar?”

Mr Nancy nickade. ”Oroa dig inte för dem. Inte nu längre. De ska bara städa upp här och sedan sticka.”

”Uppfattat.”

Shadow visste att en del av det som skulle städas upp ville han se själv, innan det forslades bort. Han lånade en ficklampa från en gråhårig man som såg ut som ett pensionerat nyhetsankare och började leta.

Han hittade Laura utsträckt på marken i en sidogrotta, bredvid ett diorama med dvärgar i en gruva, som hämtat ur Snövit. Golvet intill henne var klibbigt av blod. Hon låg på sida, där Loke måste ha släppt henne sedan han dragit loss spjutet ur dem båda två.

Laura hade handen tryckt mot bröstet. Hon såg fruktansvärt sårbar ut. Hon såg död ut, men det var Shadow å andra sidan nästan van vid numera.

Shadow satte sig på huk bredvid henne, och han rörde vid hennes kind med handen, och han sade hennes namn. Hon öppnade ögonen, och så lyfte hon på huvudet och vred på det tills hon såg på honom.

”Hejsan, valpen”, sade hon. Hennes röst var tunn.

”Hej, Laura. Vad har hänt här?”

”Ingenting”, sade hon. ”Saker, bara. Vann de?”

”Jag stoppade striden som de försökte sätta igång.”

”Min smarta valp”, sade hon. ”Den där karlen, mister World, han sade att han skulle sticka en pinne genom ögat på dig. Jag gillade honom inte alls.”

”Han är död. Du dödade honom, raring.”

Hon nickade. Hon sade: ”Bra.”

Hon slöt ögonen. Shadow fann hennes kalla hand och höll den i sin. Med tiden öppnade hon ögonen igen.

”Kom du någonsin på hur du ska hämta tillbaka mig från de döda?” frågade hon.

”Det tror jag”, sade han. ”Jag vet i alla fall ett sätt.”

”Det är bra”, sade hon. Hon kramade hans hand med sin. Och sedan sade hon: ”Och motsatsen då? Hur är det med det?”

”Motsatsen?”

”Ja”, viskade hon. ”Jag tycker att jag har förtjänat det.”

”Det vill jag inte göra.”

Hon sade ingenting. Hon bara väntade.

Shadow sade: ”Okej.” Sedan lyfte han handen från hennes och lade den mot hennes hals.

Hon sade: ”Min duktiga man.” Hon sade det med stolthet.

”Jag älskar dig, sötnos.”

”Älskar dig, valpen”, viskade hon.

Han slöt handen om guldmyntet som hängde om hennes hals. Han drog till i kedjan, hårt, och den gick av utan svårighet. Sedan tog han guldmyntet mellan tumme och pekfinger, och blåste på det, och öppnade handen helt.

Myntet var borta.

Hennes ögon var fortfarande öppna, men de rörde sig inte.

Då böjde han sig ner och kysste henne ömt på hennes kalla kind, men hon reagerade inte. Det hade han inte väntat sig. Sedan reste han sig upp och gick ut ur grottan och ställde sig att stirra ut i natten.

Stormen hade lagt sig. Luften kändes frisk och ren och ny igen. Morgondagen skulle, det var han säker på, bli en helsikes vacker dag.

DEL FYRA

Epilog: Någonting som de döda tiger om

Kapitel nitton

En berättelse beskriver man bäst genom att berätta den. Förstår ni? Bästa sättet att beskriva en historia, för sig själv eller för världen, är genom att berätta den. Det är en balansakt och det är en dröm. Ju mer korrekt kartan är, desto mer liknar den terrängen. Korrektast möjliga karta är terrängen, och alltså vore den fullkomligt korrekt och fullkomligt oanvändbar.

Berättelsen är kartan som är terrängen.

Detta måste man komma ihåg.

Ur mr Ibis anteckningsböcker

De båda satt i Volkswagenbussen på väg ner till Florida på I-75:an. De hade varit på väg sedan i gryningen; Shadow hade kört och mr Nancy hade suttit framme i passagerarsätet, och då och då hade han, med plågad uppsyn, erbjudit sig att köra. Shadow sade nej varje gång.

”Är du lycklig?” frågade mr Nancy plötsligt. Han hade stirrat på Shadow i flera timmar. Var gång Shadow råkade titta åt höger satt mr Nancy och såg på honom med sina jordbruna ögon.

”Inte särskilt”, sade Shadow. ”Men jag är inte död än.”

”Va?”

”’Kalla ingen för lycklig förrän han är död.’ Herodotos.”

Mr Nancy lyfte ett vitt ögonbryn, och han sade: ” Jag är inte död än, och mest för att jag inte är död än, så är jag glad som en lärka.”

”Den där grejen från Herodotos. Den betyder inte att de döda är lyckliga”, sade Shadow. ”Den betyder att man inte kan bedöma hurdant någons liv har varit förrän det är över.”

”Jag dömer det inte ens då”, sade mr Nancy. ”Och vad beträffar att vara lycklig, så finns det många olika sorters lycka, precis som det finns många olika sorters död. Själv tar jag helt enkelt det jag får när jag kan få det.”

Shadow bytte samtalsämne. ”De där helikoptrarna”, sade han. ”De som förde bort de döda och de skadade.”

”Vad är det med dem?”

”Vem skickade dem? Varifrån kom de?”

”Det ska du inte bekymra dig om. De är som valkyrjor eller vråkar. De kom för att de måste komma.”

”Säger du det, så.”

”De döda och de sårade kommer att bli omhändertagna. Frågar du mig, så kommer gamle Jacquel att vara strängt upptagen den närmaste månaden eller så. Berätta en sak för mig, Shadow min pojk.”

”Okej.”

”Har du lärt dig någonting alls av allt det här?”

Shadow ryckte på axlarna. ”Jag vet inte. Det mesta jag lärde mig i trädet har jag redan glömt”, sade han. ”Jag tror att jag träffade några personer. Men jag är inte säker på någonting längre. Det är som en sådan där dröm som förändrar en. Lite av drömmen behåller man för alltid, och man vet saker djupt inuti sig, för de hände en, men när man letar efter detaljerna halkar de liksom bara ut ur huvudet.”

”Jo”, sade mr Nancy. Och sedan sade han motvilligt: ”Du är inte så dum.”

”Kanske inte”, sade Shadow. ”Men jag önskar att jag kunde ha behållit mer av det som har gått genom mina händer sedan jag kom ut från kåken. Det var så mycket jag fick, och jag har förlorat det igen.”

”Kanske”, sade mr Nancy, ”har du behållit mer än du tror.”

”Nej”, sade Shadow.

De passerade gränsen till Florida, och Shadow såg sin första palm. Han undrade om den hade planterats där med flit, bara så att man skulle veta att man var i Florida nu.

Mr Nancy började snarka, och Shadow sneglade på honom. Den gamle mannen såg fortfarande grå ut, och hans andhämtning var skorrande. Shadow undrade, inte för första gången, om han hade fått någon skada i bröstet under striden. Nancy hade vägrat att ta emot läkarvård.

Florida sträckte sig längre än Shadow skulle ha trott, och det var sent när han väl stannade utanför ett litet envåningshus i trä, med ordentligt stängda fönsterluckor, i utkanten av Fort Pierce. Nancy, som hade visat honom vägen under den sista dryga milen, erbjöd honom att sova över.

”Jag kan skaffa ett rum på ett motell”, sade Shadow. ”Det är ingen fara.”

”Det kunde du göra, och då skulle jag bli sårad. Jag skulle förstås inte säga någonting. Men jag skulle bli väldigt, väldigt sårad”, sade mr Nancy. ”Så det är bäst att du sover över här, och jag bäddar åt dig i soffan.”

Mr Nancy låste upp stormluckorna och öppnade fönstren. Huset luktade unket och fuktigt och dessutom lite sött, som om det hemsöktes av spökena av sedan länge döda kakor.

Shadow gick motsträvigt med på att sova över, liksom han ännu mer motsträvigt gick med på att följa med mr Nancy till baren i slutet av gatan för en liten sängfösare medan huset vädrades ut.

”Såg du Czernobog?” frågade Nancy när de strosade fram i Floridas kvava natt. Luften myllrade av surrande kackerlackor och marken kröp av djur som skuttade och klickade. Mr Nancy tände en cigarill, och hostade och storknade. Han fortsatte ändå att röka.

”Han var borta när jag kom ut från grottan.”

”Han måste ha åkt hemåt. Du vet, han väntar på dig där.”

”Ja.”

De gick under tystnad till slutet av gatan. Det var inte mycket till bar, men den var öppen.

”Jag köper den första ölen”, sade mr Nancy.

”Vi skulle bara ta en, kommer du ihåg det?” sade Shadow.

”Vad är det med dig?” frågade mr Nancy. ”Är du snål, eller vad?”

Mr Nancy köpte den första ölen åt dem, och Shadow den andra rundan. Han stirrade i fasa medan mr Nancy övertalade bartendern till att sätta igång karaokemaskinen, och sedan såg han med fascinerad förlägenhet på när den gamle mannen skrålade sig igenom ”What’s New Pussycat?” innan han mjukt framförde en rörande, melodiös version av ”The Way You Look Tonight”. Han hade en bra röst, och mot slutet av sången hade den handfull gäster som fanns i baren börjat heja på honom och applådera.

När han kom tillbaka till Shadow vid bardisken såg han piggare ut. Ögonvitorna var klara, och den gråbleka nyans som huden hade haft var borta. ”Din tur”, sade han.

”Absolut inte”, sade Shadow.

Men mr Nancy hade beställt mer öl och gav nu Shadow en fläckig utskrift av de sånger han hade att välja på. ”Välj någon sång du kan texten till bara.”

”Det här är inte roligt”, sade Shadow. Världen började gunga, bara en liten aning, men han kunde inte uppamma energi nog att säga emot, och sedan lade mr Nancy på bandet till ”Don’t Let Me Be Misunderstood” och knuffade – bokstavligt talat knuffade – upp Shadow på den provisoriska lilla scenen vid bardiskens ände.

Shadow höll i micken som om den varit levande, och sedan satte kompmusiken igång och han kraxade fram det inledande ”Baby …” Ingen i baren kastade någonting på honom. Och det kändes bra. ”Can you understand me now?” Hans röst var skrovlig men melodisk, och skrovligheten passade bara bra i sången. ”Sometimes I feel a little mad. Don’t you know that no one alive can always be an angel …”

Och han sjöng fortfarande när de gick hem i den livaktiga Floridanatten, den gamle mannen och den unge, ostadiga och lyckliga.

”I’m just a soul whose intentions are good”, sjöng han för krabborna och spindlarna och kackerlackorna och ödlorna och natten. ”Oh love, please don’t let me be misunderstood.”

Mr Nancy visade honom soffan. Den var mycket mindre än Shadow, som bestämde sig för att sova på golvet, men när han väl var klar med att bestämma sig för att sova på golvet sov han redan djupt, halvt sittande och halvt liggande i den lilla soffan.

I början drömde han inte. Allt var bara tröstande mörkt. Och sedan såg han en brasa som brann i mörkret, och han gick fram mot den.

”Du gjorde det bra”, viskade bisonmannen utan att röra på läpparna.

”Jag vet inte vad jag gjorde”, sade Shadow.

”Du skapade fred”, sade bisonmannen. ”Du tog våra ord och gjorde dem till dina. De förstod aldrig att de var här – och att de människor som dyrkar dem var här – för att det passar oss att de är här. Men vi kan ändra oss. Det kanske vi gör.”

”Är du en gud?” frågade Shadow.

Bisonmannen skakade på huvudet. Ett ögonblick trodde Shadow att varelsen var road. ”Jag är landet”, sade han.

Och om det hände mer i den drömmen, så kom Shadow inte ihåg det.

Han hörde någonting som fräste. Det värkte i huvudet, och tinningarna bultade.

Mr Nancy stod redan och lagade frukost: en jättetrave med pannkakor, hett bacon, perfekta ägg och kaffe. Han såg ut att vara vid yppersta hälsa.

”Jag har ont i huvudet”, sade Shadow.

”Får du bara i dig en rejäl frukost, så kommer du att känna dig som en ny människa.”

”Jag vill hellre känna mig som samma människa, fast med nytt huvud”, sade Shadow.

”Ät”, sade mr Nancy.

Shadow åt.

”Hur känns det nu?”

”Som om jag hade huvudvärk, men nu har jag mat i magen, och jag tror att jag ska spy.”

”Följ med mig.” Bredvid soffan där Shadow hade tillbringat natten stod en kista av något mörkt träslag; den var täckt med en afrikansk filt och såg ut som en liten sjörövarkista. Mr Nancy låste upp hänglåset och lyfte upp locket med båda händerna. I kistan låg ett antal askar. Nancy rotade igenom dem. ”Det är en uråldrig afrikansk örtkur”, sade han. ”Den är gjord på pilbark och sådant.”

”Som aspirin?”

”Japp”, sade mr Nancy. ”Just det.” Ur botten av kistan fick han fram en gigantisk ekonomiförpackning med aspirin. Han skruvade av locket och skakade ut ett par vita piller. ”Var så god.”

”Snygg kista”, sade Shadow. Han tog emot de bittra pillren och sköljde ner dem med ett glas vatten.

”Min son skickade den till mig”, sade mr Nancy. ”Det är en bra pojke. Jag träffar honom inte så ofta som jag skulle vilja.”

”Jag saknar Wednesday”, sade Shadow. ”Trots allt han gjorde. Jag tror hela tiden att jag ska få se honom. Men så tittar jag upp, och då är han inte där.” Han kunde inte ta blicken från kistan; askarna i den och Nancys sätt att lyfta på locket hade påmint honom om någonting, och han försökte komma på vad.

Du kommer att förlora mycket. Men förlora inte det. Vem hade sagt så?

”Saknar du honom? Efter det han lät dig utstå? Efter det han lät oss allihop utstå?”

”Ja”, sade Shadow. ”Jag gör tydligen det. Tror du att han kommer tillbaka?”

”Jag tror”, sade mr Nancy, ”att varje gång två män slår sig ihop för att sälja en tjugodollarsfiol till en tredje person för tiotusen dollar, så kommer han att vara där i anden.”

”Jo, men …”

”Vi borde gå in i köket igen”, sade mr Nancy, och hans uppsyn blev stenhård. ”Pannorna diskar inte sig själva.”

Mr Nancy diskade stekpannor och tallrikar. Shadow torkade dem och ställde in dem. Under tiden började huvudvärken lätta. De gick ut i vardagsrummet igen.

Shadow stirrade på den gamla kistan ett tag till, försökte få sig själv att minnas. ”Om jag inte åker hem till Czernobog”, sade han, ”vad händer då?”

”Du kommer att få träffa honom”, sade mr Nancy burdust. ”Han kanske letar upp dig. Eller också kanske han för dig till honom. Men på ett eller annat sätt kommer du att få träffa honom.”

Shadow nickade. Någonting började falla på plats. En dröm, där i trädet. ”Du”, sade han. ”Finns det en gud med elefanthuvud?”

”Ganesha? Han är en hinduisk gud. Han undanröjer hinder och underlättar resor. Han är en bra kock också.”

Shadow tittade upp. ”Den är instängd i asken ”, sade han. ”Jag visste att det var viktigt, men jag visste inte varför. Jag trodde att han kanske menade trädet. Men det var inte alls det han menade, eller hur?”

Mr Nancy rynkade pannan. ”Nu hänger jag inte med.”

”Instängd i asken”, sade Shadow. Han visste att den frasen och Nancys sätt att öppna kistan hade sagt honom hur det var. Han visste inte varför, inte riktigt. Men han var fullkomligt säker på att det var så.

Han reste sig upp. ”Jag måste ge mig av”, sade han. ”Förlåt.”

Mr Nancy höjde ett ögonbryn. ”Varför så bråttom?”

”För att”, sade Shadow bara, ”isen smälter.”

Kapitel tjugo
it’s
spring
and
the
goat-footed
balloonMan whistles
far
and
wee
e.e. cummings

Shadow körde ut med hyrbilen ur skogen ungefär halv nio på morgonen, fortsatte nerför backen i knappt sextio kilometer i timmen och kom in i staden Lakeside tre veckor efter att han lämnat den för, hade han varit säker på, gott.

Han körde genom staden, förvånad över hur lite den hade förändrats under de senaste veckorna, vilka var en livstid, och parkerade halvvägs nerför den lilla väg som ledde till sjön. Sedan klev han ur bilen.

Det fanns inga vindskydd för pilkare ute på isen längre, inga stadsjeepar, inga män som satt vid hål i isen med en metrev och en sexpack. Sjön var mörk: nu var den inte längre täckt med ett bländvitt lager snö, och vattnet under isen var svart och isen i sig var så klar att mörkret syntes igenom. Himlen var grå, men den isiga sjön var ödslig och tom.

Nästan tom.

En enda bil stod kvar ute på isen, parkerad på den överfrusna sjön nästan under bron, så att folk som körde genom staden inte kunde undgå att se den. Den var smutsgrön till färgen: det slags bil som folk överger på parkeringsplatser. Den hade ingen motor. Den var symbolen för ett vad, väntade på att isen skulle bli så svag och så mjuk och så farlig att sjön kunde ta den för alltid.

Det satt en kedja över den körväg som ledde ner till sjön och en varningsskylt som förbjöd människor och fordon att passera den. TUNN IS, stod det. Under den fanns en handritad rad genomkorsade symboler: INGA BILAR, INGA FOTGÄNGARE, INGA SNÖSKOTRAR, FARA.

Shadow brydde sig inte om varningsskylten, utan kasade nerför banken. Den var hal – snön hade redan smält och förvandlat jorden under hans fötter till lera, och det bruna gräset gav nästan inget fäste alls. Han kanade och gled ner till sjön och gick försiktigt ut på en kort träbrygga, och från den steg han ner på sjön.

Skiktet av vatten på isen, som bestod av smält is och smält snö, var djupare än det hade sett ut uppifrån, och isen under vattnet var halare än någon skridskobana, och alltså blev Shadow tvungen att anstränga sig för att hålla balansen. Han plaskade genom vattnet, som nådde upp till stövlarnas snörning och sipprade in. Isvatten. Där det rörde vid honom tappade han känseln. Han kände sig märkligt avskuren när han traskade över sjön, som om han iakttog sig själv på en filmduk – en film där han var hjälten: en detektiv, kanske.

Han gick mot skrotbilen, smärtsamt medveten om att isen var för svag för det här och att vattnet under isen var så kallt som vatten kan vara utan att frysa till. Han fortsatte att gå, och han halkade och gled. Flera gånger ramlade han.

Han gick förbi tomma ölflaskor och burkar som fått ligga kvar och skräpa, och han gick förbi runda pilkhål som var borrade i isen, hål som inte hade frusit igen, vart och ett av dem fyllt med svart vatten.

Skrotbilen tycktes stå längre bort än det hade verkat från vägen. Han hörde ett högt knakande från södra sidan av sjön, som en pinne som knäcks, följd av ljudet av någonting stort som trummade, som om en bassträng stor som hela sjön vibrerade. Isen knarrade och jämrade sig väldeliga, som en gammal dörr som protesterar mot att bli öppnad. Shadow gick vidare, så stadigt han kunde.

Det här är självmord, viskade en förnuftets röst i hans bakhuvud. Kan du inte bara låta det vara?

”Nej”, sade han högt. ”Jag måste få veta.” Och så gick han vidare.

Han kom fram till skrotbilen, och redan innan han kom dit visste han att han hade haft rätt. Det stod en dunst runt bilen, någonting som samtidigt var en svag, otäck lukt och som också var en dålig smak i svalget. Han gick runt bilen och tittade in. Sätena var fläckiga och sönderrivna. Bilen var uppenbart tom. Han tog i handtagen. Dörrarna var låsta. Han prövade med bakluckan. Den var också låst.

Han önskade att han haft med sig en kofot.

Han knöt näven inne i handsken. Han räknade till tre, och sedan slog han näven hårt mot rutan på förarsidan.

Det gjorde ont i handen, men rutan var oskadd.

Han funderade på att ta sats och springa – han kunde sparka in rutan, det var han säker på, ifall han inte halkade på isen. Men det sista han ville var att röra skrotbilen så häftigt att isen under den började spricka.

Han tittade på bilen. Sedan sträckte han sig efter antennen – det var den sort som ska gå att dra upp och ner, men den hade fastnat i upp-läget för tio år sedan – och med lite vickande lyckades han bryta av den vid fästet. Han tog den tunna änden av antennen – en gång hade det suttit en knopp där, men den var sedan länge försvunnen – och med starka fingrar böjde han den till en provisorisk krok.

Sedan körde han ner antennen mellan gummit och glaset i framrutan, långt in i dörrlåset. Han fiskade runt i det, vred, bände och tryckte antennen tills den fick grepp; då drog han upp den igen.

Han kände hur kroken resultatlöst gled ur låset.

Han suckade. Han fiskade igen, långsammare och mer noggrant. Han kunde tänka sig hur isen muttrade under fötterna på honom när han rörde sig. Och långsamt … och …

Han hade det. Han drog antennen uppåt och framdörrens låsmekanism knäppte till. Shadow sänkte en handskklädd hand, tog tag i dörrhandtaget och drog. Dörren öppnades inte.

Den sitter fast, tänkte han, den är igenisad. Helt enkelt.

Han slet, halkande på isen, och plötsligt flög dörren till skrotbilen upp. Is spreds åt alla håll.

Dunsterna var värre inne i bilen, en stank av röta och sjukdom. Shadow mådde illa.

Han sträckte sig ner under instrumentbrädan, hittade det svarta plasthandtag som man öppnade bakluckan med och drog i det, hårt.

Det hördes en duns bakom honom när bakluckan låstes upp.

Shadow gick ut på isen, halkade och plumsade runt bilen, höll ett tag i sidan av den på vägen.

Instängd i asken, tänkte han, och han tänkte på hur Nancy hade öppnat kistlocket.

Bakluckan hade öppnats någon centimeter. Han böjde sig ner och öppnade den helt, lyfte upp den.

Lukten var hemsk, men den kunde ha varit värre: bagageutrymmets botten var täckt med några centimeter halvsmält is. Det låg en flicka i bagageutrymmet. Hon hade på sig en klarröd anorak, rätt fläckig nu, och det råttblonda håret var långt och hon hade munnen stängd, så Shadow kunde inte se gummisnoddarna om tänderna, men han visste att de satt där. Kylan hade bevarat henne, hållit henne lika fräsch som om hon hade legat i en frys.

Ögonen var vidöppna, och hon såg ut som om hon hade gråtit när hon dog, och de tårar som hade frusit till is på hennes kinder hade fortfarande inte smält.

”Du var här hela tiden”, sade Shadow till Alison McGoverns lik. ”Varenda människa som körde över bron där borta såg dig. Alla som körde genom staden såg dig. De som var ute och pilkade gick förbi dig varenda dag. Och ingen visste om det.”

Och sedan begrep han hur dumt det var.

Någon visste. Någon hade lagt henne där.

Han böjde sig ner mot bakluckan för att se om han kunde dra ut henne. Han stödde sig mot bilen med hela sin tyngd, och det kanske var det som avgjorde saken.

Isen under framhjulen brast i den sekunden, kanske på grund av hans rörelser, kanske inte. Bilens främre del krängde någon meter ner i sjöns mörka vatten, som började strömma in i den genom den öppna framdörren. Det skvätte runt Shadows vrister, även om isen han stod på fortfarande höll. Han såg sig otåligt om och undrade hur han skulle komma därifrån – och sedan var det för sent, och isen tippade brant, slängde honom mot bilen och den döda flickan i bagageutrymmet; och bilens bakre halva sjönk och Shadow sjönk tillsammans med den, ner i sjöns kalla vatten. Klockan var tio över nio på morgonen, och det var den tjugotredje mars.

Han tog ett djupt andetag innan han sjönk och slöt ögonen, men sjövattnets kyla träffade honom som en vägg, slog luften ur kroppen.

Han tumlade neråt, ner i det mörka isvattnet, drogs ner av bilen.

Han var nere i sjön, nere i mörkret och kylan, tyngd av sina kläder och handskar och stövlar, fångad och insnärjd i rocken, som verkade ha blivit tyngre och klumpigare än han någonsin kunde ha trott.

Och fortfarande sjönk han. Han försökte knuffa sig bort från bilen, men den drog honom med sig och det kom en knall som han hörde med hela kroppen, inte öronen, och vänsterfoten vreds om vid vristen; foten var vikt och fångad under bilen som lade sig till rätta på sjöbotten, och paniken grep honom.

Han öppnade ögonen.

Han visste att det var mörkt där nere: med förnuftet visste han att det var så mörkt att det inte gick att se någonting, men ändå såg han; han såg allt. Han såg Alison McGoverns vita ansikte stirra på honom från den öppna bagageluckan. Han såg andra bilar också – skrotbilar från tidigare år, rostiga vrak, otydliga i mörkret, halvt begravda i bottenslammet. Och vad släpade de ut på isen, undrade Shadow, innan det fanns bilar?

Helt tvärsäkert visste han att i var och en låg ett dött barn i bagageutrymmet. De var så många … allihop hade legat ute på isen, mitt för världens blickar, under hela den kalla vintern. Allihop hade sjunkit ner i sjöns kalla vatten när vintern var över.

Det var här de vilade: Lemmi Hautala och Jessie Lovat och Sandy Olsen och Jo Ming och Sarah Lindquist och alla de andra. Här nere, där det var tyst och kallt …

Han drog i foten. Den satt fast, och trycket i lungorna började bli outhärdligt. I öronen kände han en skarp, fruktansvärd smärta. Han andades långsamt ut, och luften bubblade runt hans ansikte.

Snart, tänkte han, blir jag tvungen att andas. Annars kvävs jag.

Han böjde sig ner, lade båda händerna om skrotbilens kofångare och tryckte av alla krafter, lutade sig mot den. Ingenting hände.

Det är bara en bilkaross, tänkte han. De tog ut motorn. Motorn är det tyngsta i en bil. Du klarar det. Fortsätt att skjuta på den.

Han knuffade.

Plågsamt sakta, en millimeter i taget, gled bilen framåt i leran, och Shadow drog foten ur leran under bilen, sparkade och försökte knuffa sig ut i det kalla vattnet. Han kom ingenvart. Rocken, sade han sig. Det är rocken. Den har fastnat i någonting. Han drog loss armarna ur den, fumlade med valna fingrar med det iskalla blixtlåset. Sedan satte han händerna på var sida om blixtlåset och drog, och han kände hur rocken gav vika och revs sönder. Snabbt befriade han sig från dess omfamning och sköt sig uppåt, bort från bilen.

Han kände en brusande förnimmelse men ingen känsla av uppåt, ingen känsla av neråt, och han höll på att kvävas och smärtan i bröstet och huvudet var outhärdlig, så att han var säker på att han skulle bli tvungen att andas in, dra in det kalla vattnet, dö. Och sedan slog han huvudet i någonting hårt.

Is. Han tryckte sig mot isen vid vattenytan. Han bultade på den med knytnävarna, men han hade ingen kraft kvar i armarna, ingenting att hålla fast i, ingenting att ta spjärn mot. Världen hade lösts upp i den kalla svärtan under sjön. Ingenting fanns kvar utom kyla.

Det här är löjligt, tänkte han. Och han mindes någon film med Tony Curtis han sett som liten och tänkte, Jag borde vända mig på rygg och trycka isen uppåt och sätta ansiktet mot den, och få lite luft, då kan jag andas igen, det finns luft där någonstans, men han bara flöt och frös och han kunde inte röra en muskel längre, inte om så hans liv hade hängt på det, vilket det gjorde.

Kylan blev uthärdlig. Blev varm. Han tänkte: Jag är döende. Den här gången kände han vrede, ett djupt ursinne, och han tog smärtan och vreden och använde sig av dem, kämpade, och de muskler som var redo att aldrig röra sig mer tvingade han att röra sig.

Han tryckte uppåt med handen och kände hur den skrapade mot en kant av is och kom upp i luften. Han fäktade efter ett grepp och kände hur en annan hand fattade hans, och hur den drog.

Han slog huvudet i isen, ansiktet skrapade mot isens undersida, och sedan hade han huvudet uppe i luften, och han såg att han kom upp genom ett hål i isen, och för ett ögonblick kunde han inte göra annat än att andas, låta det svarta sjövattnet rinna ur näsa och mun, och han blinkade och såg ingenting annat än bländande dagsljus och skepnader, och någon drog i honom nu, kämpade för att ta upp honom ur vattnet, sade någonting om att han skulle frysa ihjäl, så kom igen nu, grabben, dra, och Shadow vred och ruskade på sig som ett sjölejon som kommer upp på land, skakande och hostande och huttrande.

Han tog djupa, flämtande andetag där han låg platt utsträckt på den knarrande isen, och den skulle inte heller hålla länge till, det visste han, men det hjälpte inte. Tankarna kom till honom med svårighet, långsamma som sirap.

”Låt mig vara, bara”, försökte han säga. ”Jag klarar mig.” Orden var sluddriga, och allting höll på att stanna.

Han behövde bara vila ett ögonblick, det var allt, bara vila, och sedan skulle han resa sig och fortsätta. Självklart kunde han inte ligga där i all evighet.

Ett ryck följde; vatten stänkte över hans ansikte. Någon lyfte hans huvud. Shadow kände hur han blev släpad över isen, gled på rygg över den hala ytan, och han ville protestera, förklara att han bara behövde vila lite – kanske sova en stund, var det för mycket begärt? – så skulle han må bra igen. Om de bara lät honom vara.

Han trodde inte att han hade somnat. Men han stod på en väldig slätt, och där fanns en man med en bisons huvud och axlar och en kvinna med ett huvud som en jättelik kondor, och mellan dem stod Whisky Jack, tittade sorgset på honom och skakade på huvudet.

Whisky Jack vände sig om och gick långsamt bort från Shadow. Bisonmannen gick sin väg bredvid honom. Även åskfågelskvinnan gick, och sedan böjde hon sig och sparkade, och försvann upp på himlen.

Shadow kände sig sorgsen. Han ville ropa åt dem, be dem att komma tillbaka, att inte ge upp om honom, men allt blev formlöst och töcknigt; de var borta, slätten bleknade, allt blev tomt.

Smärtan var oerhörd: det var som om varenda cell i hans kropp, varenda nerv, töade och vaknade och tillkännagav sin närvaro genom att bränna honom och göra honom illa.

Om bakhuvudet hade han en hand som grep om hans hår, och en annan hand höll honom under hakan. Han öppnade ögonen och väntade sig att få se att han var på sjukhus.

Hans fötter var nakna. Han hade jeansen på sig. Han var avklädd på överkroppen. Det ångade i luften. Han såg en badrumsspegel på väggen mittemot, ett litet handfat och en blå tandborste i ett tandkrämsfläckigt glas.

Informationen behandlades långsamt, en uppgift i taget.

Det sved i fingrarna. Det sved i tårna.

”Ta det lugnt, Mike. Lugn, bara”, sade en röst han kände igen.

”Vad?” sade han, eller försökte säga. ”Vad händer?” Det lät konstigt och ansträngt i hans egna öron.

Han låg i ett badkar. Vattnet var varmt. Han trodde att vattnet var varmt, men han var inte alldeles säker. Vattnet nådde honom upp till halsen.

”Det dummaste man kan göra med någon som håller på att frysa ihjäl är att sätta honom framför en brasa. Det näst dummaste man kan göra är att linda in honom i filtar – särskilt om han redan har våta kläder på sig. Filtar isolerar – håller kvar kylan. Det nästnäst dummaste – och det är min personliga åsikt – är att tömma honom på blod, värma det och hälla tillbaka det i honom igen. Det är vad läkarna gör nu för tiden. Komplicerat och dyrt. Dumt.” Rösten kom från någon plats ovanför och bakom honom.

”Det snabbaste och smartaste man kan göra är det som sjömän i hundratals år har gjort med män som gått överbord. Man lägger dem i varmt vatten. Inte för varmt. Bara varmt. Och bara så att du vet, så var du praktiskt taget död när jag hittade dig där ute på isen. Hur mår du nu, Houdini?”

”Det gör ont”, sade Shadow. ”Allting gör ont. Du har räddat mitt liv.”

”Jo, det har jag väl gjort. Klarar du att hålla upp huvudet själv nu?”

”Kanske.”

”Jag tänker släppa dig. Om du börjar sjunka ner under vattnet, så drar jag upp dig igen.”

Händerna släppte greppet om hans huvud.

Han kände hur han gled framåt i karet. Han sträckte ut händerna, tryckte dem mot badkarets sidor och lutade sig bakåt. Badrummet var litet. Karet var av järn, och emaljen var fläckig och repig.

En gammal man kom in i hans synfält. Han såg orolig ut.

”Mår du bättre?” frågade Hinzelmann. ”Ligg du bara där och slappna av. Jag har lyan varm och ombonad åt dig. Säg till när du känner dig bättre – jag har en badrock du kan ta på dig, och jag kan slänga dina jeans i torkskåpet med resten av dina kläder. Låter det bra, Mike?”

”Jag heter inte så.”

”Säger du det, så.” Den gamle mannens vätteansikte förvreds i en olustig min.

Shadow hade ingen riktig uppfattning om tiden; han låg i badkaret tills det slutade svida och han kunde böja tår och fingrar utan obehag. Hinzelmann hjälpte honom upp på fötter och lät varmvattnet rinna ut. Shadow satte sig på badkarskanten, och tillsammans fick de av honom jeansen.

Utan större svårighet klämde han in sig i en badrock av frotté som var för liten för honom, och stödd på den gamle mannen gick han ut i rummet och sjönk ner i den gamla soffan. Han var trött och kraftlös: innerligt utmattad men vid liv. En brasa brann i öppna spisen. En handfull hjorthuvuden som såg förvånade ut tittade dammiga ner från väggarna, där de trängdes om utrymmet med ett antal stora, fernissade fiskar.

Hinzelmann gick sin väg med Shadows jeans, och från rummet intill hörde Shadow en kort paus i torkskåpets brummande innan det satte igång igen. Den gamle mannen kom tillbaka med en ångande mugg.

”Det är kaffe”, sade han, ”och det är ett stimulerande medel. Och jag hällde i en liten kask. Bara en liten. Så gjorde vi alltid förr i världen. En läkare skulle inte rekommendera det.”

Shadow tog emot muggen med båda händerna. På sidan av den fanns en bild av en mygga och texten BLI BLODGIVARE – KOM TILL WISCONSIN!

”Tack”, sade han.

”Det är sådant man har vänner till”, sade Hinzelmann. ”Någon dag kan du få rädda mitt liv. Men just nu, glöm det.”

Shadow smuttade på kaffet. ”Jag trodde att jag var död.”

”Du hade tur. Jag var uppe på bron – jag hade mer eller mindre räknat ut att det var den stora dagen i dag, vid min ålder känner man det på sig – så jag var där uppe med min gamla fickrova och jag såg dig gå ut på sjön. Jag skrek, men jag tror egentligen inte att du kan ha hört mig. Jag såg hur bilen sjönk och jag såg hur du sjönk tillsammans med den, så jag gick ut på isen. Det gav mig verkligen kalla kårar. Du måste ha varit under vatten i nästan två minuter. Sedan såg jag hur din hand kom upp genom hålet där bilen hade sjunkit – det var som att se ett spöke, att se dig där …” Han tystnade. ”Vi hade båda en sabla tur, att isen höll när jag släpade in dig till land igen.”

Shadow nickade.

”Det du gjorde var bra”, sade han till Hinzelmann, och den gamle mannen strålade med hela sitt vätteleende.

Någonstans i huset hörde Shadow hur en dörr stängdes. Han smuttade på kaffet.

Nu när han kunde tänka klart, så började han ställa frågor till sig själv.

Han undrade hur en gammal man, hälften så lång som han själv och kanske en tredjedel så tung, hade kunnat släpa en medvetslös Shadow över isen och fått upp honom på stranden och in i en bil. Han undrade hur Hinzelmann hade fått in honom i huset och ner i badkaret.

Hinzelmann gick fram till brasan, tog upp eldtången och lade försiktigt ett tunt vedträ på den lågande elden.

”Vill du veta vad jag gjorde ute på isen?”

Hinzelmann ryckte på axlarna. ”Det har inte jag med att göra.”

”Vet du vad jag inte förstår …”, sade Shadow. Han tvekade och försökte få ordning på tankarna. ”Jag förstår inte varför du räddade mitt liv.”

”Tja”, sade Hinzelmann, ”jag är uppfostrad så, om man ser någon annan som har råkat illa ut, så …”

”Nej”, sade Shadow. ”Det var inte det jag menade. Jag menar, du dödade alla de där ungarna. Varenda vinter. Jag var den enda som kom på det. Du måste ha sett mig öppna bakluckan. Varför lät du mig inte bara drunkna?”

Hinzelmann lade huvudet på sned. Han kliade sig tankfullt på näsan, gungade fram och tillbaka som om han tänkte. ”Det är en bra fråga”, sade han. ”Det beror väl på att jag står i skuld till en viss person. Och jag betalar mina skulder.”

”Wednesday?”

”Just han.”

”Det fanns ett skäl till att han gömde mig i Lakeside, va? Det fanns ett skäl till att ingen borde ha kunnat hitta mig här.”

Hinzelmann sade ingenting. Han tog ner en tung, svart eldgaffel från dess krok på väggen, och han rörde om i elden med den, så att ett moln av brandgula gnistor och rök flög upp. ”Det här är mitt hem”, sade han gnälligt. ”Det är en bra stad.”

Shadow drack upp kaffet. Han ställde ner koppen på golvet. Ansträngningen var utmattande. ”Hur länge har du varit här?”

”Tillräckligt länge.”

”Och du anlade sjön?”

Hinzelmann såg förvånat på honom. ”Ja”, sade han. ”Jag gjorde sjön. Det kallades för en sjö när jag kom hit, men det var inte mer än en källa och en kvarndamm och en bäck.” Han tystnade. ”Jag tänkte som så att det här landet är ett helvete för sådana som jag. Det äter upp oss. Jag ville inte bli uppäten. Så jag gjorde ett avtal med dem. Jag gav dem en sjö och jag gav dem välstånd …”

”Och allt det kostade dem var ett barn varje vinter.”

”Bra ungar”, sade Hinzelmann och skakade långsamt på sitt gamla huvud. ”Allihop var bra ungar. Jag tog bara sådana som jag gillade. Utom Charlie Nelligan. Han var en dålig sort, den killen. Det var, när då? Nittonhundratjugofyra? Tjugofem? Jo. Sådan var överenskommelsen.”

”Folk här i staden”, sade Shadow. ”Mabel. Marguerite. Chad Mulligan. Vet de?”

Hinzelmann sade ingenting. Han tog ut eldgaffeln ur brasan: de två decimeterna längst ut i spetsen glödde dovt brandgula. Shadow visste att eldgaffelns handtag måste vara för hett att hålla i, men det verkade inte besvära Hinzelmann, som rörde om i brasan igen. Han lade tillbaka eldgaffeln i spisen, med spetsen i elden, och lämnade den där. Sedan sade han: ”De vet att de bor på ett bra ställe. Medan alla andra städer i den här kommunen – för katten, i den här delen av staten – förfaller och blir till ingenting. Så mycket vet de.”

”Och det är din förtjänst?”

”Den här staden”, sade Hinzelmann. ”Jag tar hand om den. Ingenting händer här som jag inte vill ska hända. Förstår du det? Ingen kommer hit om jag inte vill att de ska komma hit. Det var därför din far skickade hit dig. Han ville inte att du skulle vara ute i världen och dra till dig uppmärksamhet. Så enkelt var det.”

”Och du svek honom.”

”Det gjorde jag inte alls. Han var en skurk. Men jag betalar alltid mina skulder.”

”Jag tror dig inte”, sade Shadow.

Hinzelmann såg sårad ut. Med ena handen drog han i testen av vitt hår vid tinningen. ”Jag håller ord.”

”Nej. Det gör du inte. Laura kom hit. Hon sade att någonting kallade på henne. Och var det en slump som fick Sam Black Crow och Audrey Burton att komma hit samma kväll? Jag tror inte så mycket på slumpen längre.

Sam Black Crow och Audrey Burton. Två personer som visste vem jag egentligen är och att det var folk ute och letade efter mig. Och antagligen var det så att om den ena misslyckades, så fanns den andra kvar. Och om båda två hade misslyckats … vem var mer på väg till Lakeside, Hinzelmann? Min gamle fängelsedirektör, på väg hit för att pilka över helgen? Lauras mamma?” Shadow upptäckte att han var arg. ”Du ville ha ut mig ur din stad. Du ville bara inte behöva säga till Wednesday att det var du som låg bakom.”

I eldskenet såg Hinzelmann mer ut som en demon än en vätte. ”Det här är en bra stad”, sade han. Utan leendet var han vaxblek och såg ut som ett lik. ”Du kunde ha dragit till dig för mycket uppmärksamhet. Inte bra för staden.”

”Du borde ha lämnat mig där ute på isen”, sade Shadow. ”Du borde ha lämnat mig i sjön. Jag öppnade bakluckan på skrotbilen. Än så länge är Alison fastfrusen i bagageutrymmet. Men isen kommer att smälta, och då flyter hennes kropp upp till ytan. Och då kommer de att se efter vad det mer finns att hitta där nere. De hittar hela din gömma av ungar. Några av kropparna är säkerligen ganska välbevarade.”

Hinzelmann böjde sig ner och tog upp eldgaffeln. Han gjorde inte sken av att röra om i brasan med den längre; han höll den som ett svärd eller en batong, och den glödande, gulvita spetsen viftade i luften. Det rykte om dem. Shadow var mycket medveten om att han nästan var naken, att han fortfarande var trött och klumpig, att han var långt ifrån förmögen att försvara sig.

”Vill du döda mig?” sade Shadow. ”Sätt igång. Gör det. Jag är ändå så gott som död. Jag vet att du äger den här staden – den är din lilla värld. Men om du inte tror att någon kommer hit och letar efter mig, så lever du i en drömvärld. Det är slut nu, Hinzelmann. På ett eller annat sätt är det slut.”

Hinzelmann hävde sig upp på fötter, och han använde eldgaffeln som käpp. Mattan förkolnade och rykte där han satte den rödglödgade spetsen. Han såg på Shadow, och han hade tårar i ögonen. ”Jag älskar den här staden”, sade han. ”Jag trivs verkligen med att vara en småknäpp gammal gubbe, med att dra mina historier och köra runt i Tessie och att pilka. Kommer du ihåg vad jag sade? Det är inte fisken man har med sig hem när dagen är slut som det handlar om. Det är sinnesfriden.”

Han sträckte fram eldgaffelns spets mot Shadow; Shadow kände hettan från den när den var några decimeter bort.

”Jag kunde döda dig”, sade Hinzelmann. ”Jag kunde klara det här. Jag har gjort det förr. Du är inte den förste som kommer på det. Chad Mulligans pappa, han kom också på det. Jag dödade honom, och jag kan döda dig.”

”Kanske det”, sade Shadow. ”Men hur länge, Hinzelmann? Ett år till? Ett årtionde? De har datorer nu, Hinzelmann. De är inte dumma. De ser mönstren. Ett barn försvinner varje år, och förr eller senare kommer det hit någon och snokar. Precis som de kommer att komma hit och leta efter mig. Får jag veta – hur gammal är du?” Han krökte fingrarna runt en soffkudde och beredde sig på att dra den över huvudet; den skulle avvärja det första slaget.

Hinzelmann var uttryckslös. ”De gav sina barn till mig innan romarna kom till Schwarzvald”, sade han. ”Jag var en gud innan jag blev en kobold.”

”Det kanske är dags att dra vidare”, sade Shadow. Han undrade vad en kobold var.

Hinzelmann stirrade på honom. Sedan tog han eldgaffeln och stack in spetsen bland de glödande kolen igen. ”Så enkelt är det inte. Vad får dig att tro att jag kan lämna den här staden ens om jag vill, Shadow? Jag är en del av staden. Tänker du tvinga mig att ge mig av, Shadow? Är du beredd att döda mig? Så att jag kan lämna staden?”

Shadow tittade ner i golvet. I mattan syntes fortfarande glimmanden och gnistor där eldgaffeln hade satts ner. Hinzelmann följde hans blick med sin och mosade sönder glöden genom att vrida om foten på den. Objudet kom barn för Shadows inre syn, mer än hundra barn som stirrade på honom med blinda ögon, och deras hår vred sig sakta runt deras huvuden likt sjögräs. De såg förebrående på honom.

Han visste att han svek dem. Han visste bara inte vad han annars skulle göra.

Shadow sade: ”Jag kan inte döda dig. Du räddade mitt liv.”

Han skakade på huvudet. Han kände sig som skit, på alla vis som det gick att känna sig som skit. Han kände sig inte som en hjälte eller en detektiv längre – utan bara som ännu en jävla svikare som hötte strängt med fingret åt mörkret innan han vände ryggen åt det.

”Vill du veta en hemlighet?” frågade Hinzelmann.

”Ja, visst”, sade Shadow med tungt hjärta. Han hade gärna varit klar med hemligheter.

”Titta här.”

Där Hinzelmann hade stått stod nu ett gossebarn, runt fem år gammalt. Hans hår var mörkbrunt och långt. Han var helt naken, frånsett att han hade en nött läderrem om halsen. Han var genomborrad med två svärd: ett som gick genom bröstet och ett som stuckits in vid axeln, så att spetsen kom ut under bröstkorgen. Blodet rann från såren utan att avstanna och nerför barnets kropp så att det samlades i en pöl på golvet. Svärden såg ofattbart gamla ut.

Den lilla pojken stirrade upp på Shadow, och i hans ögon fanns bara smärta.

Och Shadow tänkte för sig själv: Naturligtvis. Det var ett så bra sätt att skapa en stamgud som något. Han behövde ingen som berättade för honom. Han förstod.

Man tar ett spädbarn och fostrar det i mörker, man låter det inte träffa någon och inte röra vid någon, och man ger det god och riklig mat medan åren går, bättre mat än något annat barn i byn får, och sedan, fem år senare, när nätterna är som längst, så släpar man ut det skräckslagna barnet ur dess hydda och in i cirkeln av eldar, och man sticker svärd av järn och av brons genom det. Sedan röker man den lilla kroppen över koleldar tills den har torkat ordentligt, och man sveper in den i pälsar och tar den med sig från lägerplats till lägerplats, långt in i Schwarzwald, och man offrar djur och barn till det och gör det till stammens lyckobärare. När kroppen slutligen faller isär av ålder lägger man de bräckliga benen i ett skrin, och man dyrkar skrinet; så, en dag, är benen skingrade och försvunna och stammarna som dyrkade gudabarnet i skrinet sedan länge borta; och gudabarnet, byns lyckobärare, är det nästan ingen som minns längre, utom som ett spöke eller en pyssling: en kobold.

Shadow undrade vem som för hundrafemtio år sedan hade kommit över Atlanten till Wisconsin – en skogshuggare, kanske, eller en lantmätare – och burit med sig Hinzelmann i tanken.

Och sedan var både det blodiga barnet och blodet borta, och där stod bara en gammal man med vita hårtottar och ett vätteleende, ännu våt om tröjärmarna efter att ha lagt Shadow i det bad som hade räddat livet på honom.

”Hinzelmann?” hördes en röst från ytterdörren.

Hinzelmann vände sig om. Shadow vände sig också.

”Jag kom hit för att säga”, sade Chad Mulligan, och hans röst var ansträngd, ”att skrotbilen har sjunkit genom isen. Jag såg hur den sjönk när jag körde ditåt, och jag tyckte att jag skulle komma hit och säga det till dig, ifall du hade missat det.”

Han höll i tjänstepistolen. Den var riktad ner i golvet.

”Hejsan, Chad”, sade Shadow.

”Hej, kompis”, sade Chad Mulligan. ”De skickade ett meddelande till mig om att du hade dött i arresten. Hjärtattack.”

”Kan man tänka sig?” sade Shadow ironiskt. ”Jag dör visst lite varstans.”

”Han kom hit, Chad”, sade Hinzelmann. ”Han hotade mig.”

”Nej”, sade Chad Mulligan. ”Det gjorde han inte. Jag har varit här i tio minuter, Hinzelmann. Jag hörde allt du sade. Om min farsa. Om sjön.” Han kom längre in i huset, men han höjde inte pistolen. ”För fan, Hinzelmann. Det går inte att köra genom den här staden utan att se den förbannade sjön. Den ligger mitt i allting. Så vad fan ska jag göra?”

”Du måste gripa honom. Han sade att han tänkte döda mig”, sade Hinzelmann, en rädd gammal gubbe i sin dammiga lya. ”Chad, jag är glad att du kom hit.”

”Nej”, sade Chad Mulligan. ”Det är du inte.”

Hinzelmann suckade. Han böjde sig ner, liksom resignerat, och tog ut eldgaffeln ur brasan. Spetsen glödde gulröd.

”Lägg ifrån dig den där, Hinzelmann. Lägg ner den sakta och försiktigt, sträck sedan upp händerna i luften så att jag kan se dem och vänd dig mot väggen.”

Den gamle mannen fick en uppsyn av ren, skär skräck, och Shadow skulle ha tyckt synd om honom ifall han inte hade kommit ihåg Alison McGoverns frusna tårar. Hinzelmann rörde sig inte. Han lade inte ifrån sig eldgaffeln. Han vände sig inte mot väggen. Shadow var på väg att sträcka sig mot Hinzelmann och försöka ta ifrån honom den glödande eldgaffeln när den gamle mannen kastade den mot Mulligan.

Hinzelmann kastade klumpigt – lobbade eldgaffeln över rummet liksom som en ren formalitet – och samtidigt som han kastade började han springa mot dörren.

Eldgaffeln nuddade vid Mulligans vänsterarm.

Ljudet av skottet var öronbedövande i den gamle mannens trånga stuga.

Ett skott mot huvudet, och det var allt.

Mulligan sade: ”Du får ta och klä på dig.” Hans röst var långsam och tonlös.

Shadow nickade. Han gick till rummet bredvid, öppnade torkskåpet och tog ut sina kläder. Jeansen var fortfarande fuktiga, men han tog dem på sig ändå. När han väl kom tillbaka ut i rummet, fullt påklädd – frånsett rocken, som låg någonstans nere i sjöns iskalla bottenslam, och stövlarna, som han inte hittade – hade Mulligan redan dragit ut ett antal rykande vedträn ur öppna spisen.

Mulligan sade: ”Det har gått långt för en snut när han måste begå mordbrand för att dölja ett mord.” Sedan tittade han upp på Shadow. ”Du behöver stövlar”, sade han.

”Jag vet inte var han gjorde av dem”, sade Shadow.

”Fan också”, sade Mulligan. Sedan sade han: ”Ber om ursäkt för det här, Hinzelmann”, och så lyfte han upp den gamle mannen i kragen och bältespännet, svingade honom framåt och släppte honom med huvudet inne i den öppna spisen. Det vita håret sprakade till och flammade upp, och i rummet började det lukta bränt kött.

”Det var inte mord. Det var självförsvar”, sade Shadow.

”Jag vet vad det var”, sade Mulligan bryskt. Han hade redan vänt uppmärksamheten mot de rykande vedträn han hade spritt ut i rummet. Han knuffade fram ett av dem mot soffan, tog upp ett gammalt exemplar av Lakeside News och rev sönder den, sida för sida, och kramade ihop papperen och släppte dem på vedträt. Tidningssidorna blev bruna och fattade sedan eld.

”Gå ut”, sade Chad Mulligan.

Han öppnade fönstren när de gick ut ur huset, och han ställde om låset i ytterdörren så att det låstes när han stängde dörren.

Barfota följde Shadow efter honom ut till polisbilen. Mulligan öppnade passagerardörren åt honom, och Shadow satte sig och torkade av fötterna på mattan. Sedan tog han på sig strumporna, som vid det här laget var tämligen torra.

”Vi kan köpa ett par stövlar åt dig på Hennings jordbruks- och hemköp”, sade Chad Mulligan.

”Hur mycket av det där inne hörde du?” frågade Shadow.

”Tillräckligt”, sade Mulligan. Sedan sade han: ”För mycket.”

De körde till Hennings jordbruks- och hemköp under tystnad. När de kom fram sade polismästaren: ”Vad har du för storlek?”

Shadow sade det.

Mulligan gick in i affären. Han återkom med ett par tjocka yllesockor och ett par stadiga läderstövlar. ”Det enda som fanns kvar i din storlek”, sade han. ”Om du inte vill ha gummistövlar. Det trodde jag inte att du vill.”

Shadow drog på sig sockorna och stövlarna. De passade bra. ”Tack”, sade han.

”Har du en bil?” frågade Mulligan.

”Den står parkerad på vägen ner till sjön, i närheten av bron.”

Mulligan startade bilen och körde ut från Hennings parkeringsplats.

”Vad hände med Audrey?” frågade Shadow.

”Dagen efter att de körde iväg med dig sade hon att hon tyckte om mig som vän, men det skulle aldrig funka mellan oss eftersom vi är släkt och så där, och så åkte hon hem till Eagle Point. Krossade tammefan hjärtat på mig.”

”Låter rimligt”, sade Shadow. ”Men det var inte personligt. Hinzelmann behövde inte ha henne här längre.”

De körde tillbaka, förbi Hinzelmanns hus. En tjock plym av vit rök steg upp ur skorstenen.

”Hon kom hit bara för att han ville ha henne här. Hon hjälpte honom att få iväg mig från staden. Jag drog till mig uppmärksamhet som han inte ville ha.”

”Jag trodde att hon tyckte om mig.”

De stannade bredvid Shadows hyrbil. ”Vad tänker du göra nu?” frågade Shadow.

”Jag vet inte”, sade Mulligan. Hans vanligtvis jäktade uppsyn började bli mer levande än den varit vid något tillfälle efter det som hänt hos Hinzelmann. Han såg också mer bekymrad ut. ”Som jag ser det, så har jag några alternativ. Antingen kan jag ” – och han formade pek- och långfinger till en pistolpipa, satte fingertopparna i sin öppna mun och tog ut dem igen – ”sätta en kula i skallen. Eller också kan jag vänta några dagar, tills isen nästan har försvunnit, och binda fast en betongklump vid benet och hoppa från bron. Eller piller. Fan. Jag kanske helt enkelt skulle köra en bit ut i någon skog och ta pillren där ute. Jag vill inte att någon av mina killar ska behöva städa upp efter det. Det kan sheriffen få göra, va?” Han suckade och skakade på huvudet.

”Du dödade inte Hinzelmann, Chad. Han dog för mycket länge sedan, långt härifrån.”

”Tack för att du säger så, Mike. Men jag dödade honom. Jag sköt en man i kallt blod och jag har försökt dölja det. Om du frågar mig varför jag gjorde det, varför jag egentligen gjorde det, så vete fan om jag kan säga det.”

Shadow sträckte ut handen och rörde vid Mulligans arm. ”Hinzelmann ägde den här staden”, sade han. ”Jag tror inte att du hade mycket val i fråga om det som hände i huset. Jag tror att han förde dit dig. Han ville att du skulle höra det du hörde. Han lurade dig. Det var väl antagligen enda sättet för honom att komma därifrån.”

Mulligans översiggivna min förändrades inte. Shadow såg att polismästaren knappt hade hört ett ord av vad han sagt. Han hade dödat Hinzelmann och gjort ett likbål åt honom, och nu skulle han lyda Hinzelmanns sista önskning och begå självmord.

Shadow blundade och mindes den plats i tanken dit han hade gått när Wednesday sade åt honom att göra snö: den plats som tryckte på, sinne mot sinne, och han log ett leende han inte kände och sade: ”Chad. Glöm det.” I den andres sinne fanns ett moln, mörkt och tryckande, och Shadow kunde nästan se det; han koncentrerade sig på det, föreställde sig att det tunnades ut som morgondimma. ”Chad”, sade han häftigt, i ett försök att tränga igenom molnet, ”den här staden kommer att förändras nu. Den kommer inte att vara den enda bra staden i en krisdrabbad region längre. Den kommer att bli mycket mer lik resten av världen. Det kommer att bli mycket mer bråk. Arbetslöshet. Folk som blir tokiga. Fler människor som blir skadade. Mer skit i staden. Den kommer att behöva en polismästare med erfarenhet. Staden behöver dig.” Och sedan sade han: ”Marguerite behöver dig.”

Någonting vände sig i stormmolnet som fyllde den andres huvud; Shadow kände hur det förändrades. Och då tryckte han på, visualiserade Marguerite Olsens dugliga, bruna händer, mörka ögon och långa, långa, svarta hår. Han föreställde sig hennes sätt att lägga huvudet på sned och hur hon smålog när hon var road. ”Hon väntar på dig”, sade Shadow, och när han sade det visste han att det var sant.

”Margie?” sade Chad Mulligan.

Och i den sekunden, fast han aldrig hade kunnat säga hur han gjorde och tvivlade på att han någonsin skulle kunna göra om det, sträckte sig Shadow in i Chad Mulligans inre, hur lätt som helst, och han plockade ut eftermiddagens händelser ur det lika noggrant och lidelsefritt som en korp plockar ur ögat ur ett överkört djur.

Rynkorna i Chads panna slätades ut, och han blinkade sömnigt.

”Åk och hälsa på Margie”, sade Shadow. ”Det var trevligt att träffa dig, Chad. Ta hand om dig.”

”Ja, visst”, gäspade Chad Mulligan.

Ett meddelande sprakade över polisradion, och Chad sträckte sig efter micken. Shadow steg ur bilen.

Shadow gick bort till sin hyrbil. Han såg sjöns platta, grå vidd mitt i staden. Han tänkte på de döda barnen som väntade längst ner i vattnet.

Snart skulle Alison flyta upp till ytan …

När Shadow körde förbi Hinzelmanns hus såg han att rökplymen redan hade förvandlats till en brand. Han hörde en siren som tjöt.

Han körde söderut, ut mot highway 51. Han var på väg till sitt sista möte. Men innan dess, tänkte han, skulle han stanna till i Madison och ta ett sista farväl.

Allra bäst gillade Samantha Black Crow att stänga Coffee House på kvällarna. Det var så oerhört lugnande: det gav henne en känsla av att hon återgav världen dess ordning. Hon brukade lägga på en CD med Indigo Girls och sedan göra kvällens sista arbetsuppgifter i sin egen takt och på sitt eget vis. Först rengjorde hon espressomaskinen. Sedan gick hon en sista runda och såg efter att alla muggar och fat hade ställts tillbaka in i köket och att tidningarna som alltid låg utspridda i Coffee House i slutet av dagen hade samlats ihop och låg i en prydlig hög vid ytterdörren, klara för pappersinsamlingen.

Hon älskade Coffee House. Det var en lång, vindlande rad av rum fulla av länstolar och soffor och låga bord, och det låg på en gata som kantades av antikvariat.

Hon täckte över de överblivna cheesecakebitarna och ställde in dem i den stora kylen för natten, och sedan tog hon en trasa och torkade bort de sista smulorna. Hon trivdes med att vara ensam.

En knackning på fönstret fick henne att med ett ryck vända uppmärksamheten från sysslorna till den verkliga världen. Hon gick fram till dörren och öppnade den för en kvinna i samma ålder som hon själv, med magentafärgat hår i råttsvansar. Hon hette Natalie.

”Hejsan”, sade Natalie. Hon ställde sig på tå och kysste Sam; hon satte kyssen mellan Sams kind och mungipa. Man kan säga väldigt mycket med en sådan kyss. ”Är du klar?”

”Nästan.”

”Vill du gå på bio?”

”Visst. Gärna. Men jag har minst fem minuter kvar här. Du kan väl sätta dig och läsa Onion?”

”Jag har redan sett veckans nummer.” Hon satte sig på en stol i närheten av dörren och bläddrade igenom högen med tidningar till pappersinsamlingen tills hon hittade någonting, och det läste hon medan Sam stoppade de sista pengarna från kassan i påsar och lade påsarna i kassaskåpet.

De hade haft ihop det i en vecka nu. Sam undrade ifall det här var det rätta, det förhållande hon hade väntat på hela livet. Hon sade sig att det bara var hjärnkemi och feromoner som gjorde henne lycklig när hon träffade Natalie, och det kanske det var; men det enda hon säkert visste var att hon log när hon fick syn på Natalie och att när de var tillsammans kände hon sig väl till mods och tröstad.

”I den här tidningen”, sade Natalie, ”står det en till sådan där artikel. ’Förändras Amerika?’”

”Jaha, gör det det?”

”Det står det inte. De säger att det kanske det gör, men de vet inte hur och de vet inte varför, och det kanske inte händer alls.”

Sam log brett. ”Jaha”, sade hon, ”då är väl alla möjligheter tämligen uttömda?”

”De är väl det.” Natalie rynkade pannan och återgick till tidningen.

Sam sköljde ur disktrasan och vek ihop den. ”Jag tycker plötsligt att allting, trots regeringen och det där, känns rätt bra just nu. Det kanske bara är våren som kommer lite tidigt. Det var en lång vinter, och jag är glad att den är slut.”

”Jag också.” Det blev tyst. ”Det står i artikeln att det är en massa människor som har sagt att de har haft konstiga drömmar. Jag har inte haft några konstiga drömmar. Inte värre än vanligt.”

Sam såg sig om för att se om det var någonting hon hade missat. Nej; hon hade gjort sitt jobb bra. Hon tog av sig förklädet och hängde upp det i köket igen. Sedan kom hon tillbaka och började släcka lamporna. ”Jag har haft en del knäppa drömmar sista tiden”, sade hon. ”De blev så konstiga att jag faktiskt började föra drömdagbok. Jag skriver ner dem när jag vaknar. Men när jag läser dem betyder de ingenting alls.”

Hon tog på sig ytterkläder och handskar.

”Jag har jobbat lite med drömmar”, sade Natalie. Natalie hade gjort lite av varje, från esoteriskt självförsvar och svetthus till feng shui och jazzdans. ”Berätta. Jag kan berätta för dig vad de betyder.”

”Okej.” Sam låste upp dörren och släckte de sista lamporna. Hon släppte ut Natalie, och sedan gick hon ut på gatan och låste bestämt dörren till Coffee House efter sig. ”Ibland har jag drömt om människor som ramlar från himlen. Ibland är jag under jorden och pratar med en kvinna med bisonhuvud. Och ibland drömmer jag om den där killen jag kysste i en bar förra månaden.”

Natalie gav till ett läte. ”Är det någonting du borde ha berättat för mig?”

”Kanske. Men inte på det viset. Det var en dra-åt-helvete-kyss.”

”Sade du åt honom att dra åt helvete?”

”Nej, jag sade åt alla andra att de kunde dra åt helvete. Man måste nog ha varit med, skulle jag tro.”

Natalies skor klapprade mot trottoaren. Sam tassade fram bredvid henne. ”Det är han som äger min bil”, sade Sam.

”Den där lila tingesten du fick hemma hos din syster?”

”Japp.”

”Vad hände med honom? Varför vill han inte ha sin bil?”

”Jag vet inte. Han kanske sitter i fängelse. Han kanske är död.”

”Död?”

”Jo, kanske det.” Sam tvekade. ”För några veckor sedan var jag säker på att han var död. ESP. Eller vad det nu var. I alla fall, så visste jag. Men sedan började jag tro att det kanske han inte var. Jag vet inte. Jag kanske inte är så bra på det där med ESP.”

”Hur länge tänker du behålla hans bil?”

”Tills någon kommer och hämtar den. Jag tror att det är vad han skulle ha velat.”

Natalie tittade på Sam, och sedan tittade hon igen, och sedan sade hon: ”Varifrån fick du de där?”

”Vad då?”

”Blommorna. De som du har i handen, Sam. Var kom de ifrån? Hade du dem med dig när vi gick ifrån Coffee House? Då skulle jag ha sett dem.”

Sam tittade ner. Sedan log hon brett. ”Du är så gullig. Jag borde väl ha sagt någonting när du gav dem till mig, va?” sade hon. ”De är underbara. Tack så hemskt mycket. Men borde de inte ha varit röda, egentligen?”

Det var rosor, och stjälkarna var inlindade i papper. Sex rosor, alla vita.

”Jag har inte givit dem till dig”, sade Natalie, och hennes mun blev bestämd.

Och ingen av dem sade ett ord till förrän de kom till biografen.

När Sam kom hem den kvällen satte hon rosorna i en provisorisk vas. Senare göt hon dem i brons, och berättelsen om hur hon hade fått dem behöll hon för sig själv, fast hon berättade för Caroline, som kom efter Natalie, om spökrosorna en kväll när båda två var väldigt fulla, och Caroline höll med Sam om att det var en väldigt, väldigt konstig och kuslig historia, och innerst inne trodde hon inte på ett ord av den, så det var helt okej.

Shadow hade parkerat i närheten av en telefonkiosk. Han ringde nummerbyrån, och de gav honom numret.

Nej, fick han veta. Hon är inte här. Hon är antagligen nere på Coffee House.

Han stannade på vägen till Coffee House och köpte blommor.

Han letade rätt på Coffee House, och sedan gick han över gatan och ställde sig i dörren till ett antikvariat, och där väntade han och iakttog.

Kaféet stängde vid åtta, och tio över åtta såg Shadow hur Sam Black Crow gick ut från Coffee House i sällskap med en kortare kvinna, vars råttsvansar hade en underlig röd nyans. De höll varandra hårt i handen, som om de kunde hålla världen borta helt enkelt med att hålla hand, och de pratade – eller snarare stod Sam för det mesta av pratet, medan hennes vän hörde på. Shadow undrade vad Sam sade. Hon log medan hon pratade.

De två kvinnorna gick över gatan, och sedan gick de förbi stället där Shadow stod. Flickan med råttsvansarna gick förbi bara några decimeter ifrån honom; han kunde ha sträckt ut handen och rört vid henne, och de såg honom inte alls.

Han såg hur de gick sin väg ifrån honom och försvann nedåt gatan, och han kände ett stick, som om någon hade slagit an ett mollackord inom honom.

Det hade varit en bra kyss, tänkte Shadow, men Sam hade inte tittat på honom på samma sätt som hon nu tittade på flickan med råttsvansarna, och hon skulle aldrig göra det heller.

”Vad fan. Vi har ändå kvar Peru”, sade han för sig själv, medan Sam försvann iväg från honom. ”Och El Paso. Det har vi ändå alltid kvar.”

Sedan sprang han efter henne och stack blommorna i hennes hand. Han skyndade därifrån, så att hon inte kunde ge tillbaka dem. Därefter gick han uppför backen, tillbaka till sin bil, och följde vägskyltningen till Chicago. Han körde strax under maxhastigheten.

Det här var det sista han hade att göra.

Han hade inte bråttom.

På natten sov Shadow på ett Motel 6. Nästa morgon klev han upp och märkte att hans kläder fortfarande luktade sjöbotten. Han tog dem på sig ändå. Han trodde inte att han skulle behöva dem länge till.

Shadow betalade motellet och körde iväg till hyreshuset i sandsten. Han hade inga svårigheter med att hitta det. Det var mindre än han mindes det.

Han gick uppför trappan med stadiga kliv – inte snabbt, för det skulle ha betytt att han var ivrig att gå till sin död, och inte långsamt, för det skulle ha betytt att han var rädd. Någon hade städat i trapphuset; de svarta sopsäckarna var borta. Nu luktade huset klor och blekmedel, inte ruttnande grönsaker.

Den rödmålade dörren högst upp i trappan stod vidöppen; lukten av gamla måltider låg kvar i luften. Shadow tvekade, och sedan ringde han på.

”Jag kommer!” ropade en kvinnoröst, och liten som en dvärg och bländande blond kom Zorya Utrennyaya ut ur köket och jäktade fram mot honom, och hon torkade händerna på förklädet. Hon såg annorlunda ut, tyckte Shadow. Hon verkade lycklig. Kinderna var röda av rouge, och hennes gamla ögon glittrade. När hon såg honom blev hennes mun ett O och hon ropade: ”Shadow? Har du kommit tillbaka till oss?” och så kom hon skyndande mot honom med armarna utsträckta.

Han böjde sig ner och omfamnade henne, och hon kysste honom på kinden. ”Vad roligt att se dig!” sade hon. ”Och nu måste du gå härifrån igen.”

Shadow steg in i lägenheten. Alla dörrar inne i den (utom, föga förvånande, Zorya Polunochnayas) var vidöppna, och alla fönster han kunde se var också öppna. En mild vind blåste nyckfullt genom gången.

”Du vårstädar”, sade han till Zorya Utrennyaya.

”Vi har en gäst på väg”, sade hon. ”Och nu måste du gå. Men först, vill du ha kaffe?”

”Jag kom hit för att träffa Czernobog”, sade Shadow. ”Det är dags.”

Zorya Utrennyaya skakade häftigt på huvudet. ”Nej, nej, nej”, sade hon. ”Du vill inte träffa honom. Dålig idé.”

”Jag vet”, sade Shadow. ”Men vet du, det enda jag egentligen har lärt mig om att ha med gudar att göra är att om man har lovat någonting, så håller man det. De kan få bryta alla reglerna, om de vill. Vi får inte. Även om jag försökte gå härifrån, så skulle mina fötter bara bära hit mig igen.”

Hon plutade med underläppen, och sedan sade hon: ”Det är sant. Men gå i dag. Kom tillbaka i morgon. Han är borta då.”

”Vem är det?” ropade en kvinnoröst längre bort i gången. ”Zorya Utrennyaya, vem är det du pratar med? Den här madrassen, jag kan inte vända den själv, du vet.”

Shadow gick genom gången och sade: ”Godmorgon, Zorya Vechernyaya. Kan jag hjälpa till?” Och det fick kvinnan i rummet att pipa till av förvåning och släppa sitt hörn av madrassen.

I sovrummet låg dammet tjockt: det täckte varenda yta, både trä och glas, och dammkorn svävade och dansade i solstrålarna som föll in genom det öppna fönstret; ibland virvlade dammet till för en plötslig vindpust eller de gula spetsgardinernas loja flaxande.

Han kom ihåg rummet. Det var det rum de hade givit Wednesday den där natten. Bielebogs rum.

Zorya Vechernyaya såg osäkert på honom. ”Madrassen”, sade hon. ”Den måste vändas.”

”Inget problem”, sade Shadow. Han sträckte sig fram och tog tag i madrassen, lyfte den utan svårighet och vände på den. Det var en gammal träsäng, och fjädermadrassen vägde nästan lika mycket som en människa. Damm flög och virvlade när madrassen dunsade ner igen.

”Varför är du här?” frågade Zorya Vechernyaya. Det var ingen vänlig fråga, så som hon ställde den.

”Jag kom hit”, sade Shadow, ”för att det i december var en ung man som spelade dam med en gammal gud, och han förlorade.”

Den gamla kvinnan hade håret uppsatt på hjässan i en hård knut. Hon snörpte på läpparna. ”Kom tillbaka i morgon”, sade Zorya Vechernyaya.

”Jag kan inte”, sade han bara.

”Det är din begravning. Gå och sätt dig nu. Zorya Utrennyaya ger dig kaffe. Czernobog kommer snart hem igen.”

Shadow gick genom gången in i vardagsrummet. Det var precis som han mindes det, utom att fönstret var öppet nu. Den grå katten sov på soffans armstöd. Den öppnade ett öga när Shadow kom in, och sedan somnade den ointresserat om igen.

Det var här han hade spelat dam med Czernobog; det var här han hade satsat sitt liv för att få den gamle mannen att ansluta sig till Wednesday i hans sista, undergångsdömda bedrägeri. Den friska luften kom in genom det öppna fönstret och blåste bort all unken luft.

Zorya Utrennyaya kom in med en röd träbricka. En liten glaserad kopp med rykande, svart kaffe stod på brickan, intill ett fat med småkakor med choklad. Hon ställde ner den på bordet framför honom.

”Jag träffade Zorya Polunochnaya igen”, sade han. ”Hon kom till mig i underjorden och hon gav mig månen att lysa upp vägen med. Och hon tog någonting ifrån mig. Jag minns inte vad.”

”Hon tycker om dig”, sade Zorya Utrennyaya. ”Hon drömmer så mycket. Och hon vaktar över oss alla. Hon är så modig.”

”Var är Czernobog?”

”Han säger att vårstädningen gör honom illa till mods. Han går ut och köper tidningen, han sitter i parken. Köper cigarretter. Kanske kommer han inte hem mer i dag. Du behöver inte vänta. Varför går du inte? Kom tillbaka i morgon.”

”Jag väntar”, sade Shadow. Det var ingen magi som tvingade honom att vänta, det visste han. Det här var han. Det här var det allra sista som måste få hända, och om det också blev det sista som hände, ja, då gick han in i det av egen fri vilja. Efter det här skulle han inte ha kvar fler plikter, fler mysterier, fler spöken.

Han smuttade på det svarta kaffet, lika svart och sött som han mindes det.

Så hörde han en djup mansröst ute i gången och rätade på sig. Han blev nöjd med att se att händerna inte darrade. Dörren öppnades.

”Shadow?”

”Hej”, sade Shadow. Han satt kvar där han satt.

Czernobog kom in i rummet. Han hade med sig ett hopvikt exemplar av Chicago Sun-Times, som han lade ner på soffbordet. Han stirrade på Shadow och sträckte sedan prövande fram handen. De två männen skakade hand.

”Jag kom hit”, sade Shadow. ”Vårt avtal. Du har hållit din del av det. Det här är min del.”

Czernobog nickade. Hans panna rynkades. Solskenet glimmade i hans grå hår och mustasch och fick dem att se nästan gyllene ut. ”Det är …” Han rynkade pannan igen. ”Det är inte …” Han avbröt sig. ”Du kanske skulle gå. Ingen bra tidpunkt.”

”Ta så lång tid på dig som du behöver”, sade Shadow. ”Jag är redo.”

Czernobog suckade. ”Du är en mycket dum pojke. Vet du om det?”

”Det gör jag väl.”

”Du är en dum pojke. Men uppe på berget gjorde du någonting bra.”

”Jag gjorde det jag var tvungen att göra.”

”Kanske det.”

Czernobog gick fram till det gamla sideboardet i trä, böjde sig ner och tog fram en attachéväska som låg under det. Han öppnade låsen på väskan, och båda flög upp med ett tillfredsställande knäpp. Han öppnade väskan. Han tog upp en hammare ur den och vägde den prövande i handen. Hammaren såg ut som en slägga i mindre storlek; träskaftet var fläckigt.

Så reste han sig upp. ”Jag är skyldig dig mycket. Mer än du vet. På grund av dig förändras saker och ting. Det här är våren. Den riktiga våren.”

”Jag vet vad jag gjorde”, sade Shadow. ”Jag hade inte mycket val.”

Czernobog nickade. I ögonen fanns någonting, en blick som Shadow inte kunde påminna sig att han sett förr. ”Berättade jag någonsin för dig om min bror?”

”Bielebog?” Shadow gick fram till mitten av den askfläckiga mattan och ställde sig på knä. ”Du sade att du inte hade sett honom på länge.”

”Ja”, sade den gamle mannen och lyfte hammaren. ”Det har varit en lång vinter, pojke. En mycket lång vinter. Men nu tar vintern slut.” Och så skakade han på huvudet, sakta, som om han mindes någonting. Och han sade: ”Blunda.”

Shadow blundade och lyfte på huvudet, och han väntade.

Släggans huvud var kallt, kallt som is, och det nuddade hans panna varligt som en kyss.

”Bam! Så där”, sade Czernobog. ”Nu är det gjort.” Och nu log han på ett sätt som Shadow aldrig hade sett förr, ett obesvärat, tryggt leende, som solsken en sommardag. Den gamle mannen gick fram till attachéväskan, och där lade han undan hammaren, stängde väskan och sköt in den under sideboardet igen.

”Czernobog?” frågade Shadow. ”Är du Czernobog?”

”Ja. I dag”, sade den gamle mannen. ”I morgon blir det bara Bielebog. Men i dag är det fortfarande Czernobog.”

”Men varför? Varför dödade du mig inte när du kunde?”

Czernobog tog fram en filterlös cigarrett ur sitt paket i fickan. Sedan tog han en stor ask tändstickor från spiselkransen och tände cigarretten med en sticka. Han tycktes djupt försjunken i tankar. ”För att”, sade den gamle mannen efter en stund, ”det är det där med blod. Men det är också det där med tacksamhet. Och det här har varit en lång, lång vinter.”

Shadow reste sig upp. Han hade dammfläckar på jeansknäna, sedan han knäböjt på mattan, och han borstade bort dem.

”Tack”, sade han.

”Var så god”, sade den gamle mannen. ”Nästa gång du vill spela dam, så vet du var jag finns. Och den gången ska jag spela vit.”

”Tack”, sade Shadow. ”Det kanske jag gör. Men inte på ett tag.” Han mötte den gamle mannens glittrande blick och undrade om hans ögon alltid hade varit så där blåklintsblå. De skakade hand, men ingen av dem sade adjö.

Shadow kysste Zorya Utrennyaya på kinden på vägen ut, och han kysste Zorya Vechernyaya på handen, och han tog trappstegen två i taget på vägen ner.

EFTERSKRIFT

Reykjavik på Island är en underlig stad, också för människor som har sett många underliga städer. Det är en vulkanisk stad – värmen i staden kommer från ställen djupt ner i underjorden.

Där finns turister, men inte så många som man skulle vänta sig, inte ens i början av juli. Solen sken, som den hade gjort i två veckor nu; den slutade skina någon timme eller två på småtimmarna. Mellan två och tre på morgonen blev det ett slags dunkel gryning, och sedan började dagen om igen.

Den storvuxne turisten hade gått genom största delen av Reykjavik den morgonen och lyssnat på folk som talade ett språk som inte hade förändrats mycket på tusen år. De infödda här kunde läsa de gamla sagorna lika obehindrat som de läste tidningen. På den här ön fanns en känsla av kontinuitet som skrämde honom och som han fann förtvivlat lugnande. Han var väldigt trött: det ständiga dagsljuset hade gjort det nästan omöjligt att sova, och hela den långa, nattlösa natten hade han suttit på sitt hotellrum och läst omväxlande en resehandbok och Bleak House, en bok han köpt på någon flygplats de senaste veckorna, men vilken flygplats mindes han inte längre. Ibland hade han stirrat ut genom fönstret.

Till sist höll klockan med solen om att det var morgon.

Han köpte en chokladkaka i en av de många godisbutikerna och gick trottoaren fram, och ibland upptäckte han att han påmindes om Islands vulkaniska natur: han kunde gå runt ett hörn och ett ögonblick märka att det var någonting i luften som luktade svavel. Det fick honom inte att tänka på Hades utan på ruttna ägg.

Många av de kvinnor han passerade var mycket vackra: slanka och blonda. Det slags kvinnor som Wednesday hade gillat. Shadow undrade vad som hade attraherat Wednesday hos Shadows mor, som hade varit vacker men varken slank eller blond.

Shadow log mot de söta kvinnorna, eftersom de fick honom att känna sig trevligt manlig, och han log mot de andra kvinnorna också, eftersom han hade trevligt.

Han var inte säker på när han upptäckte att någon iakttog honom. Någonstans under promenaden genom Reykjavik hade han blivit säker på att någon såg på honom. Ibland vände han sig om och försökte få se en skymt av vem det var, och han stirrade in i butiksfönstren och på spegelbilden av gatan bakom honom, men han såg ingenting ovanligt, ingen som tycktes följa honom med blicken.

Han gick in på en liten restaurang, där han åt rökt lunnefågel och hjortron och ishavsröding och kokt potatis, och han drack Coca-Cola, som smakade sötare, mer sockrig här än han kunde minnas att den smakade hemma i Staterna.

När servitören kom med notan sade han: ”Ursäkta mig. Är du amerikan?”

”Ja.”

”Glad fjärde juli i så fall”, sade servitören. Han såg lite självbelåten ut.

Shadow hade inte tänkt på att det var den fjärde. Självständighetsdagen. Jo. Han gillade tanken på självständighet. Han lämnade pengarna och lite dricks på bordet och gick ut. En sval vind kom in från Atlanten, och han knäppte jackan.

Han satte sig på en grässlänt och tittade ut på staden som omgav honom, och han tänkte att en dag skulle han bli tvungen att åka hem. Och en dag skulle han bli tvungen att skaffa ett hem att åka hem till. Han undrade om hem var någonting som en plats förvandlades till efter ett tag eller om det var någonting som man hittade till slut, om man bara gick vidare och väntade och ville det tillräckligt mycket.

En gammal man kom stegande mot honom över kullen: han var klädd i en mörkgrå mantel, fransig i fållen som om han hade färdats långt, och han hade på sig en bredbrättad, blå hatt med en måsfjäder instucken i hattbandet, käckt på sned. Han såg ut som en åldrad hippie, tyckte Shadow. Eller en sedan länge pensionerad revolverman. Den gamle mannen var fånigt lång.

Mannen satte sig på huk bredvid Shadow på slänten och nickade kort åt honom. Över ena ögat hade han en svart lapp, som en pirat, och han hade borstigt, vitt hakskägg. Shadow undrade ifall han hade tänkt vigga en cigarrett.

”Hvernig gengur? Manst pú eftir mér?” sade den gamle mannen.

”Förlåt”, sade Shadow. ”Jag pratar inte isländska.” Sedan sade han osäkert, med den fras han hade lärt sig ur resehandboken under småtimmarnas dagsljus: ” Ég tala bara ensku. Jag talar bara engelska.” Och sedan: ”Amerikan.”

Den gamle mannen nickade sakta. Han sade: ”Mitt folk åkte härifrån till Amerika för länge sedan. De åkte dit, och sedan kom de tillbaka till Island. De sade att det var ett bra ställe för människor, men ett dåligt ställe för gudar. Och utan sina gudar kände de sig för … ensamma.” Han talade flytande engelska, men meningarnas pauser och rytm var underliga. Shadow såg på honom: på nära håll verkade den gamle mannen äldre än Shadow skulle ha trott var möjligt. Hans hud var full av små rynkor och sprickor, likt sprickor i granit.

Den gamle mannen sade: ”Jag känner dig, pojke.”

”Gör du?”

”Du och jag, vi har gått samma väg. Jag har också hängt i trädet i nio dagar, offrat mig själv åt mig själv. Jag är asarnas herre. Jag är galgarnas gud.”

”Du är Oden”, sade Shadow.

Den gamle mannen nickade tankfullt, som om han vägde namnet. ”De kallar mig många saker, men ja, jag är Oden, Bures son”, sade han.

”Jag såg hur du dog”, sade Shadow. ”Jag höll vakan vid din kropp. Du försökte förgöra så mycket för kraftens skull. Du skulle ha offrat så mycket för dig själv. Du gjorde det.”

”Jag gjorde aldrig det.”

”Wednesday gjorde det. Han var du.”

”Ja, han var jag. Men jag är inte han.” Mannen kliade sig på näsan, och måsfjädern guppade. ”Tänker du åka hem?” frågade galgarnas herre. ”Till Amerika?”

”Det finns ingenting att åka hem till”, sade Shadow, och när han sade det förstod han att det var sant.

”Det finns sådant som väntar på dig där”, sade den gamle mannen. ”Men det kommer att vänta tills du återkommer.”

En vit fjäril flög vingligt förbi dem. Shadow sade ingenting. Han hade fått tillräckligt mycket av gudar och deras sätt för att det skulle räcka i flera livstider. Han skulle ta bussen till flygplatsen, beslöt han, och boka om biljetten. Ta ett plan till något ställe där han aldrig hade varit. Han skulle fortsätta att röra på sig.

”Hör du”, sade Shadow. ”Jag har en sak åt dig.” Han stack handen i fickan och palmerade den sak han behövde. ”Håll ut handen”, sade han.

Oden såg på honom, konstigt och allvarsamt. Så ryckte han på axlarna och sträckte ut högerhanden, med handflatan nedåt. Shadow sträckte sig fram och vände på den så att handflatan var uppåt.

Han öppnade själv händerna och visade dem, en i taget, visade att de var helt tomma. Sedan släppte han ner emaljögat i den gamle mannens läderaktiga hand och lät det ligga där.

”Hur gjorde du det där?”

”Magi”, sade Shadow utan att le.

Den gamle mannen log brett, och skrattade, och klappade i händer. Han tog ögat mellan tumme och pekfinger och tittade på det, och han nickade som om han visste precis vad det var, och sedan stoppade han ner det i en läderpåse han hade vid midjan. ”Takk kærliga. Jag ska ta hand om det här.”

”Det var så lite”, sade Shadow. Han reste sig och borstade bort gräset från jeansen.

”En gång till”, sade Asgårds herre med en bjudande nick, och hans röst var djup och befallande. ”Mer. Gör om det.”

”Ni, alltså”, sade Shadow. ”Ni är aldrig nöjda. Okej – det här lärde jag mig av en kille som är död nu.”

Han sträckte sig in i ingenting och tog ett guldmynt ur luften. Det var ett helt vanligt guldmynt. Det kunde inte ge de döda liv eller bota sjuka, men nog var det ett guldmynt ändå.

”Och så var det med det”, sade han och höll upp det mellan tumme och pekfinger. ”Nu blir det inte mer.”

Han snärtade till med tummen så att myntet for upp i luften.

Det snurrade runt högst upp i kastbanan, gyllene i solskenet, och det glittrade och glimmade och svävade där på midsommarhimlen som om det aldrig skulle komma ner igen. Det kanske det inte skulle heller. Shadow väntade inte för att se efter. Han gick därifrån, och han fortsatte att gå.

Författarens tack

Det har varit en lång bok och en lång resa, och jag är skyldig många människor väldigt mycket.

Mrs Hawley lånade mig sitt hus i Florida att skriva i, och allt jag behövde göra i gengäld var att skrämma bort gamarna. Hon lånade mig sitt hus på Irland att avsluta boken i och sade åt mig att inte skrämma bort spökena. Stort tack till henne och mr Hawley för deras vänlighet och generositet. Jonathan och Jane lånade mig deras hus och hängmatta att skriva i, och allt jag behövde göra var att fiska upp enstaka, underliga djur, sådana som finns i Florida, ur dammen. Jag är mycket tacksam mot dem allihop.

Läkaren Dan Johnson gav mig medicinsk information var gång jag behövde det, påpekade strödda och oavsiktliga fall av brittisk engelska (det gjorde alla andra också), svarade på de underligaste frågor och en gång, en dag i juli, flög han till och med runt med mig i norra Wisconsin i ett litet flygplan. Min fantastiska medhjälpare Lorraine Garland såg inte bara till så att mitt liv fortsatte genom ombud medan jag skrev boken, utan blev också mycket blasé på att ta reda på folkmängden i olika amerikanska småstäder åt mig; jag vet fortfarande inte riktigt hur hon bar sig åt. (Hon spelar i ett band som heter The Flash Girls; köp deras nya skiva, Play Each Morning, Wild Queen och gör henne glad.) Terry Pratchett hjälpte till med att lösa ett knivigt problem med intrigen på tåget till Göteborg. Eric Edelman svarade på frågor om diplomater. Anna Sunshine Ison grävde upp en massa fakta åt mig om de japanska fånglägren på västkusten, men de får vänta till en annan bok. De passade aldrig riktigt in i den här. Det allra bästa i epilogens dialog har jag tagit från Gene Wolfe; mitt tack till honom. Inspektör Kathy Ertz svarade vänligt också på mina konstigaste frågor om polisens procedurer, och vicesheriff Marshall Multhauf lät mig följa med på en biltur. Dale Robertson anlitades som hydrolog för boken. Pete Clark utsatte sig för en del synnerligen personliga frågor med stor vänlighet och gott humör. Jag uppskattade dr Jim Millers kommentarer om folk, språk och fisk, liksom för den lingvistiska hjälp jag fick av Margret Rodas. Jamy Ian Swiss såg till så att mynttricken faktiskt blev magiska. Alla misstag i boken är mina, inte deras.

Många vänliga människor har läst manuskriptet och kommit med värdefulla synpunkter, rättelser, uppmuntran och upplysningar. Jag är särskilt tacksam mot Colin Greenland och Susanna Clarke, John Clute och Samuel R. Delany. Jag skulle också vilja tacka Owl Goingback (som faktiskt har världens häftigaste namn), Iselin Røsjø Evensen, Peter Straub, Jonathan Carroll, Kelli Bickman, Dianna Graf, Lenny Henry, Pete Atkins, Amy Horsting, Chris Ewen, Teller, Kelly Link, Barb Gilly, Will Shetterly, Connie Zastoupil, Rantz Hoseley, Diana Schutz, Steve Brust, Kelly Sue De-Connick, Roz Kaveney, Ian McDowell, Karen Berger, Wendy Japhet, Terje Nordberg, Gwenda Bond, Therese Littleton, Lou Aronica, Hy Bender, Mark Askwith, Alan Moore (som också lånade mig Litvinoff’s Book ) och den ursprunglige Joe Sanders. Tack också till Rebecca Wilson, och i synnerhet vill jag tacka Stacy Weiss för hennes insiktsfullhet. När Diana Wynne Jones hade läst manuskriptet varnade hon mig för vilket slags bok det här var och de risker jag löpte med att skriva den, och hon har haft rätt i alla avseenden hittills.

Jag önskar att professor Frank McConnell fortfarande vore bland oss. Jag tror att han skulle ha tyckt om boken.

När jag väl hade skrivit första utkastet insåg jag att ett antal andra personer hade gripit sig an dessa teman innan jag någonsin tog mig an dem: i synnerhet min favorit bland de omoderna författarna, James Branch Cabell; den framlidne Roger Zelazny och, naturligtvis, den oefterhärmlige Harlan Ellison, vars samling Deathbird Stories brände sig in i bakhuvudet på mig när jag fortfarande var i den åldern då en bok kunde förändra mig för all framtid.

Jag har aldrig riktigt förstått poängen med att upplysa eftervärlden om vilken musik man har lyssnat på medan man har skrivit en bok, men det var väldigt mycket musik jag lyssnade på medan jag skrev den här. Och utan Greg Browns Dream Café och Magnetic Fields 69 Love Songs hade det blivit en annan bok, så tack till Greg och till Stephin. Och jag tycker att det är min plikt att påtala att man kan uppleva musiken i Huset på Klippan på kassettband eller CD, bland annat musiken från Mikadomaskinen och från Världens största karusell. Det är olikt men sannerligen inte bättre än allt man någonsin har hört. Skriv till: The House on the Rock, Spring Green, WI 53588 USA, eller ring +1 608-935 3639.

Mina agenter – Merrilee Heifetz på Writers House, Jon Levin och Erin Culley La Chapelle på CAA – var ovärderliga som bollplank och kloka stöttepelare.

Många människor, som väntade på saker jag hade lovat dem bara jag fick bli klar med boken först, var förvånansvärt tålmodiga. Jag vill tacka de vänliga människorna på Warner Brothers (i synnerhet Kevin McCormick och Lorenzo di Bonaventura), på Village Roadshow, på Sunbow och på Miramax; och Shelly Bond, som stod ut med mycket.

Jag vill också tacka: Jennifer Hershey på HarperCollins i USA och Doug Young på Hodder Headline i England. Jag har turen att ha bra redaktörer, och det här är två av de bästa redaktörer jag någonsin har haft. För att inte tala om två av de mest fördragsamma, tålmodiga och, allteftersom mina deadline virvlade förbi likt torra löv i en vindby, rent ut sagt stoiska.

Bill Massey kom in på slutet, på Headline, och lånade boken sin hökskarpa redaktörsblick. Kelly Notaras hjälpte till med att ta den genom produktionen med takt och fattning.

Och allra sist vill jag tacka min familj, Mary, Mike, Holly och Maddy, som hade mest tålamod av alla, som älskade mig och som, under långa perioder medan jag skrev boken, stod ut med att jag gav mig iväg både för att skriva och för att hitta Amerika – som, visade det sig när jag till sist hittade det, hade varit i Amerika hela tiden.

Neil Gaiman i närheten av Kinsale, County Cork, 15 januari 2001

Bonnier Carlsen
www.bonniercarlsen.se

AMERICAN GODS

Copyright © Neil Gaiman 2001

Svensk utgåva enligt avtal med Ia Atterholm Agency/ICBS

E-bok 1.0 ISBN: 978-918-7671-74-6

Tryckt utgåva ISBN: 978-91-7803-912-8

E-boksproduktion Bonnierförlagen 2017, 2019

Table of Contents

- Omslag

- Förord

- DEL ETT

- Kapitel ett
- Kapitel två
- Kapitel tre
- Kapitel fyra
- Kapitel fem
- Kapitel sex
- Kapitel sju
- Kapitel åtta

- DEL TVÅ

- Kapitel nio
- Kapitel tio
- Kapitel elva
- Kapitel tolv
- Kapitel tretton

- DEL TRE

- Kapitel fjorton
- Kapitel femton
- Kapitel sexton
- Kapitel sjutton
- Kapitel arton

- DEL FYRA

- Kapitel nitton

- Kapitel tjugo

- EFTERSKRIFT
- Författarens tack
- Copyright